Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

У грудні 2014 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що з 07.04.2014 він працював у ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на посаді заступника голови правління. Наказом міністра аграрної політики та продовольства України від 16.12.2014 № 235-п та наказом в.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 № 844/1-к його було звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків відповідно до п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Вказав, що підставою для звільнення став лист ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 № 130-1-9/5053. Вважаючи таку підставу недостатньою для застосування до нього найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення та вказуючи на порушення відповідачами при цьому, зокрема ст. 149 КЗпП України, просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов з викладених у ньому підстав підтримав та просив задовольнити. Представники відповідачівпроти задоволення позову заперечували з підстав необґрунтованості та просили відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 07.04.2014 наказом міністра аграрної політики та продовольства України № 54-п позивача призначено на посаду заступника голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та цього ж дня згідно наказу № 152-к він приступив до виконання своїх обов'язків. Наказом міністра аграрної політики та продовольства України від 16.12.2014 № 235-п позивача було звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, згідно до п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Згідно наказу №235-п підставою для звільнення [PERSON] став лист ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 № 130-1-9/5053. На підставі наказу № 235-п в.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» наказом від 16.12.2014 № 844/1-к звільнив позивачаз посади заступника голови правління, за одноразове грубе порушення трудових обов'язків відповідно до п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Таким чином з оскаржуваних наказів вбачається, що підставою для їх прийняття став лист ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 № 130-1-9/5053. В ході судового розгляду встановлено, що таким листом є службова записка в.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.12.2014 № 130-1-9/5053 якоюдоводилось до відома Міністра аграрної політики та продовольства України Павленка О.М. те, що відносно позивача проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42014000000000838 від 14.08.2014 за підозрою останнього у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК України. Таке кримінальне правопорушення полягає у замаху на вчинення розтрати та заволодіння грошовими коштами ПАТ «ДПЗКУ». Також, згідно службової записки, встановлено наявність багатомільйонної дебіторської заборгованості та порушення валютного законодавства в частині неповернення валютної виручки. Згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 22 «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством ( ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. В ході судового розгляду встановлено, що вирішальною обставиною для прийняття оскаржуваних наказів сталопроведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014000000000838 від 14.08.2014 за підозрою позивача у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК України. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази причинно-наслідкового зв'язку між наявною багатомільйонною дебіторською заборгованістю, порушенням валютного законодавства в частині неповернення валютної виручки та позивачем. Факт внесення відомостей до ЄРДР за кримінальним провадженням № 42014000000000838 не може слугувати на користь висновку про допущення позивачем грубого порушення трудових обов'язків, оскільки це суперечить принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України. Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Частиною 2 ст. 147 КЗпП України передбачено, що звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку встановленимист. ст. 148-149 КЗпП України. Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відповідачем не доведено, що при звільненні ним позивача приписи даної норми були виконані. При цьому, суд критично оцінює посилання відповідача, як на підставу своїх заперечень, на акт про відмову від надання письмового пояснення від 16.12.2014, оскільки такий акт не вказує на відсутність волі позивача надати пояснення. З огляду на те, що відповідачем не доведено факт одноразового грубого порушення позивачем трудових обов'язків суд приходить до висновку про відсутність підстав застосування до останнього найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення, а відтак спірні накази відповідачів підлягають скасуванню. Отже, суд враховуючи вищевикладене прийшов до висновку про задоволення вимог позову. Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та присудження заробітної плати [PERSON] з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за один місяць, а саме в сумі 8201,29 грн. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 367 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved