Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

У грудні 2018 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання особи такою, що втратила право користування, просило: - усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованого за адресою: [ADDRESS] шляхом надання постійного безперешкодного доступу Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» до цього майна; - визнати відповідача - [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути із відповідача сплачений судовий збір. В обґрунтування поданого позову зазначено, що 02 жовтня 2008 року відповідач уклав з позивачем договір кредиту № 420/445-ФО1. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір від 02 жовтня 2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру під номером [ADDRESS] . Стаття 4 іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У зв`язку з грубим порушенням позичальником умов кредитного договору, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 27 квітня 2018 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 17 жовтня 2018 року позивачем, як законним власником, була здійснена спроба потрапити у власне майно, однак було виявлено, що у ньому незаконно проживає відповідач, який чинив фізичні перешкоди в доступі та користуванні майном. Своїми діями відповідач порушує Конвенцію про захист прав і основоположних свобод від 1950 р., Конституцію України, Цивільний кодекс України та інші нормативно-правові акти. Внаслідок незаконних дій відповідача позивач фактично позбавлений можливості користуватись своїм майном. Позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідача презюмується. Для того, щоб перешкод у здійсненні права користування не було, відповідачу необхідно надати постійний безперешкодний доступ до свого майна. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Іванової Н.Ю. від 09 січня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 29 березня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого вказано, що 02 жовтня 2008 року, між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту за № 420/445-001. В цей же день, 02 жовтня 2008 року, між відповідачем та позивачем було укладено іпотечний договір за умовами якого в іпотеку було передано, нерухоме майно що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі на даний час прописані та зареєстровані він та його донька [PERSON] , [INFO] . В червні 2018 року до його помешкання прибуло двоє невідомих чоловіків, які не представившись та не надавши документи на свої повноваження, намагатись виселити з квартири, після того як він повідомив що викличе поліцію, вони поїхали. При отриманні виклику до суду, відповідач довідався, що ПАТ «Укрсоцбанк» перереєстрував квартиру на себе, не повідомивши його заздалегідь про вчинення даних протиправних дій. По даному кредитному договору ним, сплачувались кошти до банку, до того моменту коли в країні настала велика криза і він як батько дитини інваліда ІІ групи, був неспроможний виплачувати повну суму коштів, так як всі кошти йшли на лікування дитини. В своєму позові банк стверджує, що він має право на безперешкодне користування його майном, в свою чергу ПАТ «Укрсоцбанк» не повідомив його, як власника квартири, про перереєстрацію, а в подальшому й про грубе виселення без жодних законних прав на це, так як за змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вказано, що за весь час, він жодним чином не був повідомлений про намір позивача, ніяких документів та договорів від представників ПАТ «Укрсоцбанк» та поштової кореспонденції на свою адресу не отримував, також при ознайомленні з матеріалами справи він не знайшов підтвердження дій позивача щодо надсилання позивачем даної вимоги на його адресу. Відповідач зазначає, що дана квартира була придбана не за кошти, які були отримані в кредит від банку, а за його особисті. Відповідно до договору іпотеки квартира належить йому на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу Звіздун Н.К. 07 травня 2007 року по реєстру № 2786. Він набув право власності до укладення кредитного договору та спірна квартира була набута ним у власність не за кошти, які були отримані в кредит від банку. У своєму позові позивач не наводить обставин та не зазначає чим саме (якими діями) порушені його права як власника майна на користування і розпорядження цим майном з його боку, як відповідача, які перешкоди чиняться, та яким чином ці права підлягають поновленню. Щодо наданого банком акту перевірки/огляду майна від 17 жовтня 2018 року, який був складений одноособово лише представником позивача без його участі або сусідів як свідків, а тому вказаний акт не містить достовірно підтверджених відомостей, що він чине перешкоди у здійсненні позивачу його права користування спірним майном. Вважає, що виходячи з даних обставин, позивачем не надано будь-яких підтверджень надсилання вимоги відповідачем про добровільне звільнення спірної квартири у визначений позивачем строк, як того вимагає законодавство, також не надано інших доказів, які мали підтвердити факт його не проживання в квартирі, що була передана в іпотеку, більше одного року, що є предметом доказування відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України. Таким чином, вважає, що заявлені вимоги в даному випадку не можуть бути задоволені, оскільки позивачем не було надано належним та допустимих доказів вчинення перешкод з його боку в користуванні зазначеним майном, та підстави визначення втратившим на користування, а відтак вимоги банку є безпідставними та необґрунтованими. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 травня 2019 року провадження по справі зупинено до вирішення справи № 2-11830/10. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 липня 2019 року провадження по справі поновлено та призначено підготовче засідання. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 грудня 2019 року залучено до участі у справі правонаступника позивача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. 18 січня 2021 року від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення відповідно яких вказано, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» на спірну квартиру. Вважає, що власником квартири є АТ «Альфа-Банк». Вказано, що неповнолітня дитина зареєстрована в зазначеній квартирі після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулася раніше за реєстрацію в ній неповнолітньої особи. Позивач звернувся до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселитися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 січня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , 2010 р.н., в інтересах якої діє [PERSON] . Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він знаходиться на лікарняному (підвищена температура, головний біль, кашель і т.д.). Однак, належних доказів на підтвердження зазначеного відповідачем не надано. Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасника справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Листом Верховного Суду України від 25.01.2006року № 1-5/45 визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі, в якій вона є стороною. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. З огляду на викладене, враховуючи обізнаність відповідача про розгляд справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності в судовому засіданні належним чином повідомленого відповідача, оскільки його неявка в судове засідання, за викладених вище обставин, не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених ними письмових доказів. Судом встановлено, що 02 жовтня 2008 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 420/445-ФО1, за умовами якого банк надав відповідачу грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 17 000 доларів США. 02 жовтня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: квартиру під номером [ADDRESS] . Пунктом 4.5.3. Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 жовтня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» є власником квартири, загальною площею (кв.м) 48,75, житлова площа (кв.м) 28,1 за адресою: [ADDRESS] , дата державної реєстрації 27 квітня 2018 року, державний реєстратор Мешков Олександр Олегович, Кіровоградська обласна філія комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кіровоградська область, підстава виникнення права власності: договір кредиту, серія та номер: 420/445-ФОІ, виданий 02 жовтня 2008, видавник: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та фізична особа [PERSON] ; рекомендоване повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 28 вересня 2017, видавник: Київ ЦООКК5; повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 28 вересня 2017, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; іпотечний договір, серія та номер: 3403/81, виданий 02 жовтня 2008 року, видавник: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та фізична особа [PERSON] , підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40940761 від 04 травня 2018, [PERSON] , Кіровоградська обласна філія комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кіровоградська область. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Задовольняючи вимогу банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом буде мати наслідком виселення останніх із спірної квартири. При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права. При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Оскільки відповідачі тривалий час проживають у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, спірна квартира є житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції. Матеріали справи не містять доказів, що квартира є не єдиним можливим місцем їх проживання, отже внаслідок задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом відповідачі можуть стати безхатченками. Позивачем не доведено належними доказами чинення відповідачами перешкод у здійсненні позивачем права користування квартирою, тому вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування майном є необґрунтованими. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа - Банк» не підлягають задоволенню, оскільки їх задоволення призведе до втручання у право відповідачів на повагу до їхнього житла, що не відповідає «нагальній суспільній необхідності», не є співрозмірним із переслідуваною законною метою. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі в порядку ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідачів не стягуються.

Outcome: dismissed