Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

У грудні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] (далі за текстом Нотаріус) та [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним з дня його вчинення нотаріально посвідченого договору іпотеки №MKMOGI00000211 (далі за текстом Договір іпотеки), укладеного 23 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом Банк) та позивачкою [PERSON] про передачу в іпотеку Банку квартири [ADDRESS] (далі за текстом [PERSON]), що належить позивачці. У подальшому позивачка , до початку розгляду судом справи по суті , шляхом подання суду відповідної письмової заяви змінила предмет позову, внаслідок чого остаточно просила суд застосувати наслідки недійсності Договору іпотеки та зобовязати Нотаріуса виключити з Державного реєстру іпотек і з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записи щодо перебування в іпотеці та неможливості відчуження [PERSON]. Мотивуючи позовні вимоги, позивачка вказує на те , що вона з 24.03.2006 року є власником квартири [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу , у якій постійно проживала і проживає на даний час зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] ([INFO]). На забезпечення належного виконання зобовязань [PERSON] перед Банком за договором про іпотечний кредит на суму 127 000,00 гривень між [PERSON] та закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 23.07.2007 року був укладений іпотечний договір №MKMOGI00000211, предметом якого є квартира [ADDRESS]. Позивач зазначає, що оскільки її сину на момент укладення Договору іпотеки належало право користування житловою площею [PERSON], для вчинення такого правочину необхідно було отримати згоду органу опіки і піклування. Посилаючись на те, що договір іпотеки укладено без попередньої згоди органу опіки і піклування, чим на думку позивача порушені житлові права неповнолітнього [PERSON] [INFO], який з 24.03.2006 року постійно проживає у спірній квартирі, вважає , що на підставі вимог ст.224 ЦК України даний Договір є нікчемним, а тому просила суд застосування наслідків недійсності нікчемності правочину та зобовязати Нотаріуса виключити з Державного реєстру іпотек і з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записи щодо перебування в іпотеці та неможливості відчуження [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачки змінені позовні вимоги підтримав з підстав та мотивів викладених у позовній заяві та заяві про зміну предмета позову, просив суд їх задовольнити. Зокрема зауважив, що діє ряд законів, що спрямовані на захист дітей. Зазначає, що договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку Органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються. Нотаріусом було посвідчено договір іпотеки, який укладено без згоди Органу опіки та піклування, а отже такий договір є нікчемним. Представник відповідача приватного нотаріуса в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях та додаткових письмових поясненнях , у яких він зазначає про безпідставність позову. Зокрема зазначив в судовому засіданні , що при посвідченні іпотечного договору у нотаріуса було дві довідки про місце проживання позивача по справі. Довідка від 17.07.2007 року про місце проживання позивача по справі не містила відомостей про місце реєстрації неповнолітньої дитини, а тому можливо виникла необхідність в іншій довідці щодо місця проживання дитини. Нотаріус встановлює факт проживання осіб тільки на підставі довідок. Вказує, що право користування майном члена сімї власника житла повязано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Оскільки місце проживання позивачки на момент укладення Договору іпотеки було зареєстроване по пр-т.Свободи, 32, кв.58, м.Ужгород, а не за адресою предмета іпотеки, згоди органу опіки і піклування на вчинення такого правочину непотрібно. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в судовому засіданні позов не визнала з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях. Зазначає, що позивачка разом зі своїм сином на момент укладення Договору іпотеки проживала у квартирі №58 будинку №32 на пр-т.Свободи в м.Ужгород, що підтверджено довідкою КП «ЖРЕР №3» від 19.07.2007 року №65. В той же час у відповідності до довідки ДП Радгосп-завод «Ужгородський» (на балансі якого перебуває будинок №1 по вул.Благоєва в м.Ужгород і яке виконує функцію житлового кооперативу) від 17.07.2007 року №39 у [PERSON], що є предметом Договорі іпотеки, проживала тільки позивачка зі своїм чоловіком [PERSON], а малолітніх дітей за даною адресою зареєстровано не було. Стверджує, що приписи [PERSON] України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» не поширюються на спірні правовідносини, так як вони застосовується лише в тому випадку, якщо дитина має статус безпритульної або бездомної. Вказала, що нотаріуса при посвідченні договору не цікавить хто фактично проживає у квартирі, нотаріусом вимагалась довідка за місцем реєстрації. Між тим, представником Банку також подано письмову заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Третя особа орган опіки і піклування участь уповноваженого представника у судовому засіданні не забезпечила, хоча про час і місце слухання справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представників відповідачів, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні\~обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 24.03.2006 року і зареєстрованого у реєстрі за №390 є власником квартири [ADDRESS]. /а.с. 8/ Судом встановлено, що 23 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та позивачкою [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №MKMOGI00000211, за яким Банк надав позивачці в кредит грошові кошти в розмірі 127\~000,00 грн. на споживчі цілі поліпшення якості [PERSON]. На забезпечення виконання позивачкою своїх зобовязань за цим кредитним договором 23.07.2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та позивачкою [PERSON] був укладений іпотечеий договір ,зареєстрований в реєстрі за № 1596, за яким предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] та належать іпотекодавцю на праві приватної власності /а.с.5-7/ Як встановлено судом, [PERSON] [INFO] є сином позивача по справі [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ № 010216 видане відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради, копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с. 9/ Таким чином, на час укладання іпотечного договору позивачем по справі [PERSON], остання мала малолітнього сина [PERSON] [INFO]. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У якості правової підстави для задоволення позовних вимог позивачка зазначає ч.1 ст.224 ЦК України, якою встановлено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемний. З огляду на це, до кола предмета доказування у справі за даним позовом входить питання необхідності надання органом опіки і піклування згоди на укладення Договору іпотеки, наявності чи відсутності такої згоди, встановлення факту проживання у [PERSON] неповнолітнього сина позивачки та належності у нього права користування житлом. Саме ці обставини суду необхідно зясувати для повного, всебічного, обєктивного розгляду вказаної справи та правильного вирішення спору у ній. Згідно з ст.12 [PERSON] України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, яка діяла на момент укладення Договору іпотеки) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Суд не погоджується з доводами представника Банку про неможливість застосування приписів вказаного [PERSON] до спірних правовідносин з підстав його розповсюдження виключно на безпритульну чи бездомну дитину. Так, згадана ст.12 міститься у розділі ІІІ цього [PERSON], який має назву «Попередження бездомності і безпритульності». [PERSON], що містяться у цьому розділі якраз спрямовані на попередження бездомності і безпритульності громадян та дітей, у тому числі шляхом неможливості укладення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без попередньої згоди органу опіки і піклування. Більше того, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів. Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. Такі правові висновки щодо застосування ст.12 [PERSON] України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» викладені Верховним Судом України у постановах від 01.07.2015 року у справі №6-396цс15 та від 16.09.2015 року у справі №6-392цс15, прийнятих за результатом розгляду справ з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. За приписами ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Тому, суд, враховуючи зазначений правовий висновок Верховного Суду України, відхиляє доводи представника Банку про нерозповсюдження дії [PERSON] України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» на правовідносини, що випливають з Договору іпотеки, та приходить до переконання, що попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (у тому числі й Договору іпотеки), право користування яким мають діти. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згоди органу опіки і піклування на укладення Договору іпотеки не було, що не заперечувалося сторонами спору, тому дана обставина не підлягає доказуванню в силу приписів ч.1 ст.61 ЦПК України. За приписами ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше майно, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Частиною 2 ст.18 [PERSON] України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Даний Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. Тому він не може тлумачити звужено і повністю відповідає приписам Конвенції «Про права дитини». Наведені положення узгоджуються і з вимогами ч.2 ст.64 та ч.1 ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. Відтак основний спір у даній справі полягає у встановленні факту проживання і користування позивачкою і її сином [PERSON] у момент укладення Договору іпотеки. Встановлюючи таку обставину, суд виходить з наступного. На підтвердження факту проживання неповнолітнього сина позивачки у квартирі [ADDRESS] нею надано довідку ДП Радгосп-завод «Ужгородський» від 19.05.2014 б/н, згідно якої позивачка разом зі своїм сином [PERSON] постійно проживає у [INFO] з 24.03.2006 року. /а.с. 10/ В той же час у матеріалах справи містяться дві інші надані представником Банку довідки, про які згадано вище. Відповідно до довідки КП «ЖРЕР №3» від 19.07.2007 року №65 позивачка разом зі своїм сином проживала у квартирі №58 будинку №32 на пр-ті [PERSON] в м.Ужгород /а.с. 26/ , а з довідки ДП Радгосп-завод «Ужгородський» від 17.07.2007 року №39 слідує, що у квартирі [ADDRESS] проживає і зареєстрована тільки позивачка зі своїм чоловіком без зазначення неповнолітніх дітей. /а.с.27/ Таким чином, у матеріалах справи містяться три зовсім різні довідки щодо місця проживання позивачки і її сина, які суперечать одна одній та є повністю взаємовиключними. З цього приводу судом в судових засіданнях вжито заходів по зясуванню у представників сторін причин наявності таких довідок. Поясненнями представника позивачки стверджено, що з метою укладення Договору іпотеки позивачці необхідно було надати довідку про склад сімї. Вона отримала довідку від 17.07.07 р. №39 про проживання у [PERSON] разом з чоловіком, яку Нотаріус відмовився прийняти. Тому, на вимогу Банку та Нотаріуса нею було надано іншу довідку КП «ЖРЕР №3» від 19.07.2007 року №65з місця реєстрації осіб, де вказано місце проживання сина позивачки на пр-ті [PERSON], 32/58 в м.Ужгород, на підставі якої Нотаріусом посвідчено Договір іпотеки. Представник Нотаріуса не зміг пояснити суду причини появи різних за змістом довідок про склад сімї позивачки і надати чіткої відповіді щодо того, чи проводилось і яким чином перевірка проживання неповнолітніх осіб у [PERSON] на момент вчинення Договору іпотеки. Представник припустив, що за час, протягом яких видано дві довідки (два календарних дня) позивачка могла змінити постійне місце проживання. Представник Банку визнав, що Нотаріус при посвідченні Договору іпотеки не перевіряв, чи проживають у [PERSON] певні особи, і не встановлював їх, так як в цьому не було потреби. Натомість суд не приймає до уваги всі три вищезгадані довідки про склад сімї позивачки і місце її проживання, та визнає їх неналежними доказами, оскільки дані, що в них містяться, є взаємовиключними і не дають можливість встановити дійсні обставини справи. За таких умов суд приходить до переконання, що встановлення місця проживання позивачки та її сина у момент укладення Договору іпотеки необхідно здійснювати на підставі інших доказів, зокрема, показань свідків. Частиною 1 ст.63 ЦПК України встановлено, що показання свідків це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. З показів допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON] вбачається, що вона проживає в будинку по вул. Благоєва в м. Ужгород і є сусідкою позивачки. Позивачка [PERSON] разом із сином на ім'я Нікіта проживає у будинку по вул. Благоєва в м. Ужгород з 2006 року і до теперішнього часу постійно. Їх діти ходять в одну ЗОШ, а тому їй відомо, що позивачка із сином не виїзджали з даного помешкання. З показів допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] вбачається, що він проживає в будинку по вул. Благоєва в м. Ужгород з 2001 року і є сусідом позивачки. Позивачка [PERSON] разом із сином на ім'я Нікіта проживає у будинку по вул. Благоєва в м. Ужгород з 2006 року і до теперішнього часу постійно. За приписами ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на загадах рівності, диспозитивності та змагальності сторін. Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.06.2013 року ухваленим у цивільній справі №308/3781/13-ц, яке набрало законної сили, батька [PERSON] [PERSON] позбавлено батьківських прав, а також встановлені цим рішенням обставини про невиконання ним своїх батьківських обовязків з 2005 року, суд приходить до висновку, що позивачка належними і допустимими доказами довела, що на час укладення Договору іпотеки вона разом своїм 8-ми річним сином проживала у [INFO] та на момент вчинення спірного Договору йому належало права користування [PERSON] і житловими приміщеннями у ній. Між тим відповідачі вказаних обставин не спростували та не надали суду жодних інших доказів, які б підтверджувались обставини проживання позивачки і її сина за будь-якою іншою адресою, відмінною від адреси квартири [ADDRESS]. Всі доводи представників відповідачів зводяться до того, що право користування майном члена сімї власника житла повязане з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, що встановлено [PERSON] України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Частиною 6 ст.29 ЦК України встановлено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 2 [PERSON] України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. У постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі №6-396цс15 в якій зроблено правовий висновок зазначено, що місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем проживання батьків (або одного з них), а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові про визнання недійсним договору, укладеного без згоди органу опіки і піклування. З урахуванням наведеного суд приходить до переконання, що право користування дитиною позивачки майном ([PERSON]) останньої не залежить від реєстрації місця проживання позивачки, а повязане саме з фактичним місцем її проживання. Отже, при укладенні Договору іпотеки і у даний час в квартирі [ADDRESS] фактично проживала та проживає неповнолітня дитина. Тобто, такій дитині належить майнове право на проживання у [PERSON], яке полягає у користуванні її житловою площею. Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Варто зазначити також, що відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відтак, у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, які стосуються інтересів дітей, суди відповідно до вимог ст.8 ЦПК України та даної норми Конвенції повинні надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст.224 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування, є нікчемний. Приписами ч.2 ст.215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п.4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.09 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. З урахуванням викладеного суд визнає, що іпотечний договір , укладений без дозволу органу опіки і піклування, є нікчемним правочином, який не створює ніяких правових наслідків, крім тих, які повязані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). За приписами ч.5 ст.216 цього ж Кодексу вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, позовні вимоги у даній справі є належним чином обґрунтованими та доведеними, відтак позивачка вправі вимагати застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом зобовязання Нотаріуса виключити з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записи щодо перебування [PERSON] в іпотеці та неможливості її відчуження. У відповідності до\~ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Вирішуючи питання спливу строку позовної давності, суд керується наступним. Банк мотивує своє доводи щодо пропуску позивачкою строку позовної давності на предявлення згаданого позову тим, що Договір іпотеки укладений 23.07.2007 року, а відтак строк позовної давності, який є загальним і складає три роки, сплив 23.07.2010 року. Натомість позивачкою предявлено позов лише у 2014 році. [PERSON], такі твердження представника Банку суд не приймає і вважає їх безпідставними виходячи з наступного. Згідно з ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у судовому порядку свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, строки позовної давності безпосередньо випливають та повязані з правом особи на звернення до суду, тобто, з реалізацією нею свого права на захист порушеного чи оспорюваного інтересу. За приписами ст.261 цього ж Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права. Варто зазначити, що згідно абзаца 2 п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 №09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, на думку суду , строк позовної давності у даному випадку повинен починати свій перебіг не з дня вчинення (укладення) між позивачкою та Банком Договору іпотеки, а з дня, коли права позивачки були порушеними і вона про це довідалася. Права позивачки, що випливають з іпотечного договору, порушені Банком 14 червня 2013 року внаслідок предявлення цього ж дня позову до неї про звернення стягнення на іпотечне майно. Тому, саме з вказаної дати позивачка і довідалася про порушення таких прав. Відтак, перебіг строку позовної давності розпочався не з часу укладення іпотечного договору , а з дня порушення прав позивачки за цим Договором через предявлення у червні 2013 року Банком позову до неї про звернення стягнення на іпотечне майно [PERSON]. Тому, на переконання суду , строк позовної давності за предявленими у даній справі вимогами позивачкою не пропущений. З огляду на вищезазначені положення чинного процесуального законодавства,\~ з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що позивачем доведено наявність обставин, які є підставою для задоволення змінених позовних вимог, а відтак такі підлягають до задоволення.

Outcome: approved