Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

У жовтні 2012 року КП «Компанія «Вода Донбасу» звернулося до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послався на те, що підприємством відповідачам надаються послуги водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS]. Для розрахунку за надані послуги на ім'я відповідача [PERSON] відкритий особовий рахунок № [NUMBER]. Відповідачі сплачують за надані послуги несвоєчасно та не у повному обсязі, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за період з 01 січня 2005 року по 01 травня 2012 року у сумі 2 900 грн. 94 коп., Просить суд стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 2 900,94 грн. та судові витрати. Рішенням Торезького міського суду Донецької області від 07 квітня 2014 року позовні вимоги КП «Компанія «Вода Донбасу» до [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення задоволено частково: стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь КП «Компанія «Вода Донбасу» заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення у сумі 2 426 грн. 33 коп. та суму сплаченого судового збору у розмірі 180 грн. 26 коп. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач [PERSON] приніс апеляційну скаргу, в якій ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог КП «Компанія «Вода Донбасу» у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норма матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що суд першої інстанції не врахував надані ним доказі, незаконно поза увагою суду залишилась та обставина, що він з дружиною тривалий час не проживав у квартирі [ADDRESS] та не отримував послуги, що надаються позивачем. Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач а ні з ним, а ні з житлово-експлуатаційний підприємством за спірний період жодного договору на надання послуг з водопостачання та водовідведення не укладав. Позивачем не надано належних та допустимих доказів про відкриття особового рахунку на ім'я [PERSON] № [NUMBER], як і доказів про існування укладеного письмового договору між сторонами. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином , від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності ( а.с.168-170) Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасування в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Позивачем КП «Компанія «Вода Донбасу» рішення суду щодо часткового задоволенні позовних вимог не оскаржуються. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну оцінку і обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги КП «Компанія «Вода Донбасу», про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення з відповідачів. Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками та зареєстровані у квартирі [ADDRESS], загальною площею 45,8 кв.м. (а.с. 8, 69 зворотна сторона, 83, 122 зворотна сторона) та відкрито особистий рахунок № [NUMBER] (а.с. 3) для надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення КП «Компанія «Вода Донбасу», яке є юридичною особою і створено з метою задоволення потреб мешканців міста у наданні житлово-комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення та отримання прибутку за надані послуги (а.с. 24-26). КП «Компанія «Вода Донбасу» є виробником та виконавцем житлово-комунальних послуг, надає такі послуги до квартири № 1 у будинку № 8 по вул. 50-річчя СРСРС у м. Торез Донецької області. За особистим рахунком № [NUMBER] наявна заборгованість за надані послуги з централізованого постачання води і водовідведення за період з 01 січня 2005 року по 01 травня 2012 року у розмірі 2 900 грн. 94 коп. (а.с. 3, 105-106), через не своєчасну та не повну оплату за надані послуги споживачами. Тарифи на послуги з водопостачання та водовідведення, що надаються КП «Компанія «Вода Донбасу» у заявлений позивачем період, встановлені відповідним рішеннями виконавчого комітету Торезької міської ради та Постановами Національної комісії регулювання електроенергетики України (а.с. 15-22) Частково задовольняючи позовні вимоги КП «Компанія «Вода Донбасу» суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі у належній їм на праві власності квартирі користуються послугами з водопостачання та водовідведення, які надаються позивачем, але взяті на себе зобов'язання по оплати наданих послуг згідно до тарифів у певні строки належним чином не виконують, а тому зазначена сума заборгованості за такі житлово-комунальні послуги підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку, з застосуванням положень про строк позовної давності. Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах закону. Частиною 3 статті 10 ЦК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним Кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про питну воду та питне водопостачання» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила). Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов'язує. За приписами ст.322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до положень ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Перелік житлово-комунальних послуг, що надаються споживачу, залежить від рівня благоустрою відповідного будинку (споруди). Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Підпунктом 5 п.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», визначено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Зокрема, обов'язком споживача також є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовки та укладання зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умова його виконання. Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. У ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. Згідно ч.3 ст.31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво. Дія Закону України «Про питну воду та питне водопосточання» поширюється на всі суб'єкти господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста, інші населені пункти, окремо розташовані об'єкти питною водою шляхом централізованого питного водопостачання або за допомогою пунктів розливу води (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв), інших засобів нецентралізованого водопостачання, а також на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, що здійснюють регулювання, нагляд і контроль за якістю питної води, станом джерел та систем питного водопостачання, а також споживачів питної води. Стаття 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачає, що послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору. Статтею 23 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», підприємства питного водопостачання мають право, зокрема, розробляти і подавати на затвердження уповноваженим органам тарифи на послуги централізованого водопостачання і водовідведення з їх обґрунтуванням. Статтею 22 цього Закону, передбачає, що споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Такий саме обов'язок за споживачем закріплено і у п.30 Правил, що споживач зобов'язаний оплачувати послуги в установлені договором строки; У п. 17 Правил, визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Пунктом 20 цих Правил, передбачено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Також у п.21 Правил, закріплено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства. Згідно п.п. 3 п.29 Правил, споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім'ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою, але належних та допустимих доказів відповідачами на підтвердження проведення таких дій які дають право на несплату вартості послуг за певний період суду першої інстанції надано не було, як і суду апеляційної інстанції. Суд першої інстанції при визначенні розміру заборгованості за надані послуги з централізованого постачання води і водовідведення в межах строку позовної давності правомірно виходи з наданого позивачем розрахунку заборгованості, який містить щомісячні суми нарахування та сплати (а.с.3, 105-106) проведених у відповідності до діючого законодавства на підставі затверджених норм та тарифів на воду, а тому є обґрунтованими та арифметично вірними, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки відповідачами ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів про іншій розмір заборгованості, або її відсутність. Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції доказів відносно не проживання відповідачів у спірній квартирі з 1999 року є не спроможними, оскільки такі посилання відповідачів є недоведеними на підтвердження заперечень відносно позовних вимог, як і підтвердження доводів апеляційної скарги у розумінні ст.ст.58-60 ЦПК України. Крім того, факт не проживання відповідачів у квартирі до якої позивачем надавалися послуги з централізованого постачання води і водовідведення за період заявлений у позові не є підставою для звільнення відповідачів, як власників майна від зобов'язання нести витрати по утриманню майна чи зменшення розміру плати за житлово-комунальні послуги. Доводи апеляційної скарги про відсутність договірних правовідносин між сторонами щодо надання послуг з централізованого постачання води і водовідведення і відсутність правових підстав для сплати за такі житлово-комунальні послуги є необґрунтованими, оскільки не базуються на положеннях Закону України «Про житлово-комунальні послуги», де зазначено, що укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін, крім того такий обов'язок покладено на споживача. Сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за фактично надані послуги з централізованого постачання води і водовідведення. Виходячи з наведеного, оскільки відповідачі своєчасно і у встановленому розмірі оплату за послуги з централізованого постачання води і водовідведення не сплачували, то суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з них у солідарному порядку на користь позивача заборгованість. Інші доводи наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для висновку, що неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального закону, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору по суті. Під час вирішення заявленого позову суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, дав їм належну правову оцінку. Проте суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат по оплаті судового збору, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є слушними. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції не врахував, що ст.88 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат з кожного із відповідачів в частині задоволення позовних вимог, та помилково ухвалив рішення про їх стягнення в солідарному порядку. Враховуючи вищевикладене колегія судді вважає за необхідне відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, скасувати рішення суду в частині солідарного стягнення з відповідачів судового збору та ухвалити нове про пропорційне присудження судових витрат.

Outcome: partial