Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позову вказувала, що в період з 01.12.2010 року по 19.11.2014 року вона працювала у [PERSON] «Азовелектросталь», після чого була звільнена за власним бажанням. Після звільнення остаточний розрахунок був проведений лише 29 вересня 2015 року. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.12.2014 року на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 01.08.2014 року по 17.11.2014 року в сумі 13081,56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 18.11.2014 року по 24.12.2014 року в сумі 4144,09 грн. та моральна шкода у сумі 500 грн. Судом було встановлено, що розмір середньоденного заробітку позивача становить 152,67 грн. У зв'язку із тим, що відповідач провів остаточний розрахунок та погасив існуючу заборгованість лише 29.09.2015 року, на підставі ст. 117 КЗпП України позивач просила стягнути середній заробіток за весь період затримки з 27 травня 2014 року по день розрахунку 29 вересня 2015 року у розмірі 13282,29 грн. У подальшому позивач зменшила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 27 травня 2015 року по 29 вересня 2015 року. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 01.12.2010 року по 19.11.2014 року перебувала у трудових відносинах з [PERSON] «Азовелектросталь», що підтверджується даними трудової книжки та встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.12.2014 року, що набрало законної сили. За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.12.2014 року, яке набрало законної сили 09.01.2015 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, на її користь з відповідача [PERSON] «Азовелектросталь» стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 01.08.2014 року по 17.11.2014 року в сумі 13081,56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4144,09 грн., та моральну шкоду у сумі 500,00 грн. Розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно мотивувальної частини рішення суду, проводився за період з 18.11.2014 року по 24.12.2014 року, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи в розмірі 152,67 грн. Рішення суду набрало законної сили 09.01.2015 року. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України, наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обовязковими для врахування судом. Після вказаного рішення суду остаточний розрахунок із позивачем був проведений лише 29.09.2015 року, що підтверджується випискою з особистого рахунку [PERSON] Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні своєчасно проведений не був, що було встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.12.2014 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 Конституційний суд розяснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільнені всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказані норми та висновки Конституційного суду України свідчать, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права, про що також було зазначено в постанові Верховного суду України від 22.01.2014 року справа №6-159цс13. Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати працедавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких підстав, з урахуванням принципу диспозитивності та того, що суд не може вийти за межі позовних вимог [PERSON], яка в своєму позові наполягає на вимозі про стягнення середнього заробітку саме з 27.05.2015 року, та у звязку із тим, що остаточний розрахунок із позивачем був проведений лише 29.09.2015 року, тому на відповідача покладається обовязок виплатити середній заробіток з 27.05.2015р. по день остаточного розрахунку відповідачем, тобто по 29.09.2015 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.12.2014 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи до дня звільнення складала 152,67 грн., що також не заперечувалось відповідачем. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведена обставина щодо розміру середньоденного заробітку є преюдиціальною, вважаються доведеною та обовязковою для врахування судом і не потребує повторному доведенню. За даними листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. N 10196/0/14-14/13 середньостатистична кількість робочих днів на 2015 рік за період з 27.05.2015р по 29.09.2015р. складає 87 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 27.05.2015р по 29.09.2015р. складає 13282,29 грн. (87 днів х 152,67 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 13282,29 грн. У звязку із задоволенням позовних вимог з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: approved