Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про виселення. Позов мотивувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] в якому проживає її колишній чоловік [PERSON] , який не приймає участі в оплаті комунальних послуг, ремонті, його утриманні. Крім того, проживання з відповідачем є нестерпним, оскільки він зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, систематично вчиняє домашнє насильство, тому вона змушена звертатися до суду для усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення [PERSON] з будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30.01.2020 відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується розпискою. Про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 07.07.2008 [PERSON] зареєструвала право власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності від 01.07.2008 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.07.2008. З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09.09.2008 вбачається, що 09.09.2008 складено актовий запис про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Зважаючи, що право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за час шлюбу, тому він є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03) зазначено, що кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Суд дійшов висновку, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення позову щодо виселення відповідача, оскільки він має рівне з позивачкою право щодо володіння та користування належним майном, а виселення відповідача з будинку фактично позбавить його не тільки права на житло, а й призведе до порушення його права власності на домоволодіння. Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. З наданих позивачем доказів не встановленого систематичного порушення відповідачем правил співжиття, антигромадської поведінки, повторного застосування заходів запобігання та громадського впливу, як обов`язкових умов для застосування ст.116 ЖК України, а тому підстав для виселення [PERSON] з будинку суд не вбачає.

Outcome: dismissed