Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідача з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житла. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №5-1385. В будинку позивача не зареєстрований але постійно проживає відповідач, який вселився в якості співмешканця його онуки без дозволу позивача, всупереч вимог статті 65 ЖК України та статті 817 ЦК України. Своїми діями відповідач створює власнику неможливі умови проживання. З метою відновлення своїх порушених прав позивач неодноразово звертався до органів національної поліції з відповідними заявами. Проте на сьогоднішній день вплинути на відповідача та відновити право позивача на користування та розпорядження своїм майном не вдалося. За такого, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.01.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 24.09.2020 на 09:00 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач причин неявки суду не повідомив та правом на подання відзиву не скористався. Направлена на його адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог\~статті 247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи \~і оцінивши\~наявні в\~ній докази, дійшов наступного. Як встановлено судом, позивач є власником 56/100 часток домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.05.1987 зареєстрованого в реєстрі за №5-1385. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.09.2020, довідка №225073401, власником інших 44/100 часток вищевказаного домоволодіння є [PERSON] . Відповідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №19.03.03-21/І/8250/19 від 27.09.2019, виданою Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з відомостей наданих на запит суду Відділом обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області та Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відповідач за вищевказаною адресою не зареєстрований. Актом про проживання від 29.11.2019, засвідченого сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підтверджується що відповідач дійсно проживає в будинку [ADDRESS] з серпня 2018 року. Згідно змісту позовної заяви, відповідач не є членом сім`ї позивача та вселився житловий будинок, за вищевказаною адресою без згоди останнього, як співмешканець онуки позивача [PERSON] . Судом встановлено, що в січні 2019 року [PERSON] , яка зареєстрована за вищевказаною адресою, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні, зверталась до Інгульського відділу поліції ГУНП України в Миколаївській області з заявою в якій просила прийняти міри до зятя [PERSON] , який вчинив насильство в сім`ї. Згідно відповіді Інгульського відділу поліції ГУНП України в Миколаївській області від 15.01.2019, 11.01.2019 відносно відповідача було складено адміністративний протокол за частиною першою статті 173-2 КУпАП, який направлено до Ленінського районного суду міста Миколаєва для розгляду. Судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24.03.2020 по справі № 489/6644/19 провадження відносно [PERSON] закрито у зв`язку із закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених\~статтею 38 КУпАП. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами\~статті 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 2 статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до частини 1 статті 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями частини\~першої,\~другої статті\~321\~ЦК України\~гарантовано,\~що право\~власності є\~непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у цивільній справі 454/2025/15 (61-46621ск18). Відтак за порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 ЦК України\~та статей\~150,\~156\~у поєднанні зі\~статтею 64 ЖК України\~слід дійти до висновку що положення статей\~383,\~391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України\~регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частини четвертої\~статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень\~статі\~12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, при цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України\~закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено частинами першою, третьою\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача, та враховуючи, що його проживання без відповідних правових підстав у домоволодінні, частка якого належить позивачу, порушує права останнього, суд вважає за необхідне\~усунути [PERSON] перешкоди у користуванні належному йому на праві власності нерухомим майном шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved