Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] (надалі - Позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі - Відповідач) про визнання припиненим договору позики, визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності, в якому просив ухвалити рішенням яким: 1) визнати припиненим договір позики від 15.08.2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , за яким [PERSON] отримав у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 70000 доларів США, у зв`язку з виконанням [PERSON] зобов`язань за цим договором; 2) визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 16.01.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С. Е., зареєстрований в реєстрі за № 20, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] , удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений в зв`язку з припиненням основного зобов`язання; 3) визнати за [PERSON] право власності квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явлених вимог [PERSON] послався на те, що в серпні 2005 року взяв у [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 70 000 доларів США, про що написав розписку. Згодом сторони вирішили забезпечити виконання зобов`язання шляхом передання належної [PERSON] квартири [ADDRESS], [PERSON] , за договором купівлі-продажу. При цьому, усно сторони домовилися про переоформлення квартири на ім`я [PERSON] , після повернення всієї суми позики. 11 лютого 2015 року [PERSON] повністю повернув [PERSON] зазначену суму позики. Однак, [PERSON] відмовився повертати квартиру, обґрунтовуючи свою відмову тим, що [PERSON] обіцяв повернути кошти в 2012 році, а повернув в 2015 році, відповідно за період прострочення [PERSON] зазнав збитки і як наслідок, почав вимагати сплати від [PERSON] відсотків за користування коштами в розмірі середнього розміру облікової ставки НБУ. Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 05.07.2017 року Позивач просив стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 13 601 грн., середній заробіток за період з 05.01.2016 року по 31.07.2017 року у сумі 28 510 грн. 16 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати на підставі ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» та індексу зростанні цін станом на травень 2017 року у сумі 7 460 грн. 53 коп., моральну шкоду у сумі 92 400 грн. (а.с. 102-105). Так, згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 05.02.2018 року ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, судове засідання призначено на 27.04.2018 року на 12-50 год. ( а.с. 22). 27.04.2018 року судове засідання було відкладено до 18.06.2018 року до 14 години 30 хвилин у зв`язку із неявкою сторін. 01.06.2018 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва прийнято справу до свого провадження (а.с.30). 18.06.2018 року в судовому засідання оголошено перерву до 12 години 30 хвилин до 12.047.2018 року, для наданнями представників сторін довіреностей відповідно до норм ЦПК України. 12.07.2018 року судове засідання було знято з розгляду, у зв`язку із зайнятістю судді в іншому засіданні. 24.10.2018 року судове засідання було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. 14.01.2019 року судове засідання було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. 27.03.2019 року судове засідання було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Представник [PERSON] в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі та просив суд задовольнити пред`явлені вимоги у повному обсязі. Представник [PERSON] в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі, але при цьому визнав позовні вимоги у повному обсязі. Суд, за таких обставин, вивчивши зміст поданих сторонами заяв, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Так, 15.08.2005 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 70000 (сімдесят) доларів США, та надав йому розписку про одержання зазначеної суми коштів (а.с.13). Відповідності до ч. 2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, судом встановлено, що розписка від 15 серпня 2005 року, яка написана власноручно [PERSON] , за юридичною природою та правовими наслідками є фактично договором позики. Крім того, 16 січня 2006 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.10). Аналізуючи вказаний договір купівлі-продажу суд приймає до уваги той факт, що [PERSON] не підписував акт приймання-передачі квартири, не передав ключі від квартири [PERSON] , бо продовжував користуватись нею. Дані обставини встановлені під час судового розгляду та не заперечуються сторонами. Крім цього, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що договір купівлі-продажу квартири укладався виключно з метою забезпечення повернення [PERSON] позики в сумі 70000 (сімдесят) доларів США. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009р. № 9 звернуто увагу суддів на те, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним (п. 25 постанови). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч.1 ст. 202, ч.3 ст.203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає вставленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. Враховуючи викладене судом встановлено, що вчинені сторонами дії не можуть вважатись остаточним відчуженням майна та призводять до правових наслідків, які настають за договором застави. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 16.01.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С. Е., зареєстрований в реєстрі за № 20, приховував договір іпотеки, якими забезпечувалось повернення грошових коштів Відповідачеві (а.с.12). Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Згідно з ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст. 593 ЦК України у разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов`язання застоводержатель у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов`язаний негайно повернути його заставодавцеві. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.17 ЦК України іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після. Зважаючи на зазначені норми, характер дій сторін після укладення договору купівлі-продажу та документи наявні в матеріалах справи, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу від 16.01.2006 р. був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили - договору іпотеки, для забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] за договором позики від 15 серпня 2005 року. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок укладення правочину купівлі-продажу у сторін дійсно виникли обов`язки, але не ті, що випливають зі змісту даного правочину, а такі, що породжуються укладенням договору іпотеки. У зв`язку з цим, позовні вимоги в частині визнання удаваним договору купівлі-продажу від 16.01.2006 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] визнаються обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено можливість власника майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст.316 та ч. 1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Визнанням позову представник відповідача фактично підтвердив, що договір купівлі-продажу укладався для забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] за договором позики та не надав суду докази, які б свідчили, що договір позики містив умови про сплату процентів за користування коштами, внаслідок чого відповідач відмовився переоформляти квартиру [ADDRESS] , на позивача. Зокрема, розпискою від 11 лютого 2015 року підтверджується, що виконання зобов`язання прийнято [PERSON] без жодних зауважень. Тому, на думку суду, позовні вимоги в частині визнання права власності підлягають задоволенню. Згідно ст. 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Враховуючи встановлені судом обставини щодо правовідносин, які виникли між сторонами по даній справі, наявності розписки [PERSON] від 11 лютого 2015 року, яка є беззаперечним доказом належного виконання основного зобов`язання за договором позики, як правової підстави для припинення іпотеки, а тому позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] підлягають задоволенню.

Outcome: approved