Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання договору розірваним. Свої вимоги мотивує тим, що 16 лютого 2019 року вона звернулась до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про односторонню відмову від договору за карткою № [NUMBER]. Крім того, 16 лютого 2019 року вона звернулась до відповідача з листом в порядку Закону України «Про звернення громадян» з проханням повідомити зміст договору обслуговування картки № [NUMBER] та умов обслуговування рахунку. У порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» АТ КБ «Приватбанк» не розглянув її заяву та лист та не надав відповіді. Таким чином, оскільки вона скористалась своїм правом на односторонню відмову від договору в повному обсязі, строк розірвання договору відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України слід рахувати з моменту односторонньої відмови від договору, тобто з 16 лютого 2019 року. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати розірваним договір, укладений між нею та АТ КБ «Приватбанк» на обслуговування картки № [NUMBER] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року відкрито спрощене позовну провадження у справі. З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що на листи позивача банком були направлені відповіді від 27 лютого 2019 року та від 19 березня 2019 року. Таким чином, АТ КБ «Приватбанк» відсутнє порушення Закону України «Про звернення громадян». На частину звернень банк не надав відповіді, оскільки запити не відповідали Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Правилам зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженим Постановою Правління НБУ від 14 липня 2006 року № 267. Між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» було підписано договір приєднання від 18 жовтня 2010 року у вигляді Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до цього договору позивачу було видано картки, зокрема і картку Універсальна № [NUMBER] строком дії до липня 2022 року. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав позивачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та у межах встановленого кредитного ліміту. Клієнт карткою та кредитним лімітом активно користувалась, що підтверджується випискою по рахунку. Станом на 01 листопада 2019 року у позивача наявна заборгованість у розмірі 101017 гривень 32 копійки. Стаття 651 ЦК України, на яку посилається позивач, зазначає, що право на одностороннє розірвання договору можливе лише за умови, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом. Крім того, статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. [PERSON] отримані кошти не повернула та заяву подала через 9 років після підписання договору (а.с. 24-26). З відповіді на відзив на позовну заяву вбачається, що ненадання відповідачем інформації щодо умов обслуговування банківського рахунку порушує її права як споживача, визначені ч. 1 ст. 1067 та ч. 1 ст. 1068 ЦК України, а тому є підставою для розірвання договору за відсутності належного узгодження сторонами волевиявлення щодо відповідних умов обслуговування банківського рахунку. Відповідачем не доведено, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві в порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Між нею та відповідачем лише підписано анкету-заяву від 18 жовтня 2010 року, яка не є договором або електронним документом про надання споживчого кредиту. Відповідач у відзиві на позовну заяву намагається зазначити п`ять різних договорів від 18 жовтня 2010 року, а саме: договір і прийняття пропозиції, договір приєднання, договір про надання банківських послуг, кредитний договір та договір банківського обслуговування. Жодний з цих договорів вона не підписувала та не надавала згоди на отримання послуг від відповідача. А тому вона повністю відмовляється від всіх п`яти названих у відзиві угод у строк 14-ти днів (а.с. 63-74). Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18 жовтня 2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви позичальника. Позивач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис позивача у анкеті-заяві (а.с. 28-29). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У ч. 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частинами 1-3 ст. 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 638 договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позивач не заперечує факт укладення з відповідачем договору. [PERSON] посилається на те, що вона скористалась своїм правом на односторонню відмову від договору в повному обсязі, а тому строк розірвання договору відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України слід рахувати з моменту односторонньої відмови від договору, тобто з 16 лютого 2019 року. Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Позивач 16 лютого 2019 року звернулась до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про односторонню відмову від договору за карткою № [NUMBER] (а.с. 4). 19 березня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» листом повідомило позивача про те, що згідно з умовами договору остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з п. 2.1.4.27. Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору про відкриття карткового рахунку, укладеного між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк», відповідний картковий рахунок може бути закритий на підставі заяви держателя або банк має право закрити картрахунок, повідомивши держателя. При цьому держатель повинен не пізніше 30 днів з дня повідомлення повернути картку в банк, після чого обслуговування картки припиняється. Тримач повинен погасити всі види заборгованості перед банком, в тому числі виникли протягом 30 днів з моменту повернення картки. Банк закриває картрахунок в строк не раніше 30-ти днів з дня припинення обслуговування картки (а.с. 50-51). З відзиву представника відповідача вбачається, що станом на 01 листопада 2019 року у позивача наявна заборгованість у розмірі 101017 гривень 32 копійки. У листі від 19 березня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» роз`яснено позивачу про те, що їй необхідно звернутись до банку з письмовим підтвердженням наміру закрити картрахунок, повернути картку в банк та погасити всі види заборгованостей перед банком. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивачем доказів на спростування наявності у неї заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» суду не надано. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором, укладеним між сторонами, не передбачено право односторонньої відмови від договору. За таких обставин, підстав для визнання договору розірваним не вбачається. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed