Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить стягнути з [PERSON] суму основного боргу в сумі 180000 грн на користь [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] та 25200 грн. Всього суму боргу 205200 грн. Позовна заява мотивована тим,що 02.09.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким [PERSON] отримав у борг 180000 грн, який зобов`язався повернути до 06.09.2021 року, про що були складені договір позики від 02 вересня 2021 року та відповідна розписка, яка була підписана відповідачем по справі, однак своїх зобов`язань він не виконав, чим порушив норми ЦК України, що стало підставою звернення до суду. На судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності в якій також просив суд позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. На судове засідання відповідач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності в якій позов визнав. Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи викладені в позовній заяві суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 02.09.2021 року, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики за яким [PERSON] отримав у борг 180000 грн, який зобов`язався повернути до 06.09.2021 року, про що були складені договір позики та відповідна розписка, яка була підписана відповідачем по справі, однак своїх зобов`язань він не виконав. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана позивачем, як доказ укладеного договору, письмова розписка свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ який вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем. Тобто, судом встановлено, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, які випливають із договору позики, а отже у позивача настало право вимоги у відповідача повернення грошових коштів, а у відповідача виник кореспондуючий обов`язок повернути суму боргу. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня, обумовлена сторонами в розмірі 1 % від суми боргу за кожен день прострочення від суми боргу, розмір якої складає 25200 грн, із розрахунку за 14 днів. Таким чином, враховуючи, що на час звернення позивача до суду відповідач не повернув надані йому кошти, а розрахунок заборгованості наданий суду відповідає нормам ЦК України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Також на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати, що з урахуванням визнання позову відповідачем становить 2050 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved