Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. Свій позов обґрунтовувала тим, що 19 травня 2010 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екско плюс» (далі - третя особа) укладено договір міни відповідно до якого відповідач передав у власність третій особі пакет облігацій в обмін на передачу у його власність об'єкта нерухомості - квартири [ADDRESS], вартість якої складала на момент передачі 1 090 848,01 грн. Вказаний договір укладений між відповідачем та третьою особою без її відома і про його існування вона дізналась лише в серпні 2012 року. Враховуючи те, що на момент укладення договору міни між відповідачем та третьою особою, власником пакету облігацій, які були предметом договору міни, була вона, оскільки набула право власності на них на підставі договору дарування, укладеного 11 червня 2009 року між нею та відповідачем, просила визнати за нею право власності на спірну квартиру. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити його. У судовому засіданні відповідач позов визнав та підтвердив, що дійсно 11 червня 2009 року подарував позивачу пакет облігацій, які в подальшому обміняв на спірну квартиру, уклавши про це з третьою особою 19 травня 2010 року відповідний договір міни. Вважає, що оскільки власником пакету облігацій, на момент укладення між ним та третьою особою 19.05.2010 р. договору міни була позивач, то спірна квартира має належать саме позивачці, тому не заперечує проти того, щоб право власності на вказану квартиру було визнано за позивачем. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та посилаючись на те, що при укладанні між відповідачем та позивачем договору дарування пакету облігацій від 11 червня 2009 року, відповідачем було допущено порушення вимог Договору бронювання об'єкта інвестування від 23 січня 2008 року, оскільки облігації відповідачем були подаровані без згоди третьої особи, як того вимагали умови Договору бронювання, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вислухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 січня 2008 року між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екско Плюс» укладено договір бронювання об'єкта інвестування №1-8-63, відповідно до умов якого відповідач набув право власності на пакет облігацій загальною кількістю 10245 облігацій, номінальною вартістю однієї облігації 93,73 грн. та номінальною вартістю пакету в цілому, що становить 960 263,85 грн. (а.с. 65-82). Як вбачається із матеріалів справи, в подальшому відповідач відчужив належний йому пакет облігацій позивачу на підставі договору дарування, який був укладений між ними 11 червня 2009 року, посвідчений 11 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 2163 (а.с. 20-22). 19 травня 2010 року між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екско Плюс» укладено договір міни, за яким відповідач передав у власність Товариству з обмеженою відповідальністю «Екско Плюс» пакет облігацій в кількості 10245 штук номінальною вартістю 93,73 грн. кожна, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Екско Плюс» у власність Відповідачу об'єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS], що стверджується Актом приймання-передачі квартири [NUMBER] від 19 травня 2010 року, який є додатком до договору міни (23-24). При цьому, як зазначалось в пунктах 8.2, 8.3 та 8.4 договору міни, кожна із сторін гарантувала, що майно яке обмінюється, належить кожній із сторін на праві власності, не продано та не передано у будь-який спосіб іншим особам (а.с. 15). Як вбачається із тексту договору міни від 19.05.2010 р. та акту приймання-передачі квартири від 19.05.2010 р. позивач стороною при укладені зазначених договорів не виступала, не дивлячись на те, що була власником пакету облігацій, і як пояснив у судовому засіданні її представник про те, що спірна квартира оформлена на ім'я відповідача дізналась лише в серпні 2012 року з письмового повідомлення останнього. Відповідно до частини 1 статті 3, 4 ЦПК України, статей 15, 16 ЦК України, кожна особа в порядку встановленому законодавством може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини 2 статті 16). За таких обставин, враховуючи те, що позивач як добросовісна набувачка права власності на пакет облігацій, одержаних в дарунок від відповідача, не реалізувала свого права на викуп спірної квартири у Товариства з обмеженою відповідальністю «Екско Плюс», а цим правом без її відома скористався відповідач, чого останній не заперечував у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки в даному випадку право позивача було порушено. Суд не може погодитися із твердженням представника третьої особи про те, що позов не підлягає задоволенню по тій причині, що відповідач при відчуженні пакету облігацій порушив умови Договору бронювання від 23 січня 2008 року та подарував пакет облігацій позивачу не повідомивши про це Емітента, як того вимагали умови Договору бронювання, оскільки це твердження не узгоджується із вимогами закону, а сама дія, направлена на дарування пакету облігацій жодним чином не порушує права ТОВ «Екско Плюс». Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За таких обставин відповідач, як власник придбаних у Емітента пакету облігацій міг вільно розпоряджатися ними та відчужувати їх на свій розсуд. Відповідно до пункту 4.10 Договору бронювання Емітент мав погасити облігації шляхом передачі у власність Інвестору об'єкта інвестування та майнових прав, пов'язаних з ним у випадку наявності у власності Інвестора пакету облігацій, визначеного в п. 2.5 цього Договору. Як встановлено судом, не позивач, а саме відповідач, погасив облігації шляхом укладання між сторонами договору міни Об'єкта інвестування на пакет облігацій, як того вимагав пункт 4.14.2 Договору бронювання, що найшло своє підтвердження в судовому засіданні. Окрім того, саме відповідачу Емітент після підписання договору міни 19 травня 2010 року передав у власність спірну квартиру за [ADDRESS], що складається із 2-х жилих кімнат, загальною площею 106,30 кв. м та житловою площею 50,90 кв. м. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд приймає до уваги те, що договір дарування, укладений 11 червня 2009 року між сторонами у справі, на час розгляду справи чинний, не визнаний у встановленому законом порядку недійсним. Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Під час розгляду даної цивільної справи судом не встановлено підстав відповідно до ст. 388 ЦК України, у зв'язку із якими спірне майно може бути витребуване у позивача, не надано доказів в обґрунтування таких підстав і особами, які брали участь у справі. Суд вважає, що позивач не несе відповідальності за наслідки недодержання відповідачем умов Договору бронювання, в частині відчуження пакету облігацій, тому твердження представника третьої особи про те, що за цих обставин позов не підлягає задоволенню судом до уваги не приймаються, оскільки самі по собі ці порушення не можуть бути підставою для відмови у позові, так як погашення облігацій здійснено у відповідності з умовами Договору та у спосіб визначений Емітентом, що знайшло підтвердження під час розгляду справи. Окрім того, предметом даного судового спору є вимога позивача про визнання права власності на спірну квартиру, а не оспорювання умов Договору бронювання до укладення якого вона відношення не має. При цьому слід зазначити, що позивач не заявляла будь-яких претензій або вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Екско Плюс». Таким чином, виходячи із викладеного, суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Питання про розподіл судових витрат вирішити в порядку ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved