Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений ВРУ), Державної казначейської служби України про визнання незаконною бездіяльності та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначав про те, що він звернувся до Уповноваженого ВРУ зі скаргою щодо порушень посадовими особами Ямницької об`єднаної територіальної громади Івано-Франківської області(далі - Ямницька ОТГ) його права на належний і своєчасний розгляд його звернень, наданням лише проміжних відповідей, неповідомленням про прийняте рішення щодо задоволення чи відмови в задоволенні вимог, викладених у його зверненні та нероз`ясненим порядком його оскарження, а отже у зв`язку з ненаданням йому вичерпної відповіді на поставлені у заявах запитання, що є неправомірною відмовою в наданні інформації. Вказану скаргу позивач направив на електронну пошту Уповноваженого ВРУ. У вказаній скарзі позивач просив провести перевірку на предмет вчинення адміністративних правопорушень посадовими особами Ямницької ОТГ та сподівався, що відповідач притягне працівників Ямницької ОТГ до відповідальності, оскільки позивач майже два роки не може бачитись зі своїми дітьми через те, що їхня мати та колишня дружина позивача не допускає позивача до них та не виконує рішення Ямницької сільської ради Івано-Франківської області від 05 жовтня 2018 року «Про визначення порядку участі [PERSON] у вихованні синів [PERSON] та [PERSON] ». У відповідь на його скаргу позивач отримав листа регіонального представника Уповноваженого ВРУ, що звернення позивача не підписане автором та визнається анонімним і розгляду не підлягає, в той час як електронне звернення позивача від 07 липня 2020 року підписане кваліфікованим електронним підписом, який за правовим статусом прирівняний до власноручного підпису і повністю відповідає вимогам до звернень відповідно до норм чинного законодавства. 10 серпня 2020 року позивач повторно звернувся до Уповноваженого ВРУ, в якому повторно просив розглянути його звернення від 07 липня 2020 року. У відповідь позивач отримав листа, в якому вказано про відсутність порушень в діях Регіонального представника Уповноваженого ВРУ. При цьому, Уповноважений ВРУ не наділений повноваженнями впливати на органи місцевого самоврядування під час виконання ними власних повноважень. Однак, думка регіонального представника в західних областях Уповноваженого ВРУ повністю помилкова і суперечить ст. 19 Конституції України та правовим актам про електронний цифровий підпис. Вказаною бездіяльністю Уповноваженого ВРУ позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних та психічних стражданнях, порушеннях життєвих зв`язків через неможливість продовження активного суспільного життя. На підставі викладеного, позивач просив визнати протиправною бездіяльність працівника Секретаріату Уповноваженого ВРУ [PERSON] щодо нескладення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 212-3 КУпАП щодо працівників Ямницької ОТГ. Стягнути із Секретаріату Уповноваженого ВРУ через Державну казначейську службу, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 140133,33 грн. Стягнути із Секретаріату Уповноваженого ВРУ через Державну казначейську службу, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] , який діє в інтересах його неповнолітніх синів [PERSON] моральну шкоду в сумі 140133,33 грн та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] в сумі 140133,33 грн. Судові витрати покласти на Секретаріат Уповноваженого ВРУ. Розглядати справу без участі позивача. Ухвалою суду від 28 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. 18 лютого 2021 року від Секретаріату Уповноваженого ВРУ надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що позивач не надає доказів факту того, що відповідач допустив бездіяльність, а також, що така бездіяльність є протиправною. При цьому, звернення позивача були розглянуті в рамках наданих чинним законодавством повноважень відповідача, та в порядку, передбаченому Законами України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» та «Про звернення громадян». Що стосується стягнення з відповідача моральної шкоди, то слід зазначити, що відсутній факт протиправної поведінки відповідача, дії відповідача не визнані незаконними, та позивач не надав докази на підтвердження наявності моральної шкоди та причинного зв`язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди. Ураховуючи викладене, Уповноважений ВРУ просив у задоволенні позову відмовити. 26 лютого 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав про те, що внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача моральну шкоду завдано не тільки позивачу, а і його дітям, тому наявні всі підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди у зазначеному позивачем розмірі. Ухвалою судді від 22 листопада 2021 року провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] про визнання протиправною бездіяльності - закрито. Судом задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщеня суду з використанням власних технічних засобів. Однак, суду не вдалося встановити зв`язок із представником позивача, при цьому, у позовній заяві позивач просив розгляд справи проводити у його відсутності, про час та місце судового розгляду позивач повідомлений належним чином. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Згідно положень, визначених у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» №11 від 17.10.2014, при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна протии України» від 02.09.2010, «Смірнова протии України» від 08.11.2005, «Матіка протии Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс протии Греції» від 05.02.2004 та інші). З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про розгляд справи у відсутності позивача. Представник відповідача Державної казначейської служби в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Ямницької сільської ради Івано-Франківської області від 05 жовтня 2018 року визначено [PERSON] порядок участі у вихованні його синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 16 березня 2020 року [PERSON] подав до Ямницької сільської ради Івано-Франківської області заяву, в якій просив скласти протокол про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 184 КУпАП та направити матеріали до суду. 21 квітня 2020 року Ямницька сільська рада Івано-Франківської області надала відповідь на заяву [PERSON] 07 липня 2020 року [PERSON] звернувся до Уповноваженого ВРУ щодо порушення посадовими особами Ямпільської ОТГ права на належний та своєчасний розгляд його звернень стосовно спору щодо участі [PERSON] у вихованні дітей та притягнення їх до адміністративної відповідальності. 10 серпня 2020 року регіональний представник Уповноваженого ВРУ в Івано-Франківській області [PERSON] надав позивачу відповідь про те, що письмове звернення не підписане автором визнається анонімним і розгляду не підлягає. 10 серпня 2020 року [PERSON] подав до Уповноваженого ВРУ повторну заяву, в якій просив розглянути його звернення від 07 липня 2020 року та притягнути до дисциплінарної відповідальності регіонального представника Уповноваженого ВРУ в Івано-Франківській області [PERSON] за безпідставну відмову розгляду його звернення від 07 липня 2020 року. 11 вересня 2020 року начальник відділу Регіонального представництва в західних областях Уповноваженого ВРУ надав [PERSON] відповідь про те, що спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку. Так само у випадку, якщо той із батьків, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішень органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутись до суду із позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи вякій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову . Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Ураховуючи наведене, слід дійти висновку про недоведеність позивачем факту спричинення йому моральних страждань бездіяльністю посадових осіб Секретаріату Уповноваженого ВРУ, в чому конкретно полягають його немайнові втрати, їх характер, тривалість періоду спричинення, причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Outcome: dismissed