Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

У грудні 2020 року комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс (далі по тексту - позивач, КП «Житло-сервіс») звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з [PERSON] (далі по тексту - відповідач) заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 17 325,83 грн., судового збору у розмірі 2 102,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 900,00 грн. Позов обґрунтований тим, що відповідач як власником квартири користується наданими позивачем житлово-комунальними послугами за адресою: [ADDRESS] , однак не виконує свої зобов`язання щодо сплати отриманих послуг, в результаті чого в нього перед позивачем за період з листопада 2017 року по квітень 2020 утворилася заборгованість в сумі 15 327,52 грн. Крім того позивач зазначає, що у відповідності до ст. 625 ЦК України, з відповідача необхідно стягнути інфляційні витрати у розмірі 1 277,59 грн., 3% річних 720,72 грн. Ухвалою суду від 11.01.2021 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Ухвалою суду від 05.04.2021 року вирішено розгул справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, та призначено судове засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, з приводу ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позов не подавав. Так, судом двічі було направлено відповідачу ухвали суду про відкриття провадження по справі та копію позовної заяви з додатками, проте такі матеріли повернулись до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до висновків Великої Палати Верховного суду викладених в постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17 - направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адрес є достатнім для того, щоб вважати повідомлення/надсилання належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправки, а тому не може свідчити про неправомірність його дій. Враховуючи, що представник позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, а тому відповідно до ч.1 ст. 280 та ст. 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.14). 25.11.2017 року між КП «Житло-сервіс» та [PERSON] було укладено договір № КЗ/257 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. За умовами Договору КП «Житло-Сервіс» зобов`язалось надавати послуги з утримання будинків та прибудинкових територій у будинку [ADDRESS] , а відповідач зобов`язалась своєчасно оплачувати ці послуги за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до розрахунку заборгованості за період з листопада 2017 року по квітень 2020 року за Договором № КЗ/257 від 25.11.2017 року складає 15 327,52 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно із п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно із п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 162 Житлового кодексу України передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів сплати заборгованості за надані позивачем послуги відповідачем суду надано не було. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача мають правове обґрунтування з посиланням на докази відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, а тому позов підлягає до задоволення. Так, судом встановлено, що за період з листопада 2017 року по квітень 2020 року відповідач заборгував підприємству позивача по сплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території грошові кошти на загальну суму 17 325,82 грн., в тому числі основний борг в розмірі 15 327,52 грн., інфляційні втрати 1 277,59 грн., 3 % річних 720,72 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). П. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до чч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом паяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до чч. 4,5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між АО «Шенлі» в особі адвоката Братищенка Ю.О. та КП «Житло-сервіс» був укладений Договір про надання правничої допомоги № 174-19 від 01.02.2019 року. Відповідно до акту виконаних робіт від 31.08.2019 року та квитанції від 02.10.2019 вбачається, що позивач поніс витрати на правову допомогу щодо стягнення з [PERSON] заборгованості відповідно до договору про надання правничої допомоги на загальну суму 900,00 грн. Отже, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін, та за урахуванням задоволення вимог в повному обсязі, суд приходить до висновку про стягнення відповідача на користь КП «Житло-сервіс» витрати на правову допомогу, в розмірі 900,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

Outcome: approved