Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

У грудні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 22 липня 2009 року у розмірі 30 000 гривень, проценти за договором позики у розмірі 8450 гривень, 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення у розмірі 3000 гривень, а також сплачену суму судового збору у розмірі 414 гривень 50 копійок. В обґрунтування позовних вимог зазначив про те, що 22 липня 2009 року між сторонами у справі укладено договір позики, посвідчений 22 липня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] строком до 22 липня 2010 року грошові кошти у розмірі 30 000 гривень. Станом на час звернення до суду з даним позовом, відповідач не виконав умови договору та не повернув суму позики, у зв'язку із чим станом на 06 грудня 2013 року утворилась заборгованість за вказаним вище договором позики у розмірі 30 000 гривень. Крім того, оскільки умовами договору розмір процентів не визначено, розмір процентів, належних до стягнення з відповідача на користь позивача, визначається на рівні облікової ставки НБУ, яка станом на 06 грудня 2013 року складає 6,5 % річних, у зв'язку із чим сума процентів за період з 22 липня 06 грудня 2013 року становить 8 450 гривень. Оскільки, станом на день звернення до суду з даним позовом, зобов'язання відповідача за договором позики не виконано, на думку, позивача з відповідача підлягають стягненню три поценти річних у сумі 3000 гривень. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити з вказаних вище підстав. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав, однак, пояснив, що заборгованість виникла у зв'язку із скрутним матеріальним становищем, внаслідок чого у останнього відсутні грошові кошти для повернення суми позики. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений 22 липня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 493 (а.с. 7-8). Відповідно до умов зазначеного вище договору позики, позикодавець [PERSON] передав у власність позичальникові [PERSON] грошові кошти у розмірі 30 000 гривень. Пунктом 2 договору позики встановлено обов'язок позичальника повернути позикодавцю не пізніше 22 липня 2010 року включно грошову суму в гривнях, зазначену в пункті 1 цього договору в порядку та на умовах, передбачених цим договором, якщо термін повернення боргу не буде продовжено сторонами шляхом укладення додаткового договору до цього договору позики. Однак, позичальник [PERSON] взяті за себе зобов'язання за вказаним договором позики щодо повернення грошових коштів не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 30 000 гривень. У зв'язку із викладеним позивачем на адресу відповідача 24 жовтня 2013 року направлено лист щодо необхідності виконання умов договору (а.с. 9-10) У судовому засіданні 14 лютого 2014 року відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення, пояснив, що заборгованість за договором позики виникла у зв'язку із скрутним матеріальним становищем відповідача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав взятих на себе зобов'язань за договором позики від 22 липня 2009 року щодо повернення грошових коштів у розмірі 30 000 гривень, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] у вказаній частині підлягають задоволенню, як обґрунтовані. Крім того, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 8450 гривень процентів за користування позикою за період 22 липня 2009 року по 06 грудня 2013 року, а також 3000 гривень трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто з 23 липня 2010 року по 03 грудня 2013 року, з огляду на наступне. Відповідно до положень частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Станом на 06 грудня 2013 року відповідно до постанови Правління НБУ від 09 серпня 2013 року діяла облікова ставка у розмірі 6,5 % річних. Відповідач користується позикою з 22 липня 2009 року по 06 грудня 2013 року, тобто чотири роки і чотири місяці, у зв'язку із чим сума процентів за користування позикою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вказаний вище період становить 8 450 гривень (1950 гривень*4 = 7800 гривень; 1950 гривень /12 * 4= 650 гривень; 7800 гривень+650 гривень = 8 450 гривень). Згідно приписів частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми , якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Час прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання відповідно до умов договору позики від 22 липня 2009 року, складає 40 місяців, а тому стягненню підлягає сума трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення у розмірі 3000 гривень (30 000 гривень* 3% / 12 місяців = 75 гривень * 40 місяців = 3 000 гривень) На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 414 гривень 50 копійок сплаченого судового збору.

Outcome: approved