Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Аркада» (надалі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі - Відповідач) про розірвання договору, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В останній редакції позовних вимогах просив суд розірвати договір про іпотечний кредит № 55710 від 10 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк «Аркада». Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Аркада» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 55710 від 10 квітня 2008 року в сумі 2 155 214,31 (два мільйона сто п'ятдесят п'ять тисяч двісті чотирнадцять) гривень 31 копійка, шляхом звернення стягнення на квартиру [ADDRESS], яка є предметом іпотеки за Іпотечним договором № 55710 від 10 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3080, укладеним між Публічним акціонерним товариством Акціонерний комерційний банк «Аркада» та [PERSON], та належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, серія [NUMBER] від 23.02.2009 р., виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.02.2009 р. № 169-С/КІ, визначивши способом реалізації предмета іпотеки - квартири [ADDRESS], шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на даний вид майна на підставі експертної оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом під час виконавчого провадження. Виселити з квартири [ADDRESS] [PERSON], зі зняттям її з реєстраційного обліку у Дарницькому РВ ГУ ДМС в м. Києві. [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Аркада» про визнання недійсним окремих умов договору. В позові просила прийняти до розгляду зустрічний позов до розгляду в одному провадженні з позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Аркада» про розірвання договору, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В своїх позовних вимогах просила визнати недійсними положення п.п. 8.18., 6.4., 6.5. Договору про іпотечний кредит № 55710. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.06.2015 р. прийнято зустрічний позов [PERSON] до розгляду в одному провадженні з позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Аркада» про розірвання договору, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В судовому засіданні представник позивача по первісному позову Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Аркада» - Лямзєнков Микола Олександрович в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, зустрічний позов - відмовити. Відповідач по первісному позову [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні у задоволені первісного позову просили відмовити, а зустрічний позов - задовольнити у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 21 листопада 2007 року між АКБ «Аркада» (після перереєстрації - ПАТ АКБ «Аркада») та [PERSON] був укладений Договір № 55710 про участь у Фонді фінансування будівництва (далі - Договір про участь у ФФБ), відповідно до умов якого Відповідач здійснював інвестування в житлове будівництво квартири [ADDRESS] 10 квітня 2008 року між Позивачем та Відповідачем був укладений Договір № 55710 про уступку майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3080 (надалі - Договір). Відповідно до п. 1 та п. 3 якого Позивач передав, а Відповідач прийняв майнові права на квартиру [ADDRESS] Інвестування в житлове будівництво відповідно до умов Договору про участь у ФФБ здійснювалось [PERSON] за рахунок кредитних коштів на підставі укладеного 10 квітня 2008 року між Позивачем та Відповідачем Договору про іпотечний кредит № 55710, відповідно до умов якого Відповідачу були надані кредитні кошти в сумі 848 386,74 грн. Згідно умов Договору, строк повернення кредитних коштів встановлений до 01 травня 2013 року, зі щоквартальною сплатою процентів за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 15,00 % річних в гривні. Відповідно до п. 1.1. Договору Іпокодавець (Відповідач) забезпечує вимогу Іпотекодержателя (Позивача) виконати основне зобов'язання Позичальника (Відповідача) та можливу неустойку за Договором. Пункт 2.1. Договору визначає, що зміст основного зобов'язання Відповідача полягає у задоволенні в повному обсязі вимог Позивача, які визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи: повернення суми кредиту, сплату процентів за користування кредитом, сплату пені і процентів за прострочку виконання зобов'язань, а також відшкодування інших витрат Позивача, що виникнуть внаслідок невиконання Відповідачем зобов'язань за Договором. Згідно п. 3.1. Договору, Відповідач передав в іпотеку Позивачу майнові права на квартиру, будівництво якої не завершено, ту саму квартиру, що буде збудована (надалі - предмет іпотеки). Майнові права на квартиру належать Відповідачу згідно Договору № 55710 про уступку майнових прав від 10 квітня 2008 року. На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.02.2009 р. № 169-С/КІ [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Заборона відчуження на вказану квартиру зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 28.07.2008 р. За № 19924203. Відповідно до умов абз. 2 п. 2.1. Договору, Відповідач зобов'язується повернути суму кредиту та сплатити проценти за користуванням кредитними коштами Позивачу. Графік повернення кредитних коштів затверджено сторонами в Додатковому договорі № 2 до Договору. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк виконав свої зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі. Проте, Позичальником взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитними коштами не виконано належним чином, про що неодноразово повідомлялась Банком, а саме листа за Вих. № 1901/4/1 від 29.05.2014. Однак, [PERSON] ніяк не відреагувала на вимоги Банку і до теперішнього часу так і не здійснила погашення кредитної заборгованості. Станом на 21.04.2015 р. загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем складає 12 614 633,46 грн., з них: загальна заборгованість за кредитом - 795362,41 грн.; заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами за період з 29.07.2015 р. по 20.04.2015 р. - 564 489,49 грн.; пеня за несвоєчасну сплату процентів за період з 04.12.2011 р. по 20.04.2015 р. - 10 429 732,68 грн.; штраф за несвоєчасне погашення кредиту за період з 04.12.2011 р. по 20.04.2015 р. - 825 048,88 грн. Згідно статей 256, 527, 530, ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Будь-яких доказів належного виконання умов договору, повернення кредиту та сплати процентів та його користування Відповідачем суду не надано, натомість, визнані сторонами обставини згідно зі ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Вивчивши заяву Відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій (а.с. 97-98), судом встановлено, що згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, розмір нарахованої відповідачу пені та штраф за порушення ним умов договору становить 11 254 781,56 грн., що значно перевищує як проценти за фактичне користування кредитом, так тіло кредиту. З урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки за порушення умов кредитного договору, привівши розмір пені та штрафу до розміру тіла кредиту - до 795 362,41 грн. Отже, в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням зменшеного розміру пені, штрафу загальна заборгованість Відповідача складає 12 614 633,46 грн. Згідно ст. 572 Цивільного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про заставу», ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» кредитор (Іпотекодержатель, Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Іпотекодавець, Заставодавець) забезпеченого заставою (Іпотекою) зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Відповідно до ст. 590 Цивільного кодексу України, ст. 33 Закону Про Іпотеку, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Також, ст.7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним пов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ст. 20 Закону України «Про заставу» у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обов'язків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави). У відповідності до положень ст. 38 Закону У «Про іпотеку», Іпотекодавець має право на продаж предмета іпотеки у випадку наявності рішення суду про продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Статтею 591 ЦК України передбачено право реалізації предмета застави, на який звернено стягнення, шляхом його продажу. Пунктом 6.6.4 Договору, у разі не сплати Позичальником чергового платежу (суми нархованих процентів та/або суми кредиту) протягом 30 календарних днів після настання строку сплати, Банк має право звернутись до суду з позовом про припинення дії Договору про іпотечний кредит та дострокове стягнення всієї суми заборгованості (Кредиту, процентів за користування кредитними коштами і пені, та процентів за прострочку виконання Позичальником своїх зобов'язань), а також суми необхідних витрат, пов'язаних з процедурою стягнення, за рахунок предмета іпотеки та іншого майна Позичальника. Відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку» реалізація майна за рішенням суду може проводитися шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону, тобто від імені іпотекодержателя. Отже, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачена можливість реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та визначені способи реалізації. Вказаною статтею Закону також передбачені вимоги до змісту рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування -процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення (ст. 39 ЗУ «Про іпотеку»), Згідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; Згідно зі ст. 7 вказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зі змісту зазначеного Закону суд приходить до висновку про те, що реєстрацією та зняттям із реєстрації місця проживання займається спеціально уповноважений орган реєстрації. Суд відповідно до ст. 16 ЦК України не наділений повноваженнями обирати такий спосіб судового захисту , як зняття із реєстрації місця проживання фізичних осіб, оскількизняття із реєстрації місця проживання особи це внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. За таких обставин суд відмовляє Позивачу у задоволенні його вимоги. Викладене не позбавляє позивача звернутись до зазначеного органу для вирішення питання щодо зняття із реєстрації Відповідача на підставі судового рішення про визнання Відповідача таким, що втратив право користування житлом після набрання рішенням законної сили. Отже, вимоги про зняття Відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи прийшов до висновку, що позовні вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню. Позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження та у їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони відповідно до ст. 6 цього кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Позивач по зустрічному позову в позовних вимогах посилається на невідповідність умов кредитного договору щодо строку позовної давності для стягнення нарахованих штрафних санкцій три роки, однак з такими доводами суд не може погодитися дивлячись на наступне. Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином зобов'язання за Кредитним договором підлягають виконанню відповідно до умов договору (ст. 629 ЦК України.) У своїй діяльності банки регулюються Законом України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно з ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може буди визнаний судом недійсним. В даному позові відсутнє жодне посилання на норму закону, внаслідок якого можливо було б визнавати його недійсним. Поряд зі ст. 3 Цивільного кодексу України, яка однією з засад цивільного законодавства визначає свободу договору, тобто можливість укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Спірний правочин всім цим нормам повністю відповідає, тобто підстави визнавати його недійсним, відсутні. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, приходить до висновку, що обґрунтування позовних вимог позивача по зустрічному позову є недоведеними та спростовуються матеріалами справи, а отже суд не бере до уваги посилання [PERSON] на ці обставини та приходить до висновку, що підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Суд з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази приходить до висновку що, зобов'язання не виконані з вини Відповідача по первісному позову, а тому позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню частково, у задоволені зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial