Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 13 грудня 2012 року він уклав договір з ПП «Грандфінресурси» за № 217153, за яким він намагався отримати позику під дрібний відсоток без довідки про доходи. Обов'язковою умовою надання кредиту була сплата одноразового комісійного внеску в сумі 6125 гривень, адміністративних платежів в сумі 735 гривень, щомісячних внесків в сумі 972,22 грн. На виконання умов договору позивачем було сплачено комісійний внесок, щомісячний внесок 972,22 грн. за січень 2013 року, 735 грн. адміністративних витрат за січень 2013 року, 972,22 грн. щомісячного внеску за лютий 2013 року, 735 грн. адміністративних витрат за лютий 2013 року, а загалом, 9539,44 грн. Проте, позивач позику від відповідача так й не отримав. Вважає вказаний договір вважає нікчемним, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, відповідач вводить споживачів в оману, укладення правочину з ним здійснено відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики, а тому відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» просив встановити правочин нікчемним, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути на його користь сплачені платежі в сумі 9539,44 грн. Заочним рішенням Жданівського міського суду Донецької області від 6 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] до ПП «Грандфінресурс» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів за нікчемним правочином, задоволені повністю. Стягнуто з ПП «Грандфінресурс» на користь [PERSON], сплачені ним грошові кошти в сумі 9 539,44 грн. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Апелянт посилається на те, що укладена між сторонами угода є видом цивільного договору, в якому сторони врегулювали свої відносини на свій розсуд. При цьому позивач підтвердив, що уважно прочитав та зрозумів умови договору та його правові наслідки, що засвідчив своїм підписом. В судове засідання сторони не з'явилися, повідомлені про дату та час розгляду справи телефонограмами. Апеляційний суд, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі, з таких підстав. Згідно із п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та виходив з того, що діяльність відповідача вводить позивача в оману, оскільки програма «Альянс Україна» формується виключно на коштах учасника програми, без залучення коштів підприємства, що по своїй суті є пірамідальною схемою, а тому спірний договір є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом, і до нього слід застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України. Проте, погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального права. Судом встановлено, що 13.12.2012 року в м. Донецьку позивач уклав з відповідачем ПП «Грандфінресурс» договір № 217153 з двома додатками Додаток № 1, та Додаток № 2, за яким відповідач за згодою позивача зобов'язався вчинити від імені та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього певні юридичні дії, спрямовані на придбання грошової суми у позику, зазначеної у додатку №1 до договору, на умовах діяльності програми «Альянс Україна», що міститься у додатку №2, який є невід'ємною частиною договору (а.с. 8-12). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема відповідно до п.7 ч.3 ст.19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми». Аналіз п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40 цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. У той самий час предметом угоди сторін у даній справі, укладеної в рамках функціонування програми «Альянс Україна», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру. Згідно умов договору учасник програми зобов'язаний здійснювати оплату певних грошових сум, як частину Загального платежу, за рахунок якого Адміністратор здійснює формування грошового фонду та здійснює його розподіл на умовах діяльності програми «Альянс Україна». Отже, договором передбачена щомісячна сплата споживачем грошових сум, а не плата за можливість одержання прав на отримання цієї суми. Таким чином, за умовами програми «Альянс Україна» кожний з учасників, який належним чином виконує зобов'язання за договором, отримує заявлену ним для придбання грошову суму з фонду реєстру, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників програми. За таких обставин висновок суду про те, що діяльність ПП «Грандфінресурс» за укладеним з позивачем договором суперечить змісту п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованим, оскільки за схемою придбання товарів у групах, що має місце в даному випадку, придбають товар усі учасники за рахунок об'єднання внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками схеми є тільки в часі одержання заявленої для придбання грошової суми, за умови виконання своїх зобов'язань. Крім того, діяльність ПП «Грандфінресурс» з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття «фінансова послуга». Відповідно до ч.5 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Суд зазначених вимог закону не врахував і до спірних правовідносин сторін не застосував. Такий висновок суперечить нормам чинного законодавства й суті самого правочину, визначеного частиною 5 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до абз.2 ч.1 ст.230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З матеріалів справи вбачається, що під час укладення договору позивач отримав його примірник та додатки до договору, які містять умови діяльності програми «Альянс Україна», зрозумів умови Договору та отримав всі коректно викладені відповіді від консультанта відповідача. Відповідно до ст.4 договору з моменту підписання цього договору учасник заявляє, що отримав усі пояснення від представника адміністратора, уважно прочитав та зрозумів усі визначення, умови та зміст договору і додатків до нього. Згідно п.1.4 додатку № 2 до договору учаснику надається три дні для того, щоб він міг детально ознайомитися з ним та прийняти його умови чи відмовитись від участі в програмі. При цьому у разі розірвання учасником договору протягом трьох днів з дати його підписання учаснику повертається сума коштів, внесених ним на рахунок ПП «Грандфінресурс». Як вбачається з матеріалів справи, у вказаний триденний строк позивач з заявою про розірвання договору до відповідача не звертався, що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами договору. Таким чином, висновок суду про наявність обману у діях ПП «Грандфінресурс» під час укладення договору з позивачем є помилковим і не узгоджується з положеннями п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з нормами Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг». З урахуванням того, що при вирішенні спору про визнання правочину нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд скасовує рішення і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed