Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікол», в якому просила стягнути з останнього 97036,52 (дев'яносто сім тисяч тридцять шість) грн. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 01 серпня 2012 року її було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікол» на посаду «архітектора» на підставі Наказу № Мік-514 від 01.08.2012 р. 19 червня 2013 року була звільнена з займаної посади за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, наказ № Мік-381 від 19.06.2013 року. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікол» не виплатило [PERSON] всіх сум, що належать їй в день звільнення. За наведених обставин, Позивач вважає, що відповідачем порушено її права, та просить задовольнити позов в заявлений нею спосіб. В судове засідання Позивач не з'явилась, через канцелярію суду подала заяву в якій просила розглядати справу у її відсутність. В заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує, позов просить задовольнити з викладених у ньому підстав. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що Позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 01 серпня 2012 року [PERSON] було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікол» на посаду «архітектора» на підставі Наказу № Мік-514 від 01.08.2012 р. 19 червня 2013 року [PERSON] звільнена з займаної посади за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, наказ № Мік-381 від 19.06.2013 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] намагалась вирішити спірне питання щодо виплати заборгованості по заробітній платі у досудовому порядку звертаючись 30 вересня 2013 року з листом про виплату їй заборгованості по заробітній платі. Однак, відповідачем заборгованість по заробітній платі так виплачена і не була. Разом з тим, Позивач зазначила, що заробітна плата на підприємстві не виплачувалась з 01.04.2013 року по 01.07.2013 року. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком. Крім того, відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Розмір невиплаченої заробітної плати, що належить Позивачу, згідно довідки Вих № 786 від 24 грудня 2013 року складає 27 120,15 (двадцять сім тисяч сто двадцять) грн., з яких: за квітень - 5612,89 грн.; за травень - 8628,28 грн.; за червень - 12878,98 грн. з урахуванням компенсації за невикористану відпустку згідно довідки № 786 від 24.12.2013 року. Крім того, Позивачем не була використана частина щорічної відпустки. У відповідності до ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. З п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з ч. 3 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», зокрема, до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, належать: виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналізуючи норми ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та ст. 117 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю правовою природою є трудовими, а за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі / календарні /дні на число відпрацьованих робочих днів / годин/, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Вимоги Позивача про стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі 22 561,63 (двадцять дві тисячі п'ятсот шістдесят одна) гривня 63 копійки не підлягають задоволенню, оскільки, Позивачем не надано доказів на підтвердження зазначеної вимоги. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Як вбачається із змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження відсутності вини у діях ТОВ «Мікол» щодо не проведення останнім своєчасного розрахунку із Позивачем, відповідачем не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікол» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати є обґрунтованим частково та підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial