Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що 31 серпня 1973 року його було прийнято на роботу в ВАТ «МЗВМ» робочим, з 14.01.2004 року він був переведений на посаду заступника начальника спеціального відділу Служби цивільної оборони та спеціальних робіт ВАТ «МЗВМ» і на цій посаді працював до звільнення, тобто по 21.04.2004 року. Наказом №83 від 21.04.2004 року його було звільнено за ст. 40 п.3 КЗпП України. Рішенням Жовтневого районного суду м Маріуполя від 23 березня 2011 року його було поновлено на роботі на посаді заступника начальника спеціального відділу Служби цивільної оборони та спеціальних робіт ВАТ «МЗВМ», стягнута на його користь заробітна плата за дні вимушеного прогулу та частково задоволений моральний позов. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 31 жовтня 2011 року рішення Жовтневого районного суду м Маріуполя було скасоване та в позові відмовлено. При цьому, ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11.10.2011 року запропоновано ВАТ «Азовмаш» надати суду обґрунтований висновок щодо згоди профспілкового комітету ВАТ «Азовмаш» на звільнення [PERSON] за ст. 40 п.3 КЗпП України та лише протоколом від 26.10.2011 року президії профкому було надано згоду на його звільнення, у звязку з чим позивач зауважує, що його звільнення було незаконним до отримання дозволу профкому на звільнення, тобто до 26.10.2011 року, а тому просить стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за період з 21.04.2004 року по 26.10.2011 року в розмірі 131498 грн. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надавши суду письмові заперечення в яких зауважив, що усі вищевказані доводи вже були предметом розгляду та рішеннями як Апеляційного суду Донецької області, так і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановлено, що звільнення [PERSON] є законним і таким, що відповідає усім нормам трудового законодавства України, а тому відсутні будь-які підстави виплати йому середнього заробітку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Діючим законодавством, а саме ст. 117 КЗпП України, передбачено стягнення на користь працівника середнього заробітку в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також ст. 235 КЗпП України передбачений окремий порядок стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку. Як вбачається з заявлених позовних вимог вони стосуються стягнення з відповідача середньої заробітної плати з моменту звільнення по дату надання дозволу профкомом на таке звільнення. При цьому дані позовні вимоги є похідними від встановлення факту незаконного звільнення. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23 березня 2011 року, яким наказ ВАТ «МЗВМ» про його звільнення був визнаний незаконним у звязку з належної письмовою згодою профспілкового комітету спецвідділу ВАТ «МЗВМ». В ході розгляду справи судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м Маріуполя від 23 березня 2011 року позов [PERSON] до ВАТ «МЗВМ» про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визнання незаконними наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди був задоволений частково, скасовано накази ВАТ «МЗВМ» відносно [PERSON]: № 169-к від 31.03.2004 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани, № 74 від 07.04.2004 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани, №83 від 21.04.2004 року про звільнення; поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника спеціального відділу Служби цивільної оборони і спеціальних робіт ВАТ «МЗВМ»; стягнути з ВАТ «МЗВМ» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 93853 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31.10.2011 року рішення Жовтневого районного суду м Маріуполя від 23 березня 2011 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до ВАТ «МЗВМ» про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визнання незаконними наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди було відмовлено. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.09.2012 року рішення Апеляційного суду Донецької області від 31.10.2011 року залишено без змін. При цьому, як судом апеляційної інстанції, так і судом касаційної інстанції встановлена вина [PERSON] у скоєнні порушень трудової дисципліни, законність та обґрунтованість вказаних наказів про притягнення до дисциплінарного стягнення, та звільнення останнього з урахуванням вимог трудового законодавства. Крім того, ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23.06.2014 року рішення Жовтневого районного суду м Маріуполя від 05.05.2014 року про залишення позовних вимог [PERSON] до Первинної профспілкової організації ПАТ «Азовмаш» про визнання недійсним протоколу засідання президії профспілки від 26.10.2011 року, яким надано згоду на його звільнення, без задоволення, залишено без змін. Також факт законності та обґрунтованості наказів ВАТ «МЗВМ» відносно [PERSON]: № 74 від 07.04.2004 року та № 169-к від 31.03.2004 року про накладення дисциплінарних стягнень у вигляді догани на [PERSON], №83 від 21.04.2004 року про його звільнення був встановлений рішенням Жовтневого районного суду м Маріуполя від 04.06.2006 року та ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 08.09.2006 року. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що заявлені [PERSON] позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а обставини щодо порушення роботодавцем трудових прав працівника, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для стягнення заявленої суми середнього заробітку відсутні, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed