Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просили стягнути з відповідача грошову суму коштів у розмірі 55251,20 грн., як різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, здійсненою страховиком на користь особи, потерпілої від дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позову зазначив, що 20 листопада 2012 року між ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна іншуранс груп» та [PERSON] було укладено Комплексний договір № 06/02-200000482 добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО), водія та пасажирів від нещасних випадків (НВ), за яким застрахований автомобіль «Тойота», реєстраційний номер № [NUMBER] . 08 лютого 2013 року у м. Дніпропетровськ сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля, та автомобіля «Хюндай», реєстраційний номер № [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідач постановою суду визнаний винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до Рахунку-фактури № ЗП0000035 від 27 лютого 2013 року вартість ремонту автомобіля «Тойота» становить 106211,20 грн. На виконання вимог договору страхування ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна іншуранс груп» виплатило страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 105251,20 грн. (сума страхового відшкодування з урахуванням франшизи за договором КАСКО). Оскільки позивачем встановлено, що [PERSON] є ветераном війни, учасником бойових дій, 16 травня 2013 року направлено заяву на адресу МТСБУ про відшкодування коштів. 07 серпня 2013 року МТСБУ перерахувало на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 50 000 грн. (ліміт відповідальності). Посилаючись на вимоги ст. 1194 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 55251,20 грн. 12 грудня 2014 року суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьоновим Д.О. відкрите провадження по справі (а.с. 49). Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2015 року позов задоволено (а.с. 62-66). Ухвалою суду від 16 березня 2017 року заочне рішення скасоване (а.с. 110-111). За клопотанням представника відповідача 19 липня 2017 року по справі призначено судово-товарознавчу експертизу (а.с. 137-139). Ухвалою суду від 21 вересня 2017 року уточнено питання, які поставлені на вирішення експерту (а.с. 154-157). Ухвалою суду від 31 січня 2018 року по справі призначено судову товарознавчу експертизу, провадження по справі зупинено (а.с. 169,170). В зв`язку з закінченням повноважень судді Парфьонова Д.О., 31.05.2018 року справа передана в провадження судді Сороки О.В., провадження по справі поновлено. Оскільки витрати на проведення експертизи відповідачем [PERSON] не сплачені, призначена судом експертиза не проведена. Від представника позивача у судове засідання надійшла заява про розгляд справи без участі представника. На позовних вимогах наполягав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання, вважається таким, що повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади України, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Цивільна справа, у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. 20 листопада 2012 року між ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна іншуранс груп» та [PERSON] укладено Комплексний договір № 06/02-200000482 добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО), водія та пасажирів від нещасних випадків (НВ) (надалі - Договір страхування), згідно якого застраховано автомобіль «Toyota camry», реєстраційний номер № [NUMBER] . Страхова сума визначена сторонами в розмірі 192000,00 грн.; франшиза - 0,50%. Строк дії договору - до 20 листопада 2013 року включно /а.с.5-7/. Згідно п.20.1.8 Договору, страховик має право після виплати страхового відшкодування пред`явити право зворотної вимоги до осіб, що винні в настанні страхового випадку. Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2013 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за те, що 08 лютого 2013 року у м. Дніпропетровськ він., керуючи автомобілем «Хюндай» реєстраційний номер № [NUMBER] скоїв зіткнення із автомобілем «Тойота», реєстраційний номер № [NUMBER] під керуванням [PERSON] . В результаті ДТП автомобілі отримали механічні ушкодження. /а.с.13/. За нормою частини третьої ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 11 лютого 2013 року [PERSON] подала страховій компанії заяву про настання події із застрахованим транспортним засобом /а.с.8-9/. У відповідності до звіту спеціаліста автотоварознавця № 19021302 від 21 лютого 2013 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota camry» в результаті його пошкодження, без коефіцієнта фізичного зносу складає 114423,82 грн. /а.с.14-16/. Згідно рахунку-фактури № ЗП-0000035 від 27 лютого 2013 року ТОВ «Фірма «Зігфрід-плюс», витрати на відновлення транспортного засобу становлять 106211,20 грн. /а.с.33-35/. 01 березня 2013 року [PERSON] подано позивачу заяву про виплату страхового відшкодування згідно рахунку-фактури /а.с.37/. 04 березня 2013 року позивачем проведено розрахунок № 132751097-1 розміру страхового відшкодування на підставі рахунку-фактури № ЗП-0000035 /а.с.38/, що не суперечить п.4 ст.9 Закону України «Про страхування», в редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Крім того, складено страховий акт та Головою правлінні ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна іншуранс груп» надано розпорядження № 132751097-13-1155 від 21 березня 2013 року про виплату страхового відшкодування в сумі 105251,20 грн. (сума страхового відшкодування з урахуванням франшизи за договором КАСКО), 02 квітня 2013 року означена сума перерахована на розрахунковий рахунок ТОВ «Фірма «Зігфрід-плюс» згідно заяви позивача /а.с.38, 39, 40, 41/. [PERSON] є ветераном війни, учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення серія [NUMBER] від 20 січня 2012 року, /а.с.42/, в зв`язку з чим 16 травня 2013 року позивач звернувся до Моторного (Транспортного) Страхового Бюро України із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 105251,20 грн. /а.с.43/. У відповідності до відповіді МТСБУ №3/1-06/21617 від 12 серпня 2013 року позивача повідомлено про ухвалення рішення про виплату суми сплаченого страхового відшкодування позивачу в розмірі 50000,00 грн. /а.с.44/. 15 травня 2013 року на адресу відповідача направлено повідомлення про необхідність сплати суми сплаченого відшкодування в порядку регресу /а.с.45-46/. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу відшкодування суми сплаченого страхового відшкодування, врегульовані наступними нормами закону. Згідно до ст. 11, 16 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків є договори. У відповідності до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Так страхування цивільно-правової відповідальності особи, якій завдано шкоду дорожньо-транспортною пригодою та право на отримання відшкодування підтверджується відповідним договором. При цьому факт скоєння ДТП та вина відповідача у завданні шкоди підтверджується відповідною постановою суду, яка набрала законної сили. Розмір завданої шкоди підтверджено рахунком-фактурою, на підставі якого здійснено відшкодування шкоди в порядку ст.ст.29, 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та який є меншим від розміру шкоди, визначеного страховиком відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Позивач, здійснивши виплату потерпілій особі, як страховик виконав умови договору та набув права зворотної вимоги до особи, якою завдано шкоду в порядку ст.27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 993, 1191 ЦК України та який частково реалізував означене право, звернувшись до МТСБУ в порядку ст.13, пп.б п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», отримавши страхове відшкодування в межах, визначених п.9.2 ст.9, п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - 50000,00 грн. за вирахуванням розміру франшизи - 1000 грн. Таким чином, сума збитків, понесених позивачем внаслідок виплати страхового відшкодування, не відшкодованого позивачу становить 56251,21 грн. (105251,20 - (50000-1000). Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Зважаючи на те, що позивач, виплатив потерпілій особі суму страхового відшкодування, останній набув в порядку регресу та згідно умов Договору страхування права вимоги до відповідача, як завдавача шкоди. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Посилання відповідача на недоведеність вини у спричиненні шкоди, а так само його посилання на завищений розмір виплаченого страхового відшкодування, нічим не обґрунтовані та не доведені, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. У відповідності до ст. 209 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд незалежно від того, хто із цих осіб ухиляється, яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Поряд з цим, згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представника повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Коментована норма процесуального закону дає право суду визнати зловживанням процесуальним правом дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема дії, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи, чи виконання судового рішення. Таким чином, відповідач будучи обізнаний, що судом, саме за його клопотанням була призначена судова товарознавча експертиза, протягом тривалого часу не скористався своїм процесуальним правом та не подав експертам необхідних матеріалів, документів, зокрема не здійснив оплату за проведення такої експертизи, не надав необхідних матеріалів, про витребування яких просив експерт. Аналізуючи викладене, в силу вимог ст.209 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову у визнанні факту, для з`ясування якого була призначена експертиза. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 552,51 грн. (а.с. 4). На підставі викладеного,

Outcome: approved