Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

У грудні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача 1 - Головного управління Національної поліції в Полтавській області, відповідача 2 - Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь у відшкодування матеріальної шкоди 290 000 грн. та у відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в період з грудня 1998 р. по листопад 2015 р. проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з листопада 2015 р. по квітень 2016 р. - в Національній поліцій України. Під час проходження служби позивач неодноразово лікувався та перебував на стаціонарному обстеженні. Відповідно до свідоцтва про хворобу військово-лікарської комісії ДУ «ТМО МВС України по Полтавській області» від 29.03.2016 р. № 32-С позивача визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час; захворювання пов`язане з проходженням служби в органах внутрішній справ. Наказом Головного управління НП в Полтавській області від 08.04.2016 р. № 963 о/с позивач звільнений з Національної поліції відповідно до п. 2 (через хворобу) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії АВ № 0554018 від 10.06.2016 р. позивачу встановлено 2 групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в МВС. Довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії АВ № 0563704 від 14.06.2017 р. позивачу продовжено 2 групу інвалідності. Згідно з довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0005086, ступінь втрати професійної працездатності позивача у відсотках складає 70%, у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в ОВС. Після свого звільнення, у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850, позивач подав до відповідача 1 документи на виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності 2 групи. Відповідач 1 відмовив позивачу з підстав відсутності відповідного нормативно-правового регулювання. Постановою Октябрьського районного суду м. Полтави від 13.02.2017 р. у справі № 554/158/17, яка набрала законної сили на підставі ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017 р., визнано протиправними дії Головного управління НП в Полтавській області щодо відмови в прийнятті та направленні у встановлений законодавством строк до МВС України висновку із додатками щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням йому 2 групи інвалідності та зобов`язано Головне управління НП в Полтавській області прийняти та направити до МВС України висновок із додатками щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням йому 2 групи інвалідності захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850. Зважаючи на те, що станом на 08.12.2018 р. одноразова грошова допомога в сумі 290 000 грн. позивачем не отримана, позивач вважає, що допущеною відповідачем 1 бездіяльністю, що суперечить сталій практиці ЄСПЛ, йому заподіяно матеріальних збитків на вказану суму. Моральна шкода, завдана позивачу на суму 1 000 000 грн., та полягає у пережитих позивачем стресах, моральних і душевних стражданнях та психо-емоційних навантаженнях, пов`язаних із захистом та відновленням позивачем своїх прав, порушених протиправною системною бездіяльністю відповідача 1, що встановлено рішеннями судів та не потребує доказуванню. Окрім того, зазначені фактори суттєво вплинули на стан здоров`я позивача та вимагають додаткових матеріальних витрат на його підтримання та відновлення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 р. у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 01 березня 2019 р. 29 січня 2019 р. від представника відповідача 2 - ДКС України Тимофєєвої Т.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким ДКС України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, у правовідносини з останнім не вступало, будь-якої шкоди правам та інтересам позивача не заподіювало та не може нести відподвільнсоті за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Тому, ДКС України є неналежним відповідачем у справі. Також зазначає, що вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди в розмірі одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи, необґрунтовані та безпідставні, оскільки порядок виплати такої допомоги регламентований чинним законодавством, що передбачає виплату даних коштів органом внутрішніх справ, а не з Державного бюджету України. Вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди також є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявні судові рішення, якими встановлено факт порушення відповідачем 1 прав позивача при призначенні одноразової грошової допомоги. Отже, правовідносини виникли між позивачем та відповідачем 1, що виключає застосування ст. 1173, 1174 ЦК України а відшкодування шкоди за рахунок держави. Окрім того, позивачем належним чином не обґрунтовано заявлений ним розмір морального відшкодування. 05 лютого 2019 р. до суду надійшла заява позивача про розгляд справи у його відсутність. 18 лютого 2019 р. від представника відповідача 1 - ГУ НП в Полтавській області Андрусів А.Б. до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким заявлена позивачем вимога про стягнення соціальної одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням йому 2 групи інвалідності захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим просила закрити провадження в цій частині. Також зазначає, що 28.04.2017 р. позивач повторно звернувся до відповідача 1 із заявою про призначення йому одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850. На виконання постанови Октябрьського районного суду м. Полтави від 13.02.2017 р. у справі № 554/158/17, відповідач 1 направив МВС України висновок із додатками щодо виплати позивачу такої допомоги. Листом Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 16.05.2017 р. № 15/2-1642 матеріали позивача повернуто у зв`язку з їх невідповідністю вимогам законодавства, та зазначено, що, оскільки позивача було звільнено з посади поліцейського, призначення та виплата позивачу одноразової грошової допомоги повинна здійснюватися у відповідності до ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затверджених наказом МВС України від 11.01.2016 р. № 4. Не погодившись з такими діями МВС України, позивач оскаржив їх в судовому порядку. Постановою Октябрьського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 р. у справі № 554/5681/17 визнано протиправними дії МВС України щодо повернення матеріалів позивача та неналежного їх розгляду МВС України згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850 з урахуванням порядку та вимог законодавства, встановлених постановою Октябрьського районного суду м. Полтави від 13.02.2017 р. у справі № 554/158/17, яка набрала законної сили; визнано протиправною бездіяльність МВС України щодо неприйняття рішення на виплату позивачу одноразової грошової допомоги згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850 та неприйняття рішення по виплаті такої допомоги згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850 по обставинам та порядку встановленим постановою Октябрьського районного суду м. Полтави від 13.02.2017 р. у справі № 554/158/17, яка набрала законної сили; зобов`язано МВС України повторно розглянути висновок з відповідними документами позивача про призначення виплати йому одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850 з урахуванням обставин, встановлених судом; зобов`язано МВС України прийняти відповідне рішення про призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850. На виконання вказаного рішення суду ГУ НП в Полтавській області повторно направило до МВС України документи позивача з додатками. Листом Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 11.05.2018 р. № 15/2-1697 повідомлено про затвердження висновку про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги. Посилаючись на судову Верховного суду з питань призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850, вказує, що оскільки позивач був звільнений з посади поліцейського, а не міліції, дія вказаного нормативного акту на нього не поширюється. Доводи позивача про порушення його прав відповідачем 1 є безпідставними, необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, згідно яких відповідачем 1 усі процесуальні дії, спрямовані на призначення позивачу одноразової грошової допомоги вчинені. Вказує, що позивачем в належний спосіб не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, протиправності діянь відповідача 1 та наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяння відповідача 1 та завданою позивачу шкодою. Також позивачем в належний спосіб не доведено розмір заявленого ним морального відшкодування. 05 лютого 2019 р., 14 травня 2019 р., 25 травня 2019 р. до суду надійшла заява позивача про розгляд справи у його відсутність. 01 березня 2019 р. від представника відповідача 1 - ГУ НП в Полтавській області Андрусів А.Б. до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника. Ухвалою суду від 01 березня 2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 20 травня 2019 р. Ухвалою суд від 28 жовтня 2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача 1 - ГУ НП в Полтавській області Андрусів А.Б. про закриття провадження у справі відмовлено. До судового засідання учасники справи не з`явились. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в період з грудня 1998 р по листопад 2015 р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з листопада 2015 р. по квітень 2016 р. - в Національній поліцій України. Наказом Головного управління НП в Полтавській області від 08.04.2016 р. № 963 о/с позивач був звільнений з Національної поліції відповідно до п. 2 (через хворобу) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії АВ № 0554018 від 10.06.2016 р. позивачу встановлено 2 групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ з 19 травня 2016 р. Довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії АВ № 0563704 від 14.06.2017 р. позивачу продовжено 2 групу інвалідності. Після свого звільнення, 12 серпня 2016 р. позивач подав до відповідача 1 документи на виплату йому одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи інвалідності, пов`язаної із проходженням служби в ОВС. Листом відповідача 1 від 18 серпня 2016 р. № 29/Ч-35 позивачу відмовлено за відсутності відповідного нормативно-правового регулювання. Постановою Октябрьського районного суду м. Полтави від 13.02.2017 р. у справі № 554/158/17, що набрало законної сили на підставі ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2017 р., визнано протиправними дії Головного управління НП в Полтавській області щодо відмови в прийнятті та направленні у встановлений законодавством строк до МВС України висновку із додатками щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому 2 групи інвалідності та зобов`язано Головне управління НП в Полтавській області прийняти та направити до МВС України висновок із додатками щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому 2 групи інвалідності захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850. На виконання вказаного рішення суду ГУ НП в Полтавській області повторно направило до МВС України документи позивача з додатками. Листом Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 11.05.2018 р. № 15/2-1697 повідомлено про затвердження висновку про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги. При цьому зазначено, що позивач був звільнений з посади поліцейського, а відтак, призначення та виплата йому одноразової грошової допомоги повинна здійснюватися ГУ НП в Полтавській області відповідно до ч. 2 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 р. № 4, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 р. за № 163/28293. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що з вини відповідача 1 одноразова грошова допомога йому, як інваліду 2 групи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850 у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, що у загальному розмірі становить 290 000 грн., до цього часу не сплачена, що є підставою для відшкодування матеріальної шкоди в такому розмірі з Державного бюджету України. При цьому посилається на положення ст. 1173, 1174 ЦК України. Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування чи їх посадовою або службовою особою, встановлені ст. 1173, 1174 ЦК України. Відповідно до вказаних норм така шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадової або службової особи відповідних органів. При цьому, як вбачається з тексту вказаних статей, обов`язковою умовою їх застосування є заподіяння особі шкоди саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування чи їх посадовою або службовою особою при здійсненні нею своїх повноважень. Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів незаконності рішень, дій чи бездіяльності ГУ НП в Полтавській області при вирішенні питання про призначення позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи. Постанова Октябрьського районного суду м. Полтави від 13.02.2017 р. у справі № 554/158/17, на яку позивач посилається як на підставу правомірності заявлених ним вимог, як вбачається з матеріалів справи, виконана відповідачем 1 в повному обсязі. Висновок із додатками щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням йому 2 групи інвалідності захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. № 850, ГУ НП в Полтавській області повторно направлено до МВС України. Таким чином, суд позивачем в належний спосіб не доведено наявність правових підстав, з яким закон пов`язує відшкодування матеріальної шкоди за рахунок держави. Окрім того, суд погоджується з доводами відповідача 2, що вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України на його користь матеріальної шкоди в розмірі одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки порядок виплати такої допомоги регламентований чинним законодавством, що передбачає виплату даних коштів органом внутрішніх справ, а не з Державного бюджету України. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі № 640/3837/17 та від 29 серпня 2018 року по справі № 686/16161/16-ц. Отже, в даному випадку необхідною умовою для стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві щодо заподіяння йому моральної шкоди, її розміру суду не надано, факт завдання йому моральної шкоди перед судом не доведено. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачем 1 права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, позов [PERSON] про стягнення з державного бюджету України через Державну казначейську службу України грошових коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягає. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то судовий збір за розгляд справи підлягає компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed