Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] , в якій також зареєстрований його син [PERSON] . Відповідач зловживає спиртними напоями, ніде не працює, вчиняє сварки, веде аморальний спосіб життя, погрожує позивачу, внаслідок чого останній неодноразово викликав поліцію. Окрім того відповідач не приймає участі в утриманні квартири, ремонті, оплаті комунальних послуг. Добровільно виїхати з квартири відповідач відмовляється. На підставі викладеного просив виселити [PERSON] з квартири без надання іншого житлового приміщення. Відповідач до судового засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 12.07.2019 року ухвалено провести заочний розгляд вказаної справи, оскільки відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`являвся, на підтвердження поважності причин неявки до суду доказів не надав, відзив не подав, позивач не заперечував проти заочного вирішення справи. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. Згідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.4). У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки сина, який йому погрожує, вчиняє психологічне насильство (7, 8, 9, 10, 11). [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства в сім`ї відносно свого батька [PERSON] (а.с.12, 13, 24). З витребуваних судом матеріалів Кальміуського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області щодо звернення [PERSON] до поліції зі скаргами на протиправну поведінку його сина [PERSON] вбачається, що заявник звертався до поліції в 2014 році та стверджував, що його син висловлювався на його адресу нецензурною лайкою, внаслідок чого складений протокол за ст.. 173-2 КУпАП. У 2017 році позивач звертався до правоохоронних органів із заявою про те, що його син вкрав його мобільний телефон. Проведеною перевіркою встановлено, що ознак складу кримінального правопорушення не вбачається, дана ситуація відноситься до цивільно-правових відносин. У суду не виникає сумнівів щодо тверджень позивача про негативне ставлення [PERSON] до батька, оскільки домашнє насильство з боку відповідача носило тривалий характер з 2011 року по теперішній час. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.1 Протоколу Першого від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.116 Житлового кодексу якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття, та заходи попередження не дали позитивних результатів, про що свідчить протокол офіційного попередження про недопущення скоєння насилля в сім`ї від 06.08.2014 року. Частиною 3 статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Право на житло є одним з найбільш природних і невід`ємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується певними компетентними органами. Серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини поширеним є судовий захист. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та виселення відповідача зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст.136, 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved