Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У грудні 2019 року позивачка звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого приміщення, в якому просить суд виселити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить 18/100 частки домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою, окрім позивачки, зареєстрований її син, [PERSON] . Вказує, що спільне проживання з відповідачем в одній квартирі стало нестерпним, оскільки останній зловживає спиртними напоями, вчиняє постійні бійки та сварки, зачиняється зсередини квартири, внаслідок чого позивачка не має можливості потрапити у власну квартиру. Крім того, відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує комунальні послуги, що змушує позивачку нести додаткові затрати на комунальні послуги. У зв`язку з цим позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 15 січня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19 лютого 2020 року закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надавав, у зв`язку з чим, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10959548 позивач [PERSON] є власницею 18/100 частки домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] /а.с. 9/. Як вказано у позові та встановлено в судовому засіданні, відповідач є рідним сином позивачки, разом з нею зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] /а.с. 11, 13/. Звертаючись до суду з вищевказаним позовом, позивачка зазначає про те, що спільне проживання з відповідачем в одній квартирі стало нестерпним, оскільки останній зловживає спиртними напоями, вчиняє постійні бійки та сварки, зачиняється зсередини квартири, внаслідок чого позивачка не має можливості потрапити у власну квартиру. В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст.391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Також, відповідно до ст. 157 ЖК України, передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частина 1 ст. 116 ЖК України, зазначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні достеменно встановлено, що відповідач [PERSON] стематично порушує правила співжиття і робить неможливим для позивачки проживання з ним в одній квартирі, про що свідчать наявні в матеріалах справи талон-повідомлення єдиного обліку № 14806 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, висновок ст. ДОП СП Індустріального відділення поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції Кісіль С.І. № 14131 від 13.06.2019 року, лист Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 13.06.2019 року, протокол про адміністративне правопорушення від 13.06.2019 року, постанова Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі № 202/4378/19 від 02.07.2019 року, згідно якої [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 5 діб. За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved