Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

У грудні 2017 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з вимогою до [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні та участі вихованні з малолітнім [PERSON], [INFO], шляхом встановлення певних проміжків часу та місць для спілкування позивачів з цією дитиною, яка є сином позивача [PERSON] та, відповідно, онуком інших двох позивачів. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилались на те, що малолітній [PERSON] є спільною дитинною позивача [PERSON] та відповідача, яку вони народили в офіційно зареєстрованому шлюбі. Сімейне життя батьків дитини не склалося та влітку 2016 року за рішенням суду шлюб між ними був розірваний, а дитина залишилась проживати з відповідачем як матір'ю. Після розлучення між батьками дитини почались непорозуміння щодо побачень із сином та участі батька у його вихованні. За ствердженням позивачів, відповідач постійно чинить перешкоди позивачу [PERSON] у цьому, створюючи обставини, через які він не може нормально зустрічатись із сином. Крім того, позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач також чинить штучні перешкоди у спілкуванні з [PERSON] й для його діда та баби з боку батька, тобто для позивачів [PERSON] та [PERSON] У зв'язку з цим у жовтні 2017 року кожен із позивачів звернувся до Ради опіки та піклування виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області із заяви про визначення часів побачень з [PERSON] Вказаний орган опіки також у жовтні 2017 року ухвалив висновки, затверджені рішенням виконкому, про встановлення часів побачень [PERSON] з сином - два рази на місяць, через суботу, попередньо телефоном погоджуючи з матір'ю дитини конкретні години побачень, а також про встановлення часів побачень [PERSON] та [PERSON] з онуком - два рази на місяць через неділю, попередньо телефоном погоджуючи з матір'ю дитини конкретні години побачень. Однак ці рішення органу опіки та піклування належним чином відповідачем не виконуються. З урахуванням цим обставин, позивачі посилались на порушення відповідачем їх прав, передбачених ст. ст. 141, 153, 159, 257 Сімейного кодексу України, та просили ці права захистити в судовому порядку, встановивши такий порядок їх участі у вихованні з малолітнім [PERSON]: 1)позивачу [PERSON] визначити побачення з дитиною за місцем проживання цього позивача без присутності матері у кожні першу та третю суботу та неділю місяця з 09 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі; 2)позивачам [PERSON] та [PERSON] визначити побачення з дитиною за місцем проживання цих позивачів без присутності матері у кожні другу та четверту суботу та неділю місяця з 09 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі; 3)визначити всім позивачам побачення з дитиною щороку у день його народження, 20-го серпня, з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. за місцем проживання чи перебування дитини у присутності відповідача; 4)визначити всім позивачам можливість літнього відпочинку спільно з малолітнім [PERSON] без присутності відповідача протягом будь-яких 30-ти днів за вибором позивачів у проміжок часу між 01 липня по 19 серпня кожного року. Провадження у справі було відкрито ухвалою суду від 15.01.2018 року, якою було визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. В порядку виконання завдань підготовчого провадження у цій справі судом були виконані ряд процесуальних дій, передбачених ч. 2 ст. 197 ЦПК України, а саме: залучено в якості третьої особи виконавчий комітет Оріхівської міської ради Запорізької області як орган опіки та піклування, від якого в порядку ч. 5 ст. 19 СК України витребувано висновок з питань, що стосуються предмету спору, від учасників справи отримано письмові заяви по суті справи (відзив на позов та відповідь на відзив) з доданням письмових доказів на їх обґрунтування, вирішені заявлені учасниками справи заяви та клопотання. У письмовому відзиві на позов від 13.03.2018 року (а.с. 41-46) відповідач [PERSON] проти задоволення позову категорично заперечувала, в обґрунтування чого послалась на факти та доводи, які в узагальненому виді зводяться до такого: 1)відповідач не має можливості і не зобов'язана привозити дитину до позивачів, а самі вони не хочуть приїжджати до дитини до іншого міста (Запоріжжя), а протягом часу проживання відповідача в Оріхові після розірвання шлюбу вона ніяких перешкод у спілкуванні з дитиною не чинила, поки не помітила погіршення у стані здоров'я сина після побачень з батьком; 2)спілкування з батьком негативно відбивається на стані здоров'я малолітнього [PERSON] і перешкоджає його нормальному розвитку через негативні спогади дитини про неналежне поводження [PERSON] як з самою дитиною, так і з відповідачем (аж до побиття), що почалось ще під час їх спільного проживання у шлюбі; фактично дитина має психологічну травму від прояву агресії з боку батька; 3)необхідність обмеження спілкування дитини з батьком через наведені обставини підтверджується неодноразовими висновками лікарів-психологів, наданими у різні періоди часу; 4)позивач [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки щодо утримання дитини, не цікавиться її життям та станом здоров'я, відмовивши декілька разів від надання допомоги відповідачу тоді, коли вона була конче потрібна; 5)малолітній [PERSON] особисто на всіх опитуваннях та співбесідах з психологами твердо стверджує про своє небажання спілкуватись з батьком через наявність у нього негативних спогадів про нього; 6)станом на час розгляду справи у дитини маються захворювання, які потребують особливого догляду за ним та специфічних знань й навиків надання йому медичної допомоги, яких у позивачів немає, у зв'язку з чим відповідач не може погодитись на будь-які побачення з дитиною за її відсутності, тим більше із залишенням на ніч не місцем постійного проживання; 7)позивачі з власної ініціативи не дотримуються графіку побачень, визначеного органом опіки та піклування за їх же зверненням; водночас графік побачень, про встановлення якого вони звернулись до суду, не враховує інтересів дитини, його побажань, зайнятості, розпорядку дня, а також у разі задоволення фактично позбавить відповідача, як матері, можливості спілкуватись з дитиною вихідними днями. 22.03.2018 року до суду також надійшла письмова відповідь позивача [PERSON] на відзив на позов, у якій вказав на неправдивість й недоведеність всіх стверджень відповідача щодо його неналежної та агресивної поведінки під час шлюбу і після його розірвання як щодо самої відповідача, так і щодо дитини, ухилення від надання утримання тощо. Також позивач [PERSON] вказав про те, що йому відомо про заїкання дитини, однак вважає, що воно почались на ґрунті розлучення батьків та різкої зміни в умовах життя дитини, обмеженого спілкування з батьком, дідусем та бабусею. Після розірвання шлюбу відповідач створила перешкоди у спілкуванні з сином, змінивши місце його проживання та не повідомивши про це, у зв'язку з чим він був змушений звертатись до правоохоронних органів за допомогою у відшуканні дитини. Водночас, як батько, позивач любить свою дитину і впевнений, що в інтересах дитини є налагодження нормального режиму спілкування й припинення дій відповідача щодо налаштування дитини проти батька. Позивач [PERSON] та [PERSON] власних письмових відповідей на відзив не надали. Виконавчий комітет Оріхівської міської ради Запорізької області, як орган опіки та піклування, в порядку ст. 19 СК України надав письмовий висновок про те, що позивачам [PERSON] та [PERSON] доцільно встановити часи побачень з онуком на найближчі півроку один раз на місяць по середам з 17 год. 30 хв, попередньо погоджуючи з відповідачем місце відвідування, а [PERSON] відмовлено у встановленні часів побачень через наявність у дитини спогадів щодо агресивних дій батька, які викликають й нього емоційну напругу та стурбованість. Щодо вирішення інших питань, зазначених у ч. 2 ст. 197 ЦПК України, від учасників справи клопотань не надходило. Щодо врегулювання спору за участю судді в порядку глави 4 Розділу ІІІ ЦПК України питання перед судом не порушувалось. Підстав для прийняття процесуальних рішень, передбачених п. п. 1, 2 ч. 2, ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, під час підготовчого судового засідання встановлено не було. Ухвалою суду від 04.07.2018 року справу було призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Позивач [PERSON] під час розгляду справи по суті свої вимоги підтримав, пославшись на факти та доводи, викладені ним у позовній заяві та відповіді на відзив відповідача. Додатково пояснив, що його стосунки з відповідачем були завжди непростими, шлюбне життя супроводжувалось конфліктами аж до обоюдного штовхання, свідком чого міг бути і [PERSON]. Врешті-решт вони вирішили розірвати шлюб, а [PERSON] залишився проживати зі своєю матір'ю. Майже відразу після розлучення відповідач на декілька місяців виїхала до Російської Федерації на заробітки, і протягом цього часу за дитиною доглядали бабусі [PERSON] як зі сторони відповідача, так і зі сторони позивача. Потім протягом нетривалого часу відповідач надавала можливість позивачу спілкуватись з сином, вони періодично разом гуляли, проводили час. Під час цього спілкування [PERSON] не виявляв щодо позивача якихось побоювань чи небажання зустрічатись. Навпаки, коли відповідач їх залишала самих, хлопчик розслаблявся і поводився спокійно, перебував у гарному настрої. Потім між батьками виникли проблемні питання щодо сплати аліментів, на ґрунті чого відповідач припинила надавати можливість спілкуватись позивачу з сином, а з квітня 2017 року позивач не бачив сина взагалі, і не мав можливість поспілкуватись з ним навіть телефоном. Деякий час позивач взагалі не знав, де його дитини, оскільки відповідач змінила місце проживання і нікого про це проінформувала. Позивач [PERSON] також позовні вимоги підтримала і пояснила, що, як бабуся, коли мала можливість спілкуватись з онуком та доглядати за ним (як під час шлюбу, так і після розірвання шлюбу між батьками [PERSON]), виконувала свої обов'язки з бажанням і належним чином, мала відповідний духовний контакт з онуком, і тому не розуміє поведінки відповідача, яка фактично позбавила свою дитини спілкування з дідусем та бабусею з боку батька. Як і позивач [PERSON], позивач [PERSON] не була повідомлена про зміну місця проживання дитини, і останній раз спілкувалась з онуком лише телефоном взимку 2017 року. Відповідач проти задоволення позову [PERSON] заперечувала, пославшись на факти та норми права, викладені у відзиві на позов, а також навівши низку доводів на спростування фактів та аргументів, наведених позивачем в обґрунтування своїх вимог. Особливо відповідач наполягала на тому, що на її переконання, яке ґрунтується на відповідних висновках фахівців у сфері психології, спілкування з батьком, через негативну поведінку останнього, ще на кінцевому етапі їх шлюбі почало шкодити нормальному розвитку дитини, а в подальшому така шкода лише збільшувалась, а тому позивач [PERSON] взагалі не може претендувати на спілкування зі своїм сином. Тим більше, що і сам [PERSON] цього не бажає. Проти спілкування дитини з [PERSON] відповідач заперечувала частково, вказавши, що в цілому може довірити їй [PERSON], однак не в тому режимі, про який завлено в позові. Щодо вимог позивача [PERSON] відповідач чітко своє ставлення не висловила. Представник третьої особи по суті позовних вимог висловилась на підтримку висновку, який надав орган опіки та піклування. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого. Матеріалами справи підтверджується, і учасниками не оспорюється, що малолітній [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] й [PERSON], та, відповідно, онуком [PERSON] і [PERSON]. В період з 12.06.2009 року по 02.07.2016 року батьки дитини перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний за позовом [PERSON] Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 22.06.2016 року. Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати разом зі своєю матір'ю. Про спір щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу сторони не звертались ані до суду, ані до органу опіки та піклування. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Аналогічні норми закріплені у ст. ст. 12 та 15 Закону України «Про охорону дитинства». Статтею 257 СК України передбачено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Судом встановлено, що як станом на час звернення позивачів до суду, так і на час розгляду справи судом, між батьком дитини, її бабою та дідом зі сторони батька, з одного боку, та матір'ю дитини - з іншого, склався триваючий невирішений конфлікт з приводу участі позивачів у вихованні малолітнього [PERSON] та режиму спілкування з ним. Зокрема, судом встановлено, що відповідач, залишаючись зареєстрованою за адресою [ADDRESS], фактично проживаючи разом з дитиною після розірвання шлюбу за адресою [ADDRESS], наприкінці 2017 року змінила своє та дитини фактичне місце проживання на інший населений пункт, та стала проживати за адресою [ADDRESS]. При цьому відповідач на пряме питання в судовому засіданні визнала, що про факт переїзду та про нове місце проживання позивачів не повідомила. Мотивом такого неповідомлення відповідач вказала те, що позивачі перед цим протягом тривалого часу самі їй не дзвонили і не цікавились, де дитина. Крім того, безпосередньо залучити відповідача до участі у справі вдалось лише у лютому 2018 року після того, як позивач [PERSON] звернувся до органів поліції з питанням про встановлення місця проживання його колишньої дружини та сина. На переконання суду, самий факт неповідомлення позивачів про такі, істотні зміни у житті дитини, як переїзд до іншого міста, свідчить про свідоме небажання відповідача в той момент залучати позивачів до участі у вихованні дитини та забезпечувати спілкування з нею. При цьому суд виходить з того, що саме на відповідачеві, як на особі, в сфері відповідальності якої щоденно перебуває дитина, лежить обов'язок надавати своєчасну та повну інформацію про дитину іншим особам, які мають право та бажають брати участь у спілкуванні з нею. Також суд виходить з того, що під час розгляду справи відповідачем не було надано доказів того, що позивачі, звернувшись до суду, зловживали своїми процесуальними правами, а тому самий факт подання позову з викладенням відповідних підстав свідчить про те, що позивачі з незалежних від них причин в позасудовому порядку не могли отримати можливість спілкування з дитиною в таких межах, які б не змушували їх звертатись до суду. Отже, наявність перешкод у спілкуванні позивачів з дитиною станом на час розгляду справи є очевидною. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Статтею 263 СК України спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу. Таким чином, право батька, діда та баби на спілкування з дитиною є рівним з правом матері, а конкретний порядок та межі його реалізації залежать від обставин, передбачених у ч. 2 ст. 159 СК України, і встановлених під час розгляду відповідної справи. З матеріалів справи випливає, що позивач [PERSON] офіційно не працевлаштований, але допомагає рідному брату у здійсненні підприємницької діяльності, позитивно характеризується за місцем проживання, має житлово-побутові умови, що свідчать про його соціально позитивний уклад життя, алкогольним напоями або наркотичними засобами не зловживає, обов'язок щодо сплати аліментів на утримання дитини виконує. Доказів притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності, в тому числі за діяння по відношенню до близьких осіб чи членів сім'ї, суду надано не було. Зокрема, відповідач, вказуючи на схильність свого колишнього чоловіка до агресивної поведінки, послалась на те, що ще під час шлюбу [PERSON] застосовував до неї фізичне насильство, в тому числі в присутності дитини, а після одного з таких випадків, коли [PERSON] проявив до неї насильство у виді ударів в живіт, вона з дитиною змушена була тікати з будинку. Однак при цьому відповідач визнала, що до правоохоронних органів з цього приводу вона не зверталась, пояснивши це відчуттям сорому за свою сім'ю перед оточуючими. Будь-яких доказів на підтвердження таких фактів відповідач не надала. Крім того, як на зразок схильності [PERSON] до агресивної поведінки відповідач послалась також на факт заподіяння ним їй тілесних ушкоджень у лютому 2017 року під час їх одночасного перебування у спортивному клубі «СВАТ» у м. Оріхів. Однак кримінальне провадження за заявою відповідача про цей факт, внесене до ЄРДР під № 12017080310000193 від 18.02.2017 року було закрито постановою слідчого Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізької області від 27.07.2017 року за відсутністю складу кримінального правопорушення, і ця постанова відповідачем оскаржена не була. Відтак, відповідачем не доведено поза розумним сумнівом того факту, що позивач [PERSON] вчиняв щодо неї протиправні, в тому числі, насильницькі дії. Не доведено фактів такої поведінки позивача [PERSON] й по відношенню до малолітнього [PERSON]. Обставин, які б свідчили про наявність підстав обмежувати позивачів [PERSON] та [PERSON] у спілкуванні з їх онуком, або, тим більше, позбавляти їх такої можливості, відповідачем не було наведено взагалі. За таких умов, при вирішенні питання про порядок та межі участі позивачів у спілкуванні з дитиною суд виходить з двох чинників: по-перше, з необхідності якомога більше врахувати інтереси самого малолітнього [PERSON], і по-друге, з обов'язку не виходити за межі пред'явленого позову. Так, частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 тієї ж Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення проти побачень дитини з батьком, позивачем [PERSON], навела певні доводи стосовно необхідно враховувати інтереси дитини і надала докази на їх підтвердження, які, безперечно, мають бути враховані при вирішенні спору у цій справі. Так, матеріалами підтверджується, що ще у квітні 2016 року, тобто до розлучення батьків, у малолітнього [PERSON] були виявлені гіперкінетичні розлади у поведінці (синдром гіперактивності з дефіцитом уваги), хронічний моторний або голосовий тик та неорганічний невроподібний енурез, що підтверджується Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 3316 з Запорізької обласної дитячої клінічної лікарні. У березні 2017 року у [PERSON] виявлені алергічні реакції на домашніх тварин. У жовтні 2017 року у [PERSON] встановлений діагноз «гідроцефальний синдром як наслідок гіпоксично-травматичного ураження ЦНС», у листопаді 2017 року - «хронічний тонзіліт», а у грудні 2017 року - гострий інфекційний мононуклеоз. Всі діагнози підтверджуються відповідними медичними документами, наявними у справі. Суд погоджується з доводами відповідача про те, що через наведені захворювання дитина потребує особливого догляду, а особа, яка знаходиться поряд з нею, повинна мати відповідні знання та навики щодо надання медичної допомоги. За зізнанням позивача [PERSON], у нього таких навичок немає. Також суд бере до уваги, що малолітній [PERSON] досяг шкільного віку та, за поясненнями відповідача, з 01 вересня 2018 року розпочне відвідувати школу, що відповідним чином відобразиться на його розпорядку дня, графіку зайнятості та відпочинку. Будь-які побачення з позивачами не повинні вносити до цього розпорядку зміни, які б потягли труднощі дитини у навчанні. Оцінюючи обґрунтованість заперечень відповідача проти побачень [PERSON] з батьком посиланнями на те, що цього не бажає сам [PERSON], і такі побачення не рекомендовані психологами за результатами співбесід з дитиною, суд виходить з такого. У статті 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов'язково. До таких випадків належить, зокрема, й вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання. За згодою всіх учасників справи, з метою уникнення або мінімізації будь-якого тиску на малолітнього [PERSON], судом було визнано достатнім заслухати його думку через орган опіки та піклування, із залученням відповідних фахівців у сфері психології. В матеріалах справи наявний висновок фахівця-психолога, кандидата психологічних наук [PERSON], від 15 травня 2018 року, про те, що малолітній [PERSON] має негативне ставлення до свого біологічного батька, засноване на негативних спогадах про спільне проживання з батьком, має психологічну травму як свідок психологічного та фізичного насильства з боку батька по відношенню до матері, не бажає спілкуватись з біологічним батьком та його батьками, а тому таке спілкування, в тому числі короткочасне, буде посилювати наявні психологічні травми, шкодити фізичному здоров'ю. Небажання спілкуватись з батьком, висловлене [PERSON] під час засідання органу опіки та піклування 19.06.2018 року, було покладено в основу відповідного висновку. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У Висновку ради опіки та піклування від 19.06.2018 року відсутній ґрунтовний аналіз обставин життя як дитини, так і учасників спору. Єдине, на що послався орган опіки та піклування, це думка психолога [PERSON], підтримана психологом [PERSON], про те, що встановлення побачень з батьком дуже вплине на психологічний стан дитини. Доводи позивачів у цьому Висновку не наведені і не оцінені, що потягло його однобічність та необ'єктивність. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. В іншому рішенні ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Суд виходить з того, повне позбавлення батька спілкування з дитиною може застосовуватись лише у виключних випадках і як крайній, екстраординарний захід, коли всі можливості налагодити контакт з дитиною без шкоди її нормальному розвитку є вичерпаними. Однак у цій справі жодний з наведених відповідачем доводів та жодний з наданих відповідачем доказів не свідчить про те, що позивач [PERSON] є настільки неблагополучним та небезпечним для дитини, щоб взагалі позбавити його спілкування з сином. Посилання на негативні спогади дитини про батька не можуть бути єдиною підставою для такого рішення, як повне позбавлення батька права на спілкування з дитиною. Навіть якщо такі спогади існують, батько має право на те, щоб отримати хоча б мінімальний шанс на зміну ставлення дитини для себе та налагодити духовний контакт з нею. При цьому успішність такого контакту в рівній мірі залежить як від батька, так і від матері, на яку також покладається відповідальність за правильне формування ставлення дитини до батька. Суд також бере до уваги Рішення ЄСПЛ «Вишняков проти України» від 24.07.2018 року, в якому підкреслено, що без контакту дитина, не дивлячись на сумлінну матеріальну підтримку, почне забувати батька. Це, окрім завдання моральних страждань, обом сторонам, порушує право на недоторканість сімейного життя в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яке включає право батьків та дітей підтримувати контакт між собою. У цьому Рішенні ЄСПЛ також зазначив, що недостатня співпраця між батьками, які розлучились, створює обов'язок держави вживати заходів, які б узгодили суперечливі інтереси батьків та вплинули на протиправну поведінку сторони, з якою проживає дитина. В даному випадку з часу розлучення батьків минуло лише два роки і, хоча ознаки того, що дитина почала забувати батька, вже наявні, можливість установити нормальні спокійні стосунки між батьком та сином не втрачена остаточно. Разом з цим суд бере до уваги доводи відповідача про наявність у неї побоювань за здоров'я дитини, а тому вважає за доцільне позов задовольнити частково та визначити можливість побачення позивачів з дитиною лише у присутності відповідача та за місцем проживання чи перебування дитини у години, що узгоджуються з її розпорядку дня та режимом зайнятості і відпочинку. Вирішуючи питання про періодичність побачень з дитиною, суд виходить з того, у позові порушується фактично питання про встановлення побачень з дитиною для кожного з позивачів один раз на два тижні виключно у вихідні дні. Однак суд погоджується з доводами відповідача про те, що такий режим побачень непропорційно обмежить саму відповідача у праві спілкуватись з сином протягом вихідних днів. Тому суд вважає за доцільне встановити часові межі побачень, виходячи з періодичності один раз на два тижні, але з урахуванням інтересів як дитини, так і відповідача. Враховучи вищенаведене, на підставі ст. ст. 141, 153, 157, 159, 263 Сімейного кодексу України, ст. ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 1, 9, 12 Конвенції ООН про права дитини, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод,

Outcome: partial