Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 25.09.2019 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики №20190925 відповідно до якого відповідач отримала у позику грошові кошти в сумі 40000 грн. та про факт отримання вказаних коштів написала відповідну розписку. За змістом укладеного між ними договору [PERSON] зобов`язувалась повернути отримані нею кошти у строк до 20.06.2020 року, натомість у встановлений у договорі строк відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала та не сплачувала кошти згідно п.п. 1.1, п. 1 договору позики. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, судову практику у подібних спорах, умови договору позики, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 40000 грн.; витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн., а також судовий збір. На вказану позовну заяву представником відповідача подано відзив відповідно до якого відповідач позов не визнає, посилаючись на те, що вона ніколи не підписувала договору позики, копія якого додана до позовної заяви, а також не писала відповідної розписки, особисто з позивачем не знайома, в 2019 році м. Чернівці не відвідувала та будь-яких коштів не позичала. Звертає увагу, що почерк у договорі позики та у борговій розписці візуально різниця між собою. Вважає, що позивач невідомим їй способом отримав доступ до її персональних даних та пред`являє до неї позови в різні суди України з вимогою повернути кошти за різними договорами позики, визначаючи підсудність спорів за місцем виконання договорів. За наслідками розгляду таких справ суди відмовляють в задоволені відповідних позовів [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики зазначаючи зокрема про відсутність доказів існування між сторонами договірних відносин, а також про можливе застосування до відповідача шахрайської схеми. Справа слухалась у відсутності позивача, який звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі та, не зважаючи на те, що суд неодноразово визнавав його явку в судове засідання обов`язковою, про що останній повідомлявся за адресою його місця проживання, яка вказана ним у тексті позовної заяви - [ADDRESS] , а також за адресою його зареєстрованого місця проживання відповідно до даних, які містяться в копію паспорта громадянина України, яка долучена до позовної заяви, а саме - [ADDRESS] . Про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідач та її представник приймали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у тексті відзиву, надали суду пояснення аналогічні змісту відзиву. Представник відповідача звертав увагу суду на те, що відповідач з позивачем не знайома, грошових коштів у нього не позичала, договір позики не укладала, боргової розписки не писала, натомість з невідомих підстав позивач звертається до неї з позовами у різні суди України. В рамках судового розгляду даного спору судом ухвалами від 27.01.2021 року та від 15.02.2021 року визнано обов`язковою явку в судові засідання по даній справі позивача [PERSON] ; витребувано у [PERSON] для огляду в судовому засіданні оригінал договору позики №20190925 від 25 вересня 2019 року та оригінал розписки від 25 вересня 2019 року. Натомість, витребовуваних судом доказів позивач не надав, не зважаючи на те, що у тексті позовної заяви зазначав, що оригінал договору позики та боргової розписки знаходяться у нього. А також позивач не забезпечив свою явку в судові засідання та про наявність поважних причин неможливості з`явитись в судове засідання суд не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір спосіб захисту своїх прав покладається на позивача. Відповідно до ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, позивач до позовної заяви додано копію договору позики від 25.09.2019 року №20190925, укладеного між ним та відповідачкою, відповідно до умов якого відповідач прийняла від нього у власність грошові кошти в сумі 40000 грн. в якості позики та зобов`язувалась повернути позику у строк до 30.06.2020 року за місцем виконання договору - [ADDRESS] (а/с 9). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як вбачається з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Системний аналіз норм ст. 1047 ЦК України дає підстави вважати, що розписка або інший борговий документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми є лише документом, який підтверджує укладання договору позики Як вбачається з правової позиції Верховного суду України, викладеного у постанові №6-1967цс 15 від 11.11.2015 року, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. З аналізу вище викладеного вбачається, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов. У відповідності до правового висновку Верховного суду України, сформованого у постанові №6-50цс16 від 24.02.2016 року, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. За змістом долученого до матеріалів справи договору позики доказом отримання позики є власноручно написана позивальником розписка, яка знаходиться у позикодавця та яка після повернення позики підлягає поверненню позичальнику. Також, позивачем до матеріалів справи долучено копію відповідної розписки від 25.09.2019 року відповідно до якої позивальник підтверджує факт отримання позики в розмірі 40000 грн. та обов`язок повернути такі кошти до 30.06.2020 року за адресою [ADDRESS] . Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Так, з метою встановлення обставин на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, судом неодноразово витребовувались оригінали договору позики та боргової розписки та визнавалась явка позивача обов`язковою, натомість останній на такі вимоги суду належним чином не відреагував, оригіналів витребовуваних документів не надав, що позбавляє суд можливості встановити факт наявності між сторонами боргових відносин, з огляду на те, що відповідач в категоричній формі заперечує підписання нею договору позики та написання боргової розписки і відповідно отримання коштів у позику. Згідно ч. 1 ст. 79, ч. 1, 2, 6 ст. 95 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Оскільки в рамках даного провадження обов`язок доказування покладається на сторін та відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, враховуючи те, що позивач оригінали витребуваних документів суду для огляду у судовому засіданні не надав і до суду для надання особистих пояснень не з`явився, судом ставиться під розумний сумнів факт наявності між сторонами боргових відносин, які випливають із договору позики, копія якого долучена до матеріалів справи. Європейський суд з прав людини у справі «Кобець проти України» зазначав, що відповідно до прецедентної практики при оцінці доказів суд керується критерієм «поза розумним сумнівом» та доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених. Враховуючи наведені вище обставини, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволенню не підлягає з підстав його недоведеності належними, допустимими та достовірними доказами. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed