Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що йому на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , в якій окрім нього та його сина значиться також зареєстрованою його колишня дружина [PERSON] , яка з 2010 року по теперішній час за вказаною адресою не проживає, в квартирі відсутні її особисті речі. Вказував на те, що йому не відоме місцеперебування відповідачки, відсутній зв`язок з нею, а згідно останньою наявною у нього інформацією остання виїхала за кордон, натомість її реєстрація у належній йому квартирі чинить перешкоди в користуванні власністю та перешкоджає оформленню документів на отримання житлових субсидій. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, направив до суду заяву в якій просив справу слухати без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Справа слухалась у відсутності відповідачки, яка не з`явилась в судове засідання незважаючи на те, що належним чином була повідомлена судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомила і не подала відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила та не направила відзиву, а позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.09.1996 року на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належала квартира за адресою [ADDRESS] (а/с 2). В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.1996 року [PERSON] продала належну 1/3 частину вказаної квартири [PERSON] (а/с 3). Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до довідки ТОВ «ТД «Укрвторресурс» від 12.10.2020 року у належній позивачу квартирі окрім нього також зареєстрований його син - [PERSON] , а також відповідач - [PERSON] (а/с 5). Так, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.04.2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а/с 4). Згідно акту ТОВ «ТД «Укрвторресурс» від 12.10.2020 року [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає протягом останніх десяти років (а/с 5а). У відповідності до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Натомість, за змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що право позивача вільно реалізовувати своє право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належному позивачу будинку понад один рік, не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні вказаним будинковолодінням. Матеріали справи не містять доказів щодо поважності відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач втратила право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved