Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою (яку пізніше було уточнено), в якій просив встановити факт трудових відносин [PERSON] з Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та роботи [PERSON] на посаді водія у Фізичної особи-підприємця [PERSON] у період з 10.01.2017 року до 06.02.2017 року; зобов`язати фізичну особу-підприємця [PERSON] змінити дату прийняття на роботу [PERSON] на посаду водія в трудовій книжці [PERSON] з 06.02.2017 року на 10.01.2017 року. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що позивач працював у ФОП [PERSON] на посаді водія у період з 10.01.2017 року по 31.03.2017 року. 13.01.2017 року позивач потрапив в ДТП на належному ФОП [PERSON] автотранспортному засобі MAN, держ. номер [NUMBER] , яким керував на момент ДТП, виконуючи завдання роботодавця ФОП [PERSON] з доставки вантажу. Саме ФОП [PERSON] , направляючи позивача в службовий рейс, передав позивачеві діючий на момент ДТП, яке сталося 13.01.2017 року за участю належного йому автотранспортного засобу MAN, держ. номер [NUMBER] , поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності водія автотранспортного засобу [NUMBER] , який зазначений в схемі ДТП. Саме ФОП [PERSON] , як роботодавець позивача, що направив його у рейс на несправному транспортному засобі, мав нести майнову відповідальність за збитки спричинені при ДТП, яке сталося 13.01.2017 року за участю автотранспортного засобу MAN, держ. номер [NUMBER] , третім особам. Усвідомлюючи це, ФОП [PERSON] вніс до трудової книжки позивача неправдиву інформацію про дату його прийняття на роботу. А саме, замість правильної дати прийняття його на посаду водія - 10.01.2017 року, він зазначив в його трудовій книжці невірну дату - 06.02.2017 року, щоб не нести відповідальність, за збитки завдані ДТП, яке сталося у період роботи позивача у нього на посаді водія, тобто 13.01.2017 року. При цьому, ФОП [PERSON] відразу після його звільнення не видав позивачеві трудову книжку, а зробив це тільки після того, як він звернувся до інспекції з питань праці з відповідною скаргою. Тому, при отриманні від ФОП [PERSON] своєї трудової книжки позивач навіть не звернув увагу, яка ж саме дата прийняття його на роботу була в ній зазначена, оскільки звіряв лише дату звільнення його з роботи, яка відповідала дійсності. Однак, після того як він отримав позовну заяву про стягнення з нього збитку, завданого у ДТП, яке сталося 13.01.2017 року за участю транспортного засобу MAN, держ. номер [NUMBER] , позивач звернувся до ФОП [PERSON] з проханням виправити у його трудовій книжці дату прийняття його на роботу на правильну, однак отримав від нього усну відмову. Тоді позивач повторно звернувся вже з цього приводу із скаргою до Інспекції з питань праці та занятості населення з проханням провести інспекційне відвідування ФОП [PERSON] з метою встановлення з його боку порушення трудового законодавства, а саме внесення неправдивого запису у його трудову книжку про дату прийняття позивача на роботу, до скарги він додав письмові пояснення [PERSON] . Згодом позивач отримав від Інспекції з питань праці та занятості населення попередню письмову відповідь, в якій повідомлялося про те, що інспекційні відвідування будуть проводитися після зняття карантинних обмежень на їх здійснення. І лише листом від 20.08.2020 №111-1/1 Інспекція з питань праці та занятості населення письмово повідомила позивачеві, що інспекційне відвідування ФОП [PERSON] відбулося, але здійсненими заходами документально факт наявності порушення трудового законодавства встановити не вдалося. Також Інспекція у даному листі повідомила, що при наявності інших доказів він може звернутися до суду з позовними вимогами до свого роботодавця з вимогою про встановлення факту перебування у трудових відносинах протягом спірного періоду. Щодо поважності пропуску строку на звернення до суду з даним позовом зазначив наступне. Оскільки позивач не знав, що внесення його роботодавцем неправильної дати прийняття його на роботу було здійснено ним навмисно, до певного часу позивач не придавав цьому факту уваги, оскільки вважав, що при моєму зверненні до ФОП [PERSON] він добровільно виправить дану помилку у даті прийняття на роботу, яку він вважав тоді допущеною ним ненавмисно. Однак, звернувшись до ФОП [PERSON] з проханням внести виправлення в мою трудову книжку він отримав від нього усну відмову, у зв`язку з чим був вимушений спочатку звертатися зі скаргами до інспекції з питань праці. Після того як позивач отримав відповідь з інспекції з питань праці від 20.08.2020 №Ш-1/1 про неможливість встановлення порушень з боку ФОП [PERSON] здійсненими заходами, позивач повторно розшукав та отримав від [PERSON] згоду підтвердити факт його роботи у ФОП [PERSON] в спірний період у суді вже в якості свідка. 26 січня 2021 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вищевказаного зазначив, що між фізичної особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму транспортного засобу № 110117-1 від 11.01.2017 року. За вказаним договором ФОП [PERSON] передав [PERSON] транспортний засіб MAN [NUMBER] , 2004 р.в. терміном з 11.01.2017 р. - 31.01.2017 р. 13 січня 2017 р. [PERSON] потрапив у дорожньо-транспортну пригоду у Київській області. Відповідно до Постанови Баришевського районного суду Київської, області від 27 січня 2017 року, [PERSON] було визнано винним в порушені правил дорожнього руху та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. в дохід держави. Оскільки, транспортний засіб, який належав відповідачеві на праві приватної власності був пошкоджений, а відповідач особисто не міг 13 січня 2017 року виїхати до місця ДТП, відповідач направив до місця ДТП свого робітника - водія [PERSON] , щоб він надав допомогу [PERSON] 06 лютого 2017 року [PERSON] , був прийнятий на посаду водія до фізичної особи-підприємця [PERSON] . [PERSON] подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням 31.03.2017 року, наполягав на своєму звільненні, тому було прийнято рішення звільнити його 31.03.2017 р. Наказом № 16-К від 31 березня 2017 року [PERSON] , звільнений з посади водія у ФОП [PERSON] . З наказом про звільнення [PERSON] був ознайомлений 31.03.2017 року, в цей же день ФОП [PERSON] провів розрахунок та видав трудову книжку на руки. Ані 31 березня 2017 року, ані пізніше, позивач [PERSON] будь-яких претензій до відповідача, як до роботодавця не пред`являв. У листопаді 2017 року фізичну особу -підприємця [PERSON] було перевірено Інспекцією з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради за зверненням [PERSON] . Після проведення інспекційного відвідування було складено Акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 27.11.2017 р. № 355/4.1-13. Відповідно до цього акту було встановлено, що [PERSON] було прийнято на посаду водія 06.02.2017 р., що відповідає вимогам ст. 24 КЗпП України. За зверненням [PERSON] від 08.01.2020 р. до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про порушення стосовно нього законодавства про працю, проведено інспекційне відвідування ФОП [PERSON] та складено Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 24.01.2020 р. № ДН 157/1856/АВ, відповідно до якого питання, викладені в зверненні вже були предметом розгляду, за результатом якого було складено акт № 355/4.1-13 від 27.11.2020 р., та Акт інспекційного відвідування від 24.07.2020 р. № ОМС-ДН18327/2088/АВ. Тобто, тричі було проведено перевірки Інспекцією з питань праці та зайнятості населення Дніпровської міської ради з питання чи були допущені порушення трудового законодавства при прийомі на роботу гр. [PERSON] , про що складені акти від 27.11.2017 р., 24.01.2020 р., 27.11.2020 р. в яких зазначено, що порушень не було. Вважає, що при прийомі та звільненні робітника [PERSON] не було допущено порушень трудового законодавства. Щодо пояснень гр. [PERSON] , які позивач надав як додатки до позовної заяви зазначає, що [PERSON] перебував у ФОП [PERSON] у трудових стосунках з 31.12.2014 р. по 30.11.2018 р. Під час перебування у трудових стосунках [PERSON] потрапив до ДТП, внаслідок якого потерпіла особа померла. Для відшкодування шкоди рідним потерпілої, відповідач позичив кошти гр. [PERSON] у грудні 2016 року. По теперішній час зазначені кошти [PERSON] не повернув. Також зазначає, що [PERSON] звернувся до суду із позовом про встановлення факту перебування у трудових відносинах 18 вересня 2020 року, тобто після спливу 3,5 років, оскільки звільнений був з посади 31 березня 2017 року, з наказом про звільнення був ознайомлений 31.03.2020 року, в той же день отримав трудову книжку. Також було подано заяву про застосування строків позовної давності. Позивачем було надано відповідь на відзив, в якому зазначив, що ФОП [PERSON] не тільки вніс до трудової книжки позивача неправдиву інформацію про дату прийняття позивача на роботу, а й згодом змусив позивача підписати удаваний договір найму транспортного засобу №110117-1 від 11 січня 2017 року. Згідно пункту 3.1. даного договору найму транспортного засобу №110117-1 від 11 січня 2017 року автомобіль передається після підписання договору. Однак жодної передачі автомобіля в рамках дії даного договору не відбувалося, про що свідчить відсутність відповідного акту приймання-передачі автомобіля до даного договору, а так само акту його повернення. Крім того, відповідач змусив позивача написати розписку про відсутність претензій та отримання трудової книжки без зазначення у даній розписці конкретної дати її складення. У зв`язку з протиправними діями відповідача позивач після їх вчинення відповідачем та у зв`язку з тим, що позивач згодом почав отримувати від відповідача погрози, направив відповідну заяву до правоохоронних органів, у якій виклав дані обставини. При цьому, у зв`язку з протиправними діями ФОП [PERSON] позивач звертався не тільки із заявою до правоохоронних органів, а й із скаргами до інспекції з питань праці, про що свідчать відповідні акти перевірки та виїзного відвідування. Щодо поважності пропуску строку на звернення до суду з даним позовом позивач у позові зазначав, що спочатку він не знав, що внесення його роботодавцем неправильної дати прийняття на роботу було здійснено навмисно, до певного часу позивач не придавав цьому факту уваги, оскільки вважав, що при зверненні до ФОП [PERSON] він добровільно виправить дану помилку у даті прийняття на роботу, яку позивач вважав тоді допущеною ним ненавмисно. Однак, звернувшись до ФОП [PERSON] з проханням внести виправлення в трудову книжку позивач отримав від нього усну відмову, а згодом і погрози, у зв`язку з чим був вимушений звертатися як зі скаргами до інспекції з питань праці, так і з заявою до правоохоронних органів. Після того як позивач отримав відповідь з інспекції з питань праці від 20.08.2020 №Ш-1/1 про неможливість встановлення порушень з боку ФОП [PERSON] здійсненими заходами, позивач повторно розшукав та отримав від [PERSON] згоду підтвердити факт його роботи у ФОП [PERSON] в спірний період у суді вже в якості свідка. Саме ці обставини позивач і просив суд урахувати як поважні обставини пропуску ним строку для звернення до суду з позовом у даній справі. Позивач в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення даної позовної заяви, посилаючись на обставини, викладені в відзиві на позовну заяву. Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З постанови Баришівського районного суду Київської області у справі № 355/52/17 вбачається, що [PERSON] 13.01.2017 року о 09 год. 35 хв. на 64 км а/д Київ-Харків керував автомобілем MAN 18.225 державний номер [NUMBER] не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та допустив наїзд на автомобілі Ford Marick державний номер [NUMBER] та Isuzu державний номер [NUMBER] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, також допустив наїзд на колесовідбійник, внаслідок чого його пошкодив. [PERSON] піддано стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. 00 коп. (а.с. 71-72). 07.02.2017 року дана постанова набрала законної сили. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості [PERSON] не потребують доказування, оскільки вони встановлені постановою суду у вищевказаній справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили. В судовому засіданні встановлено, що 03 лютого 2017 року [PERSON] надав ФОП [PERSON] заяву, в якій просив прийняти його на роботу на посаду водія (а.с. 73). Відповідно до наказу № 13-К від 03 лютого 2017 року, [PERSON] прийнято на роботу на посаду водія з 06 лютого 2017 року з окладом згідно штатного розпису (а.с. 74). 31 березня 2017 року позивач надав заяву, в якій просив звільнити його з роботи з посади водія за власним бажанням (а.с. 75). 31 березня 2017 року було видано наказ № 16-К, відповідно до якого [PERSON] звільнено з посади водія з 31 березня 2017 року за власним бажанням (а.с. 76). В той же час, позивач стверджує, що він працював у ФОП [PERSON] на посаді водія у період з 10.01.2017 року по 31.03.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 11 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму транспортного засобу № 110117-1, предметом якого виступає автомобіль марки MAN, державний номер [NUMBER] . Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім цього, відповідно до п. 4.1 вищевказаного договору, строк найму становить з 12.01.2017 року по 31.01.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1-2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Крім цього, в судовому засіданні позивач сам пояснив, що він цей договір підписував, оскільки на той момент його все влаштовувало. В судовому засіданні було вислухано свідка [PERSON] , яка є дружиною позивача, яка вказала, що відповідач приїздив до них додому та дивився на матеріальний стан сім`ї та саме з цього часу позивач працював у відповідача. Відповідачем було надано акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 355/4.1-13 та акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ДН157/1856/АВ фізичної особи-підприємця [PERSON] , втім вказаних позивачем порушень виявлено не було. Також до матеріалів справи долучено висновок про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини від 19.05.2017 року, відповідно до якого, перевіркою було встановлено, що зазначені правовідносини відносяться до цивільно-правових питань і до компетенції поліції не відносяться. Також було встановлено, що з цього питання необхідно звертатися до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська для відкриття цивільного провадження та прийняття рішення по цьому питанню відповідно до вимог чинного законодавства. При проведенні перевірки порушень чинного законодавства не виявлено. Таким чином, вищенаведеним спростовуються показання свідка [PERSON] , а також твердження позивача про порушення [PERSON] трудового законодавства. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87517072). В той же час, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу стосовно того, що в його трудову книжку внесено невірну дату прийняття його на роботу. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому, відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] про встановлення факту трудових відносин та зобов`язання внести зміни до трудової книжки. Так, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, КЗпП України визначено, що працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що саме 31 березня 2017 року [PERSON] звільнено з посади водія, тобто саме з цього моменту - звільнення з посади, у позивача виникло право для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Разом з тим, позивач звернувся до суду з даними вимогами лише 18 вересня 2020 року. Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Таким чином, позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами, а судом, в свою чергу, не було встановлено поважних причин для поновлення позивачеві строку звернення до суду з такими вимогами. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог до фізичної особи-підприємця [PERSON] в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed