Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] , як заявник по справі 17.05.2019 року зверталась до Білоцерківського відділу поліції із заявою про прийняття мір з метою виселення громадянина [PERSON] з частини будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності згідно спадщина за законом. В результаті розгляду звернення 01.06.2019 року вона отримала відповідь з приводу рекомендації звернутися до суду. Частина будинку [ADDRESS] належала на праві приватної власності її рідній сестрі [PERSON] в період з 08.04.2003 року. Її сестра померла [INFO] . Вона 17.03.2018 року за законом успадкувала право на спадщину - нерухоме майно, що складається із квартири загальною площею 38,4 кв.м., жилою площею 20,7 кв.м. у складі 2 житлові кімнати та невеличку кухню. Коли її сестра була жива, то з відповідачем [PERSON] проживала як із співмешканцем, тобто ніякої реєстрації шлюбних відносин не було. Даного громадянина в квартирі, що належала [PERSON] прописано не було. За період проживання відповідача з її сестрою, останній не працював, жив на забезпечення її сестри, зловживав спиртними напоями. Спільно майна разом вони не нажили, ніякого господарства не вели. З приводу проживання громадянина [PERSON] в будинку після смерті її сестри, він просив її пожити, в даному приміщенні до 1 року. Вона йому дозволила. Через рік проживання в будинку після смерті її сестри, вона йому сказала, що він виселявся, після чого відповідач почав не допускати її до житла. Відповідач [PERSON] за комунальні послуги будинку, а саме вода, газ, світло в період з травня 2018 року по 2019 рік не платив. Тому вона, як власниця вищевказаного будинку не має можливості вільно володіти та розпоряджатися своїм майном. Просила суд усунути перешкоди у здійснені нею права користування та розпорядження своєю квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з вищезазначеної квартири ( а. с. 6-8 ). Ухвалою судді від 04 жовтня 2019 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15 годину 00 хвилин 01 листопада 2019 року ( а. с. 24-25 ). Ухвалою суду від 27 листопада 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 12 годину 00 хвилин 27 грудня 2019 року ( а. с. 43-44 ). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] кожний окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили вимоги задовольнити. Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи та судові витрати просила залишити за нею. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою та проживає за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що дійсно за адресою: [ADDRESS] мешкає відповідач [PERSON] , який веде аморальний спосіб життя. Вона неодноразово була свідком того, що [PERSON] висловлювався в адрес [PERSON] нецензурною лайкою, погрожував та не допускав до оселі. Їй відомо, що [PERSON] не сплачує комунальні послуги, всі витрати несе [PERSON] . Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 27.12.2019 року постановлено провести заочний розгляд справи у вищезазначеній цивільній справі. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що частина будинку [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] , яка була сестрою позивача [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується наявним в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть ( а. с. 17 ). Після смерті [PERSON] , [PERSON] успадкувала 17.03.2018 року за законом право на спадщину - нерухоме майно, що складається із квартири загальною площею 38,4 кв.м., жилою площею 20,7 кв.м. у складі 2 житлові кімнати та невеличку кухню, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявним в матеріалах справи Свідоцтвом про право на спадщину за законом ( а. с. 11 ). Встановлено, що за життя [PERSON] , остання проживала за вищевказаною адресою з відповідачем [PERSON] без реєстрації шлюбу, відповідач проживав без реєстрації місця проживання. Після смерті [PERSON] , [PERSON] залишився проживати за вказаною адресою та останній відмовляється виселитися. Встановлено, що проживаючи за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] користується комунальними послугами, але не сплачує їх, зазначені витрати несене позивач. Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами позивач наголошує на тому, що вона як власник майна не може вільно володіти та розпоряджатися своїм майном, відповідач чинить їй перешкоди в цьому. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Отже, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , в якому проживає [PERSON] без реєстрації або укладення відповідного договору з позивачем. Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача [PERSON] , а тому проживання та користування майном, що належить позивачу є порушенням останньої права вільно користуватися та розпоряджатися належним майном. Таке перешкоджання у вільному праві користуванні та розпорядженні майном позивачем з боку відповідача підтверджено в судовому засіданні і свідком [PERSON] . Свідок [PERSON] наголошувала на тому, що вона неодноразово була свідком того, що [PERSON] висловлювався в адрес [PERSON] нецензурною лайкою, погрожував та не допускав останню до оселі. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі, осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі, у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.11.2018 року у справі № 591/4595/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано в судовому засіданні, відповідач в розумінні ст. 3 СК України та ч. 2 ст. 64 ЖК України не є членом сім`ї позивача. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у певний спосіб. Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що [PERSON] перешкоджає [PERSON] у повній мірі реалізовувати своє право власності, права останньої підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22.08.2018 року у справі № 583/3745/16-ц, провадження № 61-29125св18. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved