Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на будинок [ADDRESS]. В обґрунтовування позовних вимог зазначивши, що з 19 квітня 2003 року по березень 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який у 2016 році, на підставі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя було розірвано. Під час шлюбу [PERSON] було придбане нерухоме майно у вигляді житлового будинку з відповідними будівлями подвір'я, який розташований в [ADDRESS], загальною площею -136 кв.м., житловою - 63,0 кв.м. Гроші на придбання вказаного житлового будинку позивачем були отримані в дар від його матері [PERSON] у сумі 60000 грн., які вона отримала з продажу квартири [ADDRESS] за ціною 26800,00 доларів США,що еквівалентно складало 135340,00 грн. У зв'язку з викладеним просив визнати за ним особистою приватною власністю житловий будинок з відповідними будівлями подвір'я, який розташований в [ADDRESS], який складається з: житлового будинку літ. А-1, нежитлової прибудови літ. А-1, сарай літ. К-1, колодязь літ. Д-1,огорожа № 1-3, замощення № 1, сарай літґ Г-1Ґ погріб літ. В/п, гаражу літ. Ж-1, сарай літ. З-1, уборна літ. Е-1, загальною площею 136 кв.м, житловою - 63,0 кв.м. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що визнає позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти стягнення з неї судових витрат по справі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України). За вимогами ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що 19.04.2003 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] виданого 19.04.2003 року Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького управління юстиції, актовий запис № 192. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17.02.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. З копії розписки вбачається, що [PERSON] 22.09.2006 року отримав у дар від своєї матері [PERSON] грошові кошти у сумі 60000 грн. для придбання будинку в [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі - продажу від 22 вересня 2006 року [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці, посвідчений Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 6136. При вирішенні спірного питання щодо належності будинку, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, враховуючи, що спірне майно придбано позивачем на кошти, які подарувала йому його мати, проте в період офіційного шлюбу, приймаючи до уваги, що визнання відповідачкою позову, не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Оскільки позовні вимоги задоволені, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню витрати на судовий збір понесені позивачем у сумі 1600,00 грн.

Outcome: approved