Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся із позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача, стягнення суми попередньої оплати та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що у вересні 2016 року через засоби дистанційного зв'язку, а саме за допомогою телефонного зв'язку, він домовився та погодив умови придбання у ФОП [PERSON] металопластикових віком для особистих потреб. За придбання у ФОП [PERSON] металопластикових віком у кількості 17 шт., 26 вересня 2016 року він сплатив на поточний рахунок ФОП [PERSON], розміщений в ПАТ «Приватбанк» попередню оплату у розмірі 49 000 грн.. Після здійснення платежу ФОП [PERSON] підтвердила по телефону факт отримання грошових коштів у повному обсязі та повідомила про доставку товару протягом 14 календарних днів, однак будь-яких письмових підтверджень йому надано не було. З 26 вересня 2016 року обіцяний товар переданий не був, на будь-які звернення щодо повернення отриманих коштів, ФОП [PERSON] не відповідає. 18 листопада 2016 року на юридичну адресу ФОП [PERSON] була направлена вимога про повернення грошових коштів у розмірі 49 000 грн., однак вона була залишена без задоволення. Через неналежне виконання ФОП [PERSON] взятих на себе зобов'язань позивач [PERSON] зазначив, що йому були завдані душевні страждання, що виразились в неотриманні купленого ним товару. Позивач зазначив, що він не зміг своєчасно провести ремонт будинку, оскільки вікна замовляв саме для цього. Згодом змушений був шукати іншого виробника аналогічного товару та кошти для його придбання. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просив стягнути з ФОП [PERSON] на його користь суму попередньої оплати за купівлю металопластикових віком в розмірі 49 000 грн. та 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 54 000 грн.. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. У судове засідання відповідач ФОП [PERSON] не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Оскільки позивача у судовому засіданні не заперечував проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно вимог ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного судочинства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Судом встановлено, що у вересні 2016 року [PERSON] замовив у ФОП [PERSON] товар, а саме металопластикові вікна. За допомогою телефонного зв'язку [PERSON] та ФОП [PERSON] погодили всі істотні умови купівлі товару та погодили його ціну. У зв'язку з погодженням всіх умов договору позивач [PERSON] 26 вересня 2016 року здійснив попередню оплату за купівлю металопластикових віком та перерахував на рахунок відповідача ФОП [PERSON] попередню оплату в розмірі 49 000 грн.. Попередня оплата за товар була здійснена згідно виставлених рахунків ФОП [PERSON] за № 2344 від 26 вересня 2016 року на суму 38 000 грн., та за № 2344 від 26 вересня 2016 року на суму 11 000 грн.. Перерахунок коштів на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями № 5347787 від 26 вересня 2016 року на суму 11 000 грн., та № 5347778 від 26 вересня 2016 року на суму 38 000 грн.. На час звернення з позовом до суду ФОП [PERSON] не виконала взятих на себе обов'язків та не доставила [PERSON] придбаний ним товар, отримані кошти в розмірі 49 000 грн. не повернула. У листопаді 2016 року позивач [PERSON] направив на адресу відповідача ФОП [PERSON] вимогу про повернення сплачених ним коштів у розмірі 49 000 грн., однак дана вимога була залишена без задоволення, кошти повернуті не були. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно умов ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне банківське обслуговування тощо). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 633 ЦК України підприємець не має право відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання та здійснив попередню оплату за товар - металопластикові вікна, у розмірі 49 000 грн., що підтверджується квитанціями, які долучені до матеріалів справи, а відповідач належним чином не виконала своїх обов'язків та не повернула отримані кошти згідно рахунків № 2344 від 26 вересня 2016 року у загальному розмірі 49 000 грн.. Оскільки відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов'язання та не повернула отримані, згідно квитанцій за № 5347787, № 5347778 від 26 вересня 2016 року, грошові кошти в розмірі 49 000 грн., суд дійшов висновку про стягнення з відповідача ФОП [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 49 000 грн. в рахунок попередньої оплати за придбання металопластикових вікон. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача завданої моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., слід зазначити наступне. Згідно вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до вимог п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Так, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я,у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За правилами п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 1000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а решту заявлених вимог вважає безпідставними та такими, що не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами. Судові витрати по справі слід стягнути з відповідача ФОП [PERSON] згідно зі ст. 88 ЦПК України в дохід держави.

Outcome: partial