Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У грудні 2016 року позивач і інтересах свого неповнолітнього сина звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що її син [PERSON], 2004 року народження зареєстрований в квартирі [ADDRESS] на підставі ордеру №008816 серія Б від 07.03.2008 року. Її чоловік [PERSON] також був зареєстрований за цією адресою до дня своєї смерті - [INFO]. Вона, її чоловік та син постійно мешкали в цій квартирі, а після смерті чоловіка в ній залишилися проживати вона та її син. У 2013 році народилася донька [PERSON], з того часу вона та її двоє дітей проживають в даній квартирі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] ніколи в спірній квартирі не проживали та не проживають на даний час, вона ніколи не створювала їм перешкод в проживанні в ній, вони ніколи не мали бажання вселитися в неї, тому вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Пояснили, що 07.03.2008 року їх сім»ї, що складалася на той час з 4-х осіб - вони, покійний [PERSON] (син [PERSON] та брат [PERSON].) та його син [PERSON] було видано ордер №008816 серії Б на житлове приміщення з відміткою про те, що надається з урахуванням площі квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. [INFO] помер їх син та брат [PERSON], після чого у них з позивачем була усна домовленість про те, що вона буде користуватися квартирою [ADDRESS] за умови сплати нею в повному обсязі комунальних послуг за квартиру. Відповідач [PERSON] пояснила, що вона систематично - двічі на місяць відвідує квартиру та контролює належність використання квартири, а її мати [PERSON] відвідує онуку, приносить їй гостинці. Постійно вони не проживають в квартирі, оскільки у них з позивачем склалися конфліктні стосунки, в силу таких обставин, а також враховуючи те, що у позивача є неповнолітні діти та з метою не порушення моральних засад суспільства та психіки неповнолітніх дітей позивача вони не вселяються до квартири. Крім того, зазначили про те, що підтвердженням конфліктних стосунків, що у них виникли з приводу користування спірною квартирою є також ряд судових спорів між ними та позивачем. Щодо оплати комунальних послуг за спірну квартиру, то зазначили, що поштовими переказами відправляли позивачу кошти щомісячно за такі послуги, які вона якийсь час отримувала, потім почала відмовлятися від їх отримання по незрозумілим для них причинам, а згодом позивач подала позов до суду про визнання їх втратившими право на користування квартирою [ADDRESS]. Вказали, що хоча вони і не можуть проживати у квартирі, однак інтересу до неї не втратили та оплачували у свій час частину комунальних послуг, тому просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні підтримав пояснення відповідачів в судовому засіданні, заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду лист, в якому просить розглядати справу у відсутність представника. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідачів та їх представника, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що неповнолітній син позивача у справі [PERSON] - [PERSON], [INFO] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] на підставі ордеру №008816 серія Б від 07.03.2008 року, який був виданий її чоловіку на право зайняття жилого приміщення на сім»ю з 4-х осіб - він, син, мати та сестра - відповідачі у справі (а.с. 9). Відповідно до довідок виданих позивачу КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної у м. Києві ради» вона проживає у вказаній вище квартирі з 2008 року з двома неповнолітніми дітьми без реєстрації (а.с. 19-24). Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] - чоловік позивача помер [INFO] (а.с.7). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилалася на те, що після смерті чоловіка, вона з дітьми проживає у спірній квартирі, утримує її, відповідачі не проживають у спірній квартирі, а лише формально зареєстровані в ній та фактично проживають в іншому жилому приміщенні, даною квартирою не цікавляться. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У ст. 71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно роз'яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В судовому засіданні відповідачі у справі зазначили, що проживати разом з позивачем вони не можуть, оскільки між ними склалися конфліктні стосунки, згоди на її реєстрацію в спірній квартирі вони не давали, з 2013 року в провадженні судів перебували на розгляді спори, що виникали між ними та позивачем з приводу користування спірною квартирою. Постановою Окружного адміністративного суду України м. Києва від 28.08.2013 року в задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Деснянського районного відділу ГУДМС у м. Києві про зобов»язання відповідача зареєструвати її в квартирі [ADDRESS] - відмовлено (а.с. 50-54). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2014 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянської районної у м. Києві ради» про зобов»язання перевести особовий рахунок (а.с. 101-104). Також відповідачі в судовому засіданні пояснювали, що певний період часу сплачували за комунальні послуги по спірній квартирі, пересилаючи поштовими переказами кошти позивачу, які вона отримувала (а.с. 123-138), проте потім позивач відмовилася їх отримувати. Даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач не заперечувала того, що дійсно відповідачі направляли кошти в рахунок комунальних платежів за квартиру, які вона отримувала, а потім перестала, оскільки не було часу ходити на пошту, у неї маленька дитина. Також в матеріалах справи містяться письмові докази про те, що відповідачі вже під час знаходження спрору в суді, а саме 29.03.2017 року зверталися із відповідною заявою до Деснянського УП ГУНП у м. Києві (а.с. 118) про те, що позивач перешкоджає їм у користуванні майном, безпідставно відмовляється надати ключі від квартири [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом також було встановлено, що в спірній квартирі відповідачі не проживають на даний час, оскільки квартира має одну кімнату, невелику площу, там проживає позивач з дітьми, що не надає їм можливості проживати там разом, з приводу чого постійно виникають конфлікти, що унеможливлює належне проживання у ній двох сімей разом. Акти, затверджені начальником ЖЕК 320, подані позивачем до суду як докази не проживання в спірній квартирі відповідачів по справі (а.с. 11-15) не можуть бути прийняті судом, як належні, оскільки в даних актах зазначено, що інформація про те, що відповідачі не проживають в квартирі відома зі слів свідків, проте дані особи не допитувалися в судовому засіданні судом, клопотання про їх допит в якості свідків позивачем не заявлялося. Крім того позивачем не було надано суду оригіналів вказаних актів для огляду в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], що діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed