Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

У вересні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ СТАЛЬІНВЕСТ» (далі - ТОВ «ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ СТАЛЬІНВЕСТ») про стягнення коштів. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем було досягнуто домовленості, відповідно до якої відповідач зобов`язався передати на корить позивача товар в наступному асортименті та кількості: 1) труба 150x50x4 - 0,68 т (54 м/п); 2) труба 80x40x3 - 0,78 т (144 м/п); 3) труба 40x20x2 - 0,4 т (220 м/п). Доставка вищевказаного товару повинна була здійснюватися за рахунок ТОВ ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СТАЛЬІНВЕСТ» за наступною адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Радіщева, 1. На підтвердження указаного позивачу, надано рахунок на оплату №14686 від 15.07.2020 року, відповідно до якого вбачається, що загальна сума коштів, яка підлягає сплаті, становить 39 990,01 грн. Позивач сплатив указану суму на поточний рахунок ТОВ «ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СТАЛЬШВЕСТ» в повному обсязі, що підтверджується квитанцією №15-2450К від 15.07.2020 року. Однак, всупереч досягнутим домовленостям 18.07.2020 року від ТОВ «ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СТАЛЬІНВЕСТ» було отримано товар зовсім іншого асортименту та кількості, а саме: 1) труба 120x50x4 - 24 м/п; 2) труба 80x40x3- 0,26т (48 м/п), що становить 5 590 грн від суми оплаченого товару із врахуванням ПДВ (16 770,00 грн : 144 м/п * 48 м/п = 5 590 грн.); 3) труба 40x20x2 - 0,18 т (102 м/п), що становить З 987,27 грн від суми оплаченого товару із врахуванням ПДВ (8 600, 00 грн : 220м/п * 102м/п = З 987,27грн)., враховуючи, що ТОВ «ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СТАЛЬІНВЕСТ» 0,68 г (54 м/п) взагалі не поставлена, то різниця між кількістю узгодженого товару та фактичною кількістю поставленої продукції становить: 1) труба 150x50x4 - 0,68 т; 2) труба 80x40x3 - 0,52 т (0,78 т : 144 м/п * 48 м/п = 0, 26 т 0,78т-0,26т = 0,52 т); 3) труба 40x20x2 - 0,22 т (0,4 т : 220 м/п * 102 м/п = 0,18 т 0,4т-0,18т = 0, 22 т). У відповідності до кількості та вартості товарів, зазначених у рахунку на оплату №14686 від 15.07.2020 року, вбачається, що сума коштів із врахуванням ПДВ, яка складає вартість непереданих товарів становить: 1) труба 150x50x4 - 0,68 т = 14 620, 00 грн; 2) труба 80x40x3 - 0,52 т - 11 180.00 грн; 3) труба 40x20x2 - 0,22 т = 4 612,73 грн. Отже відповідач зобов`язаний повернути позивачу суму коштів у розмірі 30 412,73 грн із врахуванням ПДВ. Позивач звертався до відповідача з вимогою повернути кошти або поставити товар, однак відповіді не отримав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.09.2020 відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача - адвокат Радь Б.Т., надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, за наявними у справі доказами. Відповідач у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи, щодо повідомлення останнього про дату час та місце проведення судового засідання. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, судом встановлено, що, відповідно до рахунку на оплату №14686 від 15.07.2020 року, визначений наступний товар: 1) труба 150x50x4 - 0,68 т (54 м/п) - ціна без ПДВ 17 916 грн - сума без ПДВ - 12 183,34 грн; 2) труба 80x40x3 - 0,78 т (144 м/п) - ціна без ПДВ 17 916 грн - сума без ПДВ - 13 975 грн; 3) труба 40x20x2 - 0,4 т (220 м/п) - ціна без ПДВ 17 916 грн - сума без ПДВ - 7 166,67 грн. Загальна сума коштів, яка підлягає сплаті, становить 39 990,01 грн. Постачальник - ТОВ «ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СТАЛЬШВЕСТ», покупець - кінцевий споживач. Згідно квитанції №15-2450К від 15.07.2020 року позивач сплатив на рахунок ТОВ «ВИРОБНИЧА КОМПАНІЯ «СТАЛЬШВЕСТ» 39 990,01 грн. Призначення платежу - оплата за рахунком № 14686 від 15.07.2020 року. Відповідно до видаткової накладної №369 від 20.07.2020 року позивач отримав під підпис товар наступного асортименту: 1) труба 150x50x4 - 0,68 т (54 м/п) - ціна без ПДВ 17 916 грн - сума без ПДВ - 12 183,34 грн; 2) труба 80x40x3 - 0,78 т (144 м/п) - ціна без ПДВ 17 916 грн - сума без ПДВ - 13 975 грн; 3) труба 40x20x2 - 0,4 т (220 м/п) - ціна без ПДВ 17 916 грн - сума без ПДВ - 7 166,67 грн. На загальну суму коштів 39 990,01 грн. Зазначивши при цьому, що отримав: 80x40x3 - 48 м.; труба 40x20x2 - 102 м.; труба 120x50x4 - 24 м. (не треба). 28.07.2020 року позивачем направлено відповідачу засобами почтового зв`язку претензію з вимогою повернути йому 39 990,01 грн, сплачених за товар. Дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 80, 81 ЦПК України, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до наступного висновку. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 статті 712 ЦК України встановлено, що договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту статті 509 ЦК України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми. Суд вважає, що відповідач виконав належним чином умови укладеного з позивачем договору - поставив позивачу товар в асортименті, визначений в рахунку на оплату від 15.07.2020 року, а позивач прийняв товар під підпис, а тому вимога позивача про стягнення суми за непоставлений товар, не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed