Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 19 лютого 1998 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано у Відділі реєстрації громадського стану Кіцманської райдержадміністрації Чернівецької області, про що вчинено відповідний актовий запис № 10. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народилися троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Разом з тим, спільне життя між нею та відповідачем не склалося з причин різних поглядів на взаємовідносини між подружжям та сімейне життя, внаслідок чого втрачено почуття любові та поваги, що в свою чергу призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, а тому вважає, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження їх сім'ї є неможливе й відповідно суперечать її особистим інтересам, примирення з відповідачем вона не бажає, а тому посилаючись на вказане просила шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати. Крім того, посилаючись на те, що між нею та відповідачем не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їхніх дітей, й відповідно відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання спільних дітей, просила також вирішити питання про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 50% від його доходу щомісячно та на утримання повнолітньої доньки [PERSON], яка навчається. Позивач та її представник у судовому засіданні поданий позов підтримали у повному обсязі, просили про його задоволення. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, зокрема відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу, однак не погоджувався із розміром аліментів, які позивач просить стягнути з нього. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із роз'ясненнями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Так, судом встановлено, що з 19 лютого 1998 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Кіцманської Райдержадміністрації Чернівецької області, про що видано відповідне свідоцтво про одруження та вчинено відповідний актовий запис № 10 (а.с. 6). Від вказаного шлюбу у сторін народилися троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 7, 8, 9). Батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON] Також судом в ході розгляду справи встановлено, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння між сторонами й відповідно подружні відносини між сторонами фактично припинені. При цьому, доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано. Таким чином, з'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, причини розпаду сім'ї, суд приходить до висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, в зв'язку з чим вважає, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, то суд зазначає наступне. Так, положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Крім того, відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що у сторін від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 7, 8, 9), батьками яких є [PERSON] та [PERSON] При цьому, як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, а також підтверджено довідкою ЖРЕП, діти сторін проживають разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні й відповідно між сторонами не досягнуто домовленості щодо добровільної сплати аліментів на їх утримання, що не заперечується також і відповідачем. Крім того, як встановлено в ході розгляду справи, відповідач [PERSON] щомісячно в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання та забезпечення повноцінного життя дитини не надає, а лише час від часу здійснює оплату послуг мобільного зв'язку, Інтернету, оплату дитячого закладу, на підтвердження чого надав копії відповідних квитанцій. Доказів щодо надання коштів у добровільному прядку на інші потреби дітей, зокрема придбання продуктів харчування, одягу тощо відповідачем суду не надано . Також відповідачем не надано доказів щодо наявності у нього будь-яких кредитних чи інших зобов'язань. При цьому, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є працездатним та офіційно працевлаштований, працює завідувачем опікового відділення лікарні швидкої медичної допомоги, де регулярно отримує заробітну плату, що підтверджено довідкою про його доходи, наявною в матеріалах справи, має задовільний стан здоров'я, у зв'язку із чим потребує лікування, а також на його утриманні перебуває мати пенсійного віку. Таким чином, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання саме неповнолітніх дітей, суд, враховуючи те, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, є працездатним, згідно вимог ст.180 СК України зобов'язаний утримувати своїх дітей, суд ураховуючи розмір офіційного доходу відповідача, а також його стан здоров'я та факт перебування на його утриманні матері пенсійного віку, суд приходить до висновку про можливість визначення розміру стягнення аліментів на утримання його неповнолітньої доньки [PERSON] та неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Щодо позовних вимог [PERSON] пр. стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, то суд вважає, що позов й в цій частині підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Статтею 200 СК України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Крім того, згідно із роз'ясненнями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягненням дочкою, сином віку який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчатися; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Судом встановлено, що старша донька сторін [PERSON] зарахована і є студентом Чернівецького національного університету ім. Ю.Федьковича економічного факультету ( а.с. 15), офіційно не працює, не перебуває на обліку у центі зайнятості, а також не отримує стипендію. Таким чином, з огляду на те, що [PERSON] є студентом денної форми навчання, у зв'язку із чим не має можливості працювати, суд приймаючи до уваги матеріальне становище відповідача, а саме те, що він офіційно працює, має постійний дохід, а також виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності та враховуючи вимоги ст. ст. 182, 183, 200 СК України, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої дочки до закінчення навчання. При цьому, доводи позивача про здійснення ним оплати за півроку навчання дочки в університеті, не є тією обставиною, яка звільняє його від здійснення її матеріального утримання та сплати на її утримання аліментів, оскільки як встановлено судом, повнолітня дочка сторін будь-яких доходів, у тому числі стипендії не отримує, а також не працює у зв'язку із навчанням на денній формі навчання, що підтверджено наданими позивачем відповідними доказами. За таких обставин, суд оцінивши усі докази в їх сукупності, приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача також аліментів на утримання повнолітньої дочки [PERSON] в розмірі 1/8 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше як до досягнення нею двадцяти трьох років. Відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Outcome: partial