Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до квитанції № P24A753878614А40006 від 14.04.2020 року та № P24A753877115А58845 від 14.04.2020 року нею було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 28 000 грн. Зазначила, що між ними не існувало та не укладалось жодних грошових зобов`язань та перерахування коштів на рахунок відповідача нею було здійснено випадково, отже вказані кошти відповідачем набуті безпідставно. Посилаючись на викладені обставини, просить суд стягнути з відповідача на її користь безпідставно отриманні грошові кошти у розмірі 28 000 грн. Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов, призначено судове засідання. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що дійсно 14.04.2020 року на його рахунок від [PERSON] надійшли кошти у розмірі 28 000 грн., які він витратив на придбання мобільного телефону, про що сторони попередньо домовлялися. Після придбання телефону він віддав його [PERSON] , а тому вважає, що не має перед позивачем будь-яких невиконаних зобов`язань. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що 14.04.2020 [PERSON] перераховано грошові кошти на розрахунковий рахунок [PERSON] у сумі 13 500 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № № P24A753878614А40006 від 14.04.2020 року та грошові кошти у розмірі 14 500 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № P24A753877115А58845 від 14.04.2020 року. Як зазначила представник позивача вказані кошти були перераховані на рахунок відповідача помилково. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл.83 ЦК. У ст.1212 ЦК регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених у ст.11 ЦК). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ст.1212 ЦК, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказувння. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд ставиться критично до пояснень відповідача з приводу попередньої домовленості з позивачем та її виконання оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження як існування вказаної домовленості так і її виконання. З огляду на викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесені позивачем судові витрати підтверджується квитанцією від 22 вересня 2021 року про сплату судового збору у сумі 908,00 грн. Тому, у відповідності до ст.141ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved