Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

У вересні 2020 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом, що прийняв спадщину після батька [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом, що прийняв спадщину після батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позов мотивовано тим, що вказаний житловий будинок був побудований у 1963 році. Станом на 31 грудня 2012 року будинок значиться як колгоспний двір, голова якого [PERSON] . Станом на 15 квітня 1991 року будинок відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір, у ньому проживали та були зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, [PERSON] та [PERSON] були фактичними власниками вказаного житлового будинку, кожен мав право на 1/2 його частини. Мати позивачів [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина на все її майно, до складу якого відносилася 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , фактичною власницею якої вона була. На випадок своєї смерті мати залишила заповіт, відповідно до якого спадкоємцем був вказаний батько позивачів [PERSON] . [PERSON] прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем. Таким чином, після смерті своєї дружини батько позивачів [PERSON] став фактичним власником усього будинку [ADDRESS] . Батько позивачів [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входив житловий будинок [ADDRESS] , фактичним власником якого він був. На випадок своєї смерті батько залишив заповіт, відповідно до якого все своє майно він заповідав у рівних частках своїм дітям позивачам у справі, які прийняли спадщину шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Бублик В. М. завів спадкову справу за № 51/2015 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Коли позивачі звернулися до нотаріуса, щоб отримати свідоцтво про право на спадщину щодо житлового будинку, з`ясувалося, що нотаріус не може вчинити цю нотаріальну дію, оскільки неможливо встановити частку спадкодавця у житловому будинку, який відносився до колгоспного двору. За захистом своїх прав позивачі звернулися до суду з цим позовом, оскільки іншим чином не можуть оформити свої спадкові права. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04\~вересня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання у справі призначено на 22\~вересня 2020 року, яке в подальшому відкладено на 15 жовтня 2020 року, а 15 жовтня 2020 року на 10 листопада 2020 року. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10\~листопада 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 12-00 год. 18 грудня 2020 року. У судове засідання позивачі не з`явилися, надіслали до суду клопотання про розгляд справи за їхньої та їхнього представника відсутності на підставі матеріалів справи; позов підтримали, просили задовольнити. Талалаївська сільська рада Ніжинського району Чернігівської області просила розглядати справу у відсутність представника, про що подала до суду клопотання. Заперечення проти задоволення позову відсутні. Частиною 3\~ст.\~211\~ЦПК\~України встановлено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~не здійснюється. Судом установлено, що житловий будинок [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір, у ньому проживали та були зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] [PERSON] мати позивачів померла [INFO] . На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, відповідно до якого спадкоємцем був вказаний батько позивачів [PERSON] . [PERSON] батько позивачів помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входив житловий будинок [ADDRESS] , фактичним власником якого він був. На випадок своєї смерті [PERSON] склав заповіт, посвідчений 08\~жовтня 2012 року секретарем Великодорізької сільської ради та виконкому, відповідно до якого все своє майно він заповідав у рівних частках своїм дітям позивачам у справі. Приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Бублик\~В.\~М. завів спадкову справу за № 51/2015 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу Бублика\~В.\~М. від 13 серпня 2020 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] . Постанову мотивовано тим, що вказаний будинок відповідно до правового документа належить до колгоспного двору та неможливо встановити частку спадкового майна спадкодавця. Разом з цим установлено, що приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Бубликом В.\~М. видано на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , на земельну ділянку площею 2,7565 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великодорізької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК\~УРСР; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991\~року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991\~року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але\~\~не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР\~від 25 травня 1990 року № 69 (далі Вказівки № 69). За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абз. 2 п. 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Разом з цим у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відмова в оформленні права власності на спірний будинок свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку. Статтями 1216,\~1217,\~1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися\~внаслідок його смерті. Положеннями ст. \~15,\~16\~ЦК України,\~ст. 4 ЦПК\~України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 2 ст.\~16\~ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Вказаний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити неможливо, а в силу вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому зі справи не вбачається, що набуття позивачами права на зазначене будинковолодіння порушує права та законні інтереси інших осіб.

Outcome: approved