Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про визнання права користування, у якій просила суд: визнати за мною, [PERSON] , право користування кімнатою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 червня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Будшляхмаш» було укладено договір № 114 оренди житлового приміщення. Строк дії договору оренди житлового приміщення від 1 червня 2014 року №114 було продовжено до моменту передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Києва та віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Отже, договір оренди 114 припинив дію, у зв`язку з чим орендоване [PERSON] приміщення підлягає звільненню та поверненню власнику. Проте зазначає, що позивачка завжди своєчасно та в повному обсязі сплачувала плату за комунальні послуги, кімната завжди була в належному стані, та вказана кімната є єдиним житлом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 грудня 2019 року матеріали позову передані на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 січня року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 06 жовтня 2020 року від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень. 23 листопада 2020 року від Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві, просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Представник відповідача Орлова О.О. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. 01 червня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Будшляхмаш» було укладено договір № 114 оренди житлового приміщення (надалі - Договір). Відповідно до п.1 п.п.1 Договору, ПАТ «Будшляхмаш» передає Позивачу в тимчасове платне користування житлове приміщення кімнату -12,1 кв. м. за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до п.4. п. п. 4.1. Договору, - строк дії Договору з «01» червня 2014 року по «01» липня 2014 року. 01 липня 2014 року між Позивачем та ПАТ «Будшляхмаш» була укладена додаткова угода № 1, відповідно до умов якої термін дії Договору було продовжено до 30 вересня 2014 року. 02 вересня 2014 року між Позивачем та ПАТ «Будшляхмаш» була укладена додаткова угода № 2, відповідно до умов якої термін дії Договору було продовжено до 31 жовтня 2014 року. 21 жовтня 2014 року між Позивачем та ПАТ «Будшляхмаш» була укладена додаткова угода № 3, відповідно до умов якої термін дії Договору було продовжено до 20 жовтня 2015 року. 01 серпня 2016 року між Позивачем та ПАТ «Будшляхмаш» була укладена додаткова угода № 5, відповідно до умов якої термін дії Договору продовжується до дати передання гуртожитку, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] в особі органу місцевого самоврядування та підписання відповідних документів на вимогу ч. 13 ст. 41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно до Розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.07.2019 року № 1281 «Про затвердження акта приймання - передачі гуртожитку на [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади міста Києва та до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації» гуртожиток по вулиці Деревлянській прийнято до комунальної власності. Відповідно до Розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.08.2019 року № 648 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», гуртожитку на [ADDRESS] » гуртожиток закріплений на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». В серпні 2019 року, Позивач отримала вимогу про звільнення у тижневий термін приміщення, а саме кімнати [ADDRESS] , підписану директором Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва. Позивач проживає в кімнаті [ADDRESS] 01 червня 2014 року, тобто на момент подачі позовної заяви більше п`яти років. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ст. 29 ч. 1 ЦК України). Згідно з Конвенцією про захист прав і основоположних свобод (надалі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. З відзиву Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» вбачається, що строк дії договору оренди житлового приміщення від 1 червня 2014 року №114 (далі - договір оренди 114) було продовжено до моменту передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Києва та віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Отже, договір оренди 114 припинив дію, що підтверджено позивачем, у зв`язку з чим орендоване [PERSON] приміщення підлягає звільненню та поверненню власнику. Станом на день подання цього позову орендоване приміщення перебуває у користуванні позивача. Суд зауважує, що надана до позову вимога про звільнення приміщення без дати, без ідентифікації авторства пред`явника, зазначенням кімнати №3 замість кімнати №61, підписана невстановленою особою тощо, є неналежним доказом у справі. Проте, статтею Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року № 5464-Х (далі - ЖК) встановлює, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Користування жилими приміщеннями в гуртожитках, що перебувають у власності, у процесі реалізації прав та виконання обов`язків їх власників здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України, Законів України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та інших актів законодавства. Підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку за статтею 129 ЖК є ордер на жилу площу в гуртожитку, виданий на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування. Відповідно до ст.130 ЖК порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. П. 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року №498 (далі - положення) передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку. Користування жилою площею здійснюється у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера (пункт 7 положення). Для укладення договору найму (оренди) з адміністрацією підприємства, установи, організації, органом місцевого самоврядування особа та всі члени її сім`ї, що вселяються на надану жилу площу в гуртожитку, пред`являють документи, що посвідчують особу (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження) (пункт 8 положення). Відповідно до частини 15 статті 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року № 500-VI, проживання у гуртожитку протягом тривалого часу - проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Вимога щодо проживання у гуртожитку протягом тривалого часу не поширюється на членів сім`ї громадянина, якому видано ордер на жилу площу в гуртожитку та який є основним наймачем жилого приміщення в гуртожитку. З відзиву Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація є органом державної влади, що діє згідно з Законом України «Про місцеві державні адміністрації» та реалізує окремі делеговані йому повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), визначені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації №121 від 31.01.2011 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень». Позивач проживає в кімнаті [ADDRESS] на підставі договорів укладеними з ПАТ «Будшляхмаш», термін дії яких закінчився в 2019 році, і жодних чинних правових підстав на проживання в кім, 61 на теперішній час у Позивача немає. Відповідно до розпорядження Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.07.2019 №1281 гуртожиток на [ADDRESS] , було прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передано до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до ч.15. ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» проживання у гуртожитку протягом тривалого часу - проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років. Вимога щодо проживання у гуртожитку протягом тривалого часу не поширюється на членів сім`ї громадянина, якому видано ордер на жилу площу в гуртожитку та який є основним наймачем жилого приміщення в гуртожитку. Ст.99 ЖК України вказує на те, що піднаймачі та тимчасові мешканці самостійного права на займане житлове приміщення не набувають, незалежно від тривалості проживання. Відповідно до ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Промірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Суд вважає за необхідно додатково зазначити, що договір про відшкодування комунальних витрат на приміщення, що здані в оренду та утримання прибудинкової території, а також договір по наданню доступу до житлового приміщення не являються правовстановлюючими документами та не надають право на реєстрацію в даному житловому приміщенню, а лише надають законних підстав для тимчасового приживання вданих приміщеннях. Кімната 61 в будинку [ADDRESS] не приватизована, є комунальною власністю. А отже, правових підстав протягом останнього року для проживання в кімнаті громадянка [PERSON] не має. Згідно статті 116 Житлового кодексу України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Жодних доказів на підтвердження факту порушення Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією охоронюваних законом прав та інтересів Позивача останньою не надано. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, забезпечення реалізації житлових прав [PERSON] - мешканки [ADDRESS] , здійснюється на підставі договору оренди 114, що не продовжений сторонами в установленому порядку та спосіб, а, відтак, позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). А тому слід відмовити в стягненні судового збору. Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Загальної декларації прав людини, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав»,

Outcome: dismissed