Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зняття з реєстрації місця проживання. Свої вимоги мотивує тим, що він відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 жовтня 1998 року є мешканцем квартири [ADDRESS], де і зареєстрований. Зазначив, що у спірній квартирі зареєстровані його мати, донька [PERSON] та відповідачка, з якою він перебував у шлюбі з 12 березня 2005 року по 06 листопада 2015 року. Посилаючись на те, що шлюб з [PERSON] розірвано, позивач просить зняття відповідача з реєстрації місця проживання за адресою - [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі за тих же підстав, просив його задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини поважності неявки в судове засідання суду не повідомила. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення являє собою трикімнатну квартиру, жилою площею 40,90 кв.м, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 жовтня 1998 року позивач є співвласником квартири [ADDRESS] (а.с. 4). У спірній кімнаті зареєстровано чотири особи, що підтверджується довідкою форми № 3 виданою Центром Комунального сервісу від 11.12.2015 року № 5920, а саме: позивач, його мати [PERSON], донька [PERSON] та відповідачка по справі [PERSON] (а. с. 6). Як вбачається з матеріалів справи сторони перебували у шлюбі з 12 березня 2005 року, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року (а.с. 5). Позивач у судовому засіданні пояснив, що оскільки шлюб з відповідачкою розірвано, остання має власне житло, а тому він просить зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою - [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. В якості правового обґрунтування підстав позову позивач зазначив, що оскільки шлюб між ним та відповідачкою розірвано, тому останню повинно бути знято з реєстрації за місцем проживання - [ADDRESS]. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. За положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. При вказаних обставинах позивачем обрано не вірний та непередбачений законом спосіб захисту своїх прав, оскільки законодавством не передбачено такого способу захисту прав як - зняття з реєстрації місця проживання, оскільки дані вимоги є похідними від вирішення питання про право користування особою жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Дані позовні вимоги є неналежним способом захисту права позивача, оскільки не поновлює його порушених прав. [PERSON] слід було звернутись із позовом про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення або 2) позбавлення права користування житловим приміщенням, з відповідним обґрунтуванням на норми законодавства. У судовому засіданні на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивачу було роз'яснено право уточнити позовні вимоги, однак останній, користуючись наданими йому процесуальними правами, просив зняти з реєстрації. За таких обставин, суд, розглядаючи позов у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги про зняття з реєстрації місця проживання задоволенню не підлягають. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed