Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

У грудні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 1100000,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 34100,00 грн. та 3 відсотків річних за користування коштами в розмірі 23326,03 грн.. На обґрунтування\~позову вказав,\~що 25\~вересня 2017\~року між\~ним.\~та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 1100000,00 грн., строком до 06.03.2019 року, на підтвердження чого було складено розписку. У встановлений у розписці строк відповідач не повернула позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню, ухиляється від його виконання, у звязку із чим позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 1100000,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 34100,00 грн., 3 відсотка річних за користування коштами в розмірі 23326,03 грн. та понесені ним витрати, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою суду від 24.01.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 31.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У чергове судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача адвокат Павловський В.І. надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, вказаних у позові. Відповідач [PERSON] , надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій також зазначила, що позов не визнає, грошові кошти у розмірі 1100000,00 грн. у позивача не брала, а розписку написала у зв`язку з хворобою. Також долучила до заяви копії розписок від 15.09.2017 року та 25.09.2017 року, які також були нею написані. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 25 вересня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 1100000,00 грн, строком до 06.03.2019 року, на підтвердження чого нею було складено розписку. Проте, у встановлений строк, відповідач не повернула позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню. Оригінал розписки наявний у позивача та наданий до суду. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2\~ст.1047 ЦК України,\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржнику кредитором за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2\~ст. 207 ЦК України,\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. \~ \~ \~ \~Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, від 24 лютого 2016 року №6-50 цс 16. У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, дата 06 березня 2019 року у розписці є тим строком, зі спливом якого у відповідача виникають обов`язки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договором позики. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач такі докази суду не надала, договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався. Частиною 1 ст.\~526\~ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Відповідно до пункту 30.1 статті 30\~Закону України\~від 05\~квітня 2001\~року №\~2346-ІІІ\~«Про платіжні\~системи та\~переказ коштів\~в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Частиною 1 ст.\~1050\~ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 1100000,00 грн., помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 06 березня 2019 року до 18 листопада 2019 року, що становить 258 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, 1100000 грн. х 258 днів х 3 : 100 : 365 = 23326,03 грн. Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Збитки від інфляції складають 34100,00 грн. ( індекс інфляції за період березень-жовтень 2019р. х на суму боргу: 100% - сума боргу. \~ \~ \~ \~ Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договорами позики, позивач [PERSON] посилався, як на доказ підтвердження отримання відповідачем відповідної суми позики на розписку, оригінал якою знаходиться в матеріалах справи, тому оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. При цьому слід зазначити, що відповідач не реалізувала своє право на подання відзиву, заперечень, а також доказів на підтвердження своїх заперечень. Надання до суду копій боргових розписок від 15.09.2017 року на суму 900000,00 грн. та від 25.09.2017 року на суму 800000,00 грн., суд не приймає до уваги, оскільки вони не є предметом даного спору. Відтак, у суду відсутні підстави для сумніву у достовірності наданого позивачем оригіналу розписки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявна в матеріалах справи розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й, відповідно, свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Оскільки до теперішнього часу сума боргу за договором позики не повернута, тому позов підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору в розмірі 9605,00 грн.

Outcome: approved