Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що 21 жовтня 2018 року позивач уклав шлюб з відповідачем. Від сумісного життя у позивача та відповідача народився син - [PERSON] , [INFO] . Син народився здоровим, але через байдуже відношення відповідача, став часто хворіти. В листопаді 2016 року відповідач переїхала жити до своєї матері. Позивач виконує свої батьківські обов`язки на відміну від відповідача. Відповідач в свою чергу вважає, що дитина повинна проживати з нею. Позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, так як йому необхідно продовжувати лікування сина в лікарнях, де потребують присутність матері. Згідно зустрічної позовної заяви, з урахуванням уточнень від 10 грудня 2019 року, відповідач просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] у домоволодінні [ADDRESS] . У зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що дії позивача за первісним позовом по самовільній зміні місця проживання дитини є незаконними та порушують в першу чергу права сина [PERSON] , якому на сьогоднішній день виповнилося три роки. [PERSON] веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами. Під час проживання сина у батька, дитина не відвідує дитячий садок та будь-які інші розвиваючі гуртки, її спілкування з однолітками обмежено. [PERSON] не має протипоказань щодо проживання з сином, має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання. У відзиві від 24 лютого 2020 року [PERSON] просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви, вказавши що він веде порядний спосіб життя, не вживає спиртних напоїв, займається вихованням сина, за місцем роботи характеризується позитивно. Малолітній син - [PERSON] , [INFO] , ніколи не заперечував проти проживання з батьком. Позивач за первісним позовом та його представник - адвокат Ткач Т.В. подали до суду письмову заяву, в якій не заперечували проти розгляду справи за їх відсутністю, їх позовні вимоги просили задовольнити. Відповідач за первісним позовом та її представник - адвокат Бутенко О.А. у судове засідання не з`явилися, подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Згідно письмових заяв, відповідач за первісним позовом просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Адвокат Бутенко О.А. також просила відмовити у первісному позові та задовольнити зустрічну позовну заяву. Представник Оргау опіки та піклування Павлоградської міської ради просив прийняти рішення в інтересах дитини. У судовому засіданні було допитано свідка - [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Свідок показала, що є матір`ю позивача за первісним, а малолітній [PERSON] є її онуком. Останній проживає з нею та батьком з січня 2019 року. Відповідач за увесь час приходила навідатись до дитини лише три рази, є невідповідальною. Коли позивач знаходиться на роботі, вихованням дитини займається свідок. Навчальний заклад дитина не відвідує, оскільки немає щеплень у зв`язку з хворобою та особливим станом здоров`я. Заслухавши покази свідка, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи, суд приходить до наступного. У відповідності до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.8). Як вбачається з копії довідки, виданої головою ОСББ «Тетяни Федорової, 3» [PERSON] проживає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. З висновку від 27.12.2019 року вих. № 3854/0/2-19, орган опіки та піклування Павлоградської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] . У цьому ж висновку встановлено, що Матір дитини зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно актів обстеження за місцем проживання матеріально-побутові умови обох батьків задовільні (а.с.96-97). Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини з батьком та стан здоров`я дитини, добросовісне виконання [PERSON] батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення його усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, приходить до висновку про обґрунтованість первісного позову та визначення місця проживання дитини: [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком. При цьому, визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки матір дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду. За таких обставин, виходячи з інтересів дитини, первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Outcome: approved