Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача 1 ТОВ «Українське бюро кредитних історій», відповідача 2 ПАТ «КБ «Приватбанк», в якому просив ухвалити рішення, яким визнати незаконними дії відповідача 2 щодо передання недостовірних відомостей відповідачу 1 для внесення інформації (запису) до кредитної історії позивача про наявність кредитної заборгованості; визнати незаконним внесення відповідачем 1 інформації (запису) в кредитній історії позивача щодо наявності кредитної заборгованості у позивача; зобов'язати відповідача 1 виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії позивача щодо наявності кредитної заборгованості; стягнути солідарно з відповідачів на його користь понесені судові витрати. Свої вимог обґрунтовує тим, що в березні 2017 р. позивач, як керівник юридичної особи, звернувся до банківської установи із заявою про надання кредиту під заставу депозитних коштів позивача як фізичної особи. Однак, в наданні кредиту було відмовлено через наявність у кредитній історії позивача як потенційного поручителя інформації про прострочену заборгованість позивача як поручителя перед відповідачем 2 за договором поруки від 20.05.2002 р. № 31-02/1, укладеного в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором від 20.05.2002 р. № 31-02. При цьому, строк дії договору поруки згідно з положеннями ст. 194 ЦК України від 1963 р. сплинув, у встановленому законом порядку, відповідач 2 вимог не заявив, а тому, позивач вважає, що у нього відсутні будь-які зобов'язання перед відповідачем 2. Зазначає, що вказане виключає передання відповідачем 2 до відповідача 1 інформації про наявність у позивача кредитної заборгованості, а передана інформація є недостовірною. Вказує, що відповідач 1 незаконно відмовив йому у виключенні з його кредитної історії оспорюваної інформації та незаконно вніс до неї поправки про збільшення поточної заборгованості станом на 13.05.2017 р. Наголошує на тому, що своєї письмової згоди як суб'єкт кредитної історії на формування кредитної історії за договором поруки від 20.05.2002 р. № 31-02/1 він не надавав, що вказує на протиправність дій відповідача 2 з передачі інформації про кредитну заборгованість за вказаним правочином та формування на підставі неї кредитної історії відповідачем 1. 15 грудня 2017 року суддею Москаленко К.О. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 22 лютого 2018 р. (а.с. 29). У судовому засіданні 23 квітня 2018 р. судом задоволено клопотання представника відповідача 2 та до матеріалів справи долучено копії договорів застави майна від 20.05.2002 р. №№ 31-02/1, 31-02/02 в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором від 20.05.2002 р. № 31-02. Ухвалою суду від 23 квітня 2018 р. закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 31 травня 2018 р. (а.с. 47). У зв'язку з закінченням повноважень судді Москаленко К.О. розпорядженням керівника апарату Печерського районного суду м. Києва від 29.05.2018 р. № 361 призначено проведення повторного автоматичного розподілу справ (а.с. 51-53). Ухвалою судді Батрин О.В. від 31 травня 2018 р. справу прийнято до свого провадження та призначено судовий розгляд на 11 липня 2018 р. (а.с. 54). 16 квітня 2018 р. та 17 квітня 2018 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача 1 Наконечною А.В., в якому зазначено, що згідно з положеннями чинного законодавства договір поруки припиняється повним виконанням основного зобов'язання. При цьому, позивачем в належний спосіб не доведено погашення заборгованості за кредитним договором від 20.05.2003 р. Доводи позивача про відсутність судових рішень про стягнення з нього як поручителя заборгованості за кредитним договором в належний спосіб не доведені, а тому його твердження про недостовірність оспорюваної інформації, є виключно припущенням позивача. Вказує, що передбачені положеннями ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» правові підстави для виключення з кредитної історії позивача інформації, наразі відсутні. Просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 57-59, 63-69). 18 квітня 2018 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача 2 Тузовою В.О., в якому зазначено, що умовами кредитного договору встановлена його чинність до повного виконання сторонами своїх обов'язків. Оскільки кредитна заборгованість позичальником не була погашена, то, як кредитний договір, так і договір поруки, є чинними дотепер. Зауважує, що у судовому порядку договір поруки недійсним або припиненим не визнавався, доказів щодо виконання боржником або поручителем у повному обсязі своїх зобов'язань за кредитним договором та договором поруки позивачем не надано. У задоволенні позову просила відмовити (а.с. 70-76). 04 червня 2018 р. до суду надійшла відповідь позивача на відзив позовної заяви відповідача 2, в якому позивач наголошує на відсутність будь-яких зобов'язань перед відповідачем 2 в зв'язку з припиненням поруки за спливом строку пред'явлення вимог кредитора до поручителя як за ЦК України 1963 р., так і за ЦК України 2003 р. Доказів пред'явлення відповідачем 2 до нього як поручителя вимог щодо виконання зобов'язань за кредитним договором суду не надано. 04 червня 2018 р. до суду надійшла відповідь позивача на відзив позовної заяви відповідача 1, що за своїм змістом є фактично аналогійними до відповіді позивача на відзив позовної заяви відповідача 2. 11 липня 2018 р. до суду надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача Якименка М.М. на відповіді на відзив відповідачів (а.с. 109-124). Ухвалою суду від 24 вересня 2018 р. вирішено питання щодо проведення судового засідання у режимі відеоконференції з Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, справу призначено на 06 листопада 2018 р. о 14-00 год. (а.с. 124). У судовому засіданні 06 лютого 2019 р. представник позивача Якименко М.М. подав заяву про солідарний розподіл між відповідачами судових витрат позивача в сумі 7 200 грн., пов'язаних з правничою допомогою адвоката Якименка М. в суді. У судовому засіданні представник позивача Якименко М.М. підтримав позовні вимоги. Представник відповідача 2 АТ «Приват Банк» Тузовою В.О. заперечила щодо задоволення позовних вимог. Жовтневий районний суд м. Дніпра не забезпечив проведення судового засідання в режимі відеоконференції з представником відповідача 1 ТОВ «Українське бюро кредитних історій» - Наконечною А.В. Тому, суд розглянув справу у відсутність представника відповідача 2, враховуючи, що юридична особа ТОВ «Українське бюро кредитних історій» також повідомлялась про розгляд прави в суді. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20 травня 2002 р. між Криворізькою філією Приватбанку (кредитор) та Приватним підприємством «Кронобуд» (далі - ПП «Кронобуд», позичальник) в особі заступника директора [PERSON], був укладений кредитний договір № 31-02 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом 220 000 грн. в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів, комісійної винагороди в обумовлені цим договором строки (а.с. 15-16). Згідно з п. 1.3. кредитного договору строк повернення кредиту - 20 травня 2003 р. Вказаний строк може бути змінено згідно п.п. 2.3.3, 2.4.1 цього договору. У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 травня 2002 р. між Криворізькою філією Приватбанку (кредитор), [PERSON] (поручитель) та ПП «Кронобуд» (боржник) укладений договір поруки № 31-02/1 (далі - договір поруки), за умовами якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за виконання боржником свої зобов'язань за кредитним договором № 31-02 від 20.05.2002 р. в повному обсязі, в сумі основного боргу, а також процентів за користування кредитом, пені, штрафів та інших передбачених кредитним договором санкцій (а.с. 17). Згідно з п. 5 договору поруки цей договір припиняється в порядку, передбаченому ст. 194 ЦК України. Відповідно до ст. 194 ЦК України 1963 р., редакція якого діяла на час виникнення даних правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох місяців з дня настання строку зобов'язання не пред'явить позову до поручителя. Якщо строк виконання зобов'язання не зазначений, або визначений моментом вимоги, то при відсутності іншої угоди відповідальність поручителя припиняється після закінчення одного року з дня укладення договору поруки. Окрім того, ЦК України 1963 р. втратив чинність в зв'язку з набранням чинності з 01.01.2004 р. ЦК України 2003 р. Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. За змістом ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України 2003 р. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов'язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов'язання не пред'явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред'явить позову до поручителя. Для зобов'язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов'язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов'язання. Правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 545/1014/15-ц (провадження № 14-54цс18), визначено, що: «Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. З огляду викладені приписи порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14 (Постанова N 6-6цс14) вказав на те, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов'язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються. А тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації його права, зокрема і застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав вказані у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося. Відповідно до пункту 1.4 договорів поруки порука припиняється лише у разі належного виконання кредитного договору. Проте ця умова договорів поруки не встановлює у розумінні статті 251 ЦК України строк, зі спливом якого порука припиняється. У кредитному договорі (зі змінами відповідно до угоди N 26/17-КР від 8 жовтня 2012 року) визначений строк виконання основного зобов'язання. З огляду на це необхідно застосовувати припис частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки у разі, якщо у договорі не встановлений строк її дії і якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Після спливу строку виконання основного зобов'язання у позивача виникло право протягом наступних шести місяців пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника. І після спливу цих шести місяців порука припинилася. Позивач у листі до поручителів від 18 серпня 2014 року N 1104/3107 (отриманому 27 серпня 2014 року) пред'явив вимогу поза межами строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а до суду звернувся аж 30 березня 2015 року. Відтак, позивач не може просити про захист у судовому порядку його права на виконання основного зобов'язання поручителями». З урахуванням вказаних положень закону та наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 545/1014/15-ц, слід дійти висновку про безпідставність заперечень відповідачів щодо продовження дії договору поруки № 31-02/1 від 20.05.2002 р. до належного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором № 31-02 від 20.05.2002 р., оскільки ця умова кредитного договору не встановлює у розумінні статті ст. 194 ЦК України 1963 р. та ст. 251 ЦК України 2003 р. строк, зі спливом якого порука припиняється, а умовами кредитного договору чітко встановлений строк виконання позичальником зобов'язань за ним - 20 травня 2003 р. Після спливу строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 20 травня 2002 р. саме 20 травня 2003 р. у відповідача 2 за правилами ст. 194 ЦК України 1963 р. виникло право протягом наступних 3 місяців з дня настання строку зобов'язання, а саме, в строк до 20 серпня 2003 р., пред'явити вимогу до позивача як поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника. І після спливу цих трьох місяців порука припинилася. При цьому відповідач 2 не представив суду належних та допустимих доказів, що у встановлений ст. 194 ЦК України 1963 р., банк пред'явив позов до позивача як поручителя за кредитним договором № 31-02 від 20.05.2002 р. Аналогічно банком не надано суду доказів, що в порядку ч. 4 ст. 559 ЦК України 2003 р., протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов'язання, а саме, в строк до 20 травня 2007 р., банк пред'явив позов до позивача як поручителя за кредитним договором № 31-02 від 20.05.2002 р. про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту. Отже, договір поруки № 31-02/1 від 20.05.2002 р. є припиненим. При цьому, як вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечується в Єдиному реєстрі наявності кредитної історії, формування та ведення якого здійснюється відповідачем 1, в кредитній історії позивача наявна інформація про заборгованість позивача як поручителя за кредитним договором від 20.05.2002 р. (а.с. 11-14, 113-116). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (далі - Закону) ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб'єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб'єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю. Отже, відповідальним за надання достовірної інформації щодо наявної за позивачем заборгованості за договором поруки № 31-02/1 від 20.05.2002 р. є виключно відповідач 2. Разом з тим, судом встановлено, що договір поруки № 31-02/1 від 20.05.2002 р., укладений у забезпечення виконання позивальником зобов'язань за кредитним договором від 20 травня 2002 р., є припиненим, що, в свою чергу, виключає наявність будь-яких зобов'язань позивача перед відповідачем 2 за вказаними правочинами, а тому, дії відповідача 2 щодо передання до відповідача 1 відомостей для внесення до кредитної історії позивача інформації про наявність за позивачем заборгованості за кредитним договором від 20.05.2002 р. є незаконними. У зв'язку з протиправністю дій відповідача 2 щодо передання до відповідача 1 відомостей для внесення до кредитної історії позивача про наявність за ним заборгованості за кредитним договором від 20.05.2002 р., незаконними також є дії відповідача 1 з внесення таких відомостей до Єдиного реєстру наявності кредитної історії. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Як вбачається з умов договору поруки № 31-02/1 від 20.05.2002 р. такої згоди позивач відповідачу 2 не надавав, як і не надавав окремої письмової згоди. Заперечуючи щодо таких доводів позивача відповідач 2 вказує на наявність застереження в договорах застави майна від 20.05.2002 р. №№ 31-02/1, 31-02/02, укладених з позивачем у забезпечення виконання позичальником ПП «Кронобуд» зобов'язань за кредитним договором від 20.05.2002 р. № 31-02. З матеріалів справи вбачається, що 20 травня 2002 р. між ПП «Кронобуд», від імені якого на підставі нотаріально посвідченого доручення діяв позивач [PERSON] (заставодавець), та ЗАТ КБ «Приватбанк» (заставодержатель) в забезпечення виконання позичальником ПП «Кронобуд» зобов'язань за кредитним договором від 20.05.2002 р. № 31-02 укладено договір застави майна № 31-02/1, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за реєстровим № 2717 (а.с. 40-42). Також 20 травня 2002 р. в забезпечення виконання позичальником ПП «Кронобуд» зобов'язань за кредитним договором від 20.05.2002 р. № 31-02 20 травня 2002 р. між позивачем [PERSON] (заставодавець) та ЗАТ КБ «Приватбанк» (заставодержатель) укладено договір застави майна № 31-02/2, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за реєстровим № 2718 (а.с. 43-44). Пунктом 11.9 вказаних договорів його сторонами погоджено, що заставодержатель має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника ПП «Кронобуд» за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 р., а також про наявність та стан предмета застави, оформленого як забезпечення вищевказаного кредитного договору № 31-02 від 20 травня 2002 р., у випадку, якщо ПП «Кронобуд» не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 р. Отже, вказане застереження стосується виключно інформації щодо заборгованості ПП «Кронобуд» за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 р., і на зобов'язання позивача як поручителя за договором поруки № 31-02/1 своєї дії не поширює. Вказане свідчить про безпідставність заперечень відповідача 2 в цій частині. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання незаконними дій відповідача 2 щодо передання недостовірних відомостей відповідачу 1 для внесення інформації (запису) до кредитної історії позивача про наявність кредитної заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2002 р.; визнання незаконним внесення відповідачем 1 інформації (запису) в кредитній історії позивача щодо наявності у позивача кредитної заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2002 р.; зобов'язання відповідача 1 виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії позивача щодо наявності кредитної заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2002 р. є належним чином обґрунтованими та підлягають задоволенню. У зв'язку із задоволенням позову, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідачів в рівних частинах. При цьому, вимоги позивача про покладання на відповідачів солідарного обов'язку з відшкодування понесених позивачем судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів понесених ним судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою представника - адвоката М. Якименка слід зазначити, що такі витрати стороною позивача в належний спосіб не підтверджені, проте надано заяву про їх понесення. У зв'язку з цим, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Outcome: approved