Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником домоволодіння [ADDRESS]. 07 вересня 2013 року у будинку був зареєстрований його колишній зять - [PERSON], який не проживає у домоволодінні позивача з вересня 2014 року. За інформацією, яка мається у [PERSON], відповідач проживає на тимчасово окупованій території Донецької області. Факт перебування [PERSON] зареєстрованим у зазначеному домоволодінні перешкоджає позивачу реалізовувати своє право на володіння цим нерухомим майном. У зв'язку із чим просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.03.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2/519, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], право власності на яке зареєстровано в Маріупольському БТІ 30.03.1999 року за реєстраційним № 382. У відповідності до довідки за Вих. № 1426 від 09.11.2016 року, виданої головою Старо-Кримської селищної ради Маріупольської міської ради, у будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], але фактично не проживає з вересня 2014 року. Згідно акту б/н, складеного 09.11.2016 року заступником голови Старо-Кримської селищної ради Маріупольської міської ради, відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS], але не мешкає з вересня 2014 року по теперішній час. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: сел. Старий Крим м. Маріуполя, вул. Дружня (Комсомольська), буд. 19 з вересня 2014 року, тобто понад 2 роки без поважних причин, що підтверджується актом голови Старо-Кримської селищної ради Маріупольської міської ради. За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved