Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту Державної служби України (далі - УкрНДІЦЗ) про зміну формулювання причин звільнення та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала в УкрНДІЦЗ на посаді старшого наукового співробітника відділу моделювання надзвичайних ситуацій науково-дослідного центру інноваційних технологій з 27 червня 2014 року. Перебуваючи у щорічній відпустці, 26 вересня 2016 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України начальнику науково-дослідного центру інноваційних технологій [PERSON], який надав згоду на звільнення та наказав передати заяву до відділу кадрів. В це же день позивач передала заву про звільнення та отримала обхідний лист, підписаний заступником начальника відділу персоналу УкрНДІЦЗ [PERSON], в якому міститься підпис керівника підрозділу [PERSON], що свідчить про надання ним згоди на звільнення позивача з роботи за власним бажанням. У зв'язку із хворобою матері, яка знаходиться в Сєвєродонецьку Луганської області, позивач виїхала до неї на деякий час для здійснення догляду. Приїхавши в Київ в кінці листопада, позивач отримала від УкрНДІЦЗ два листа, датованих 27.10.2016 року та 08.11.2016 року з повідомленням про те, що її звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогули без поважних причин). У зв'язку з чим просила визнати незаконним звільнення з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України; змінити формулювання причин звільнення, зазначивши про її звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 10.10.2016 року; зобов'язати відповідача внести у трудову книжку відомості про зміну формулювання причин звільнення із зазначенням підстав звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 жовтня 2016 року по день внесення зміни формулювання причин звільнення; стягнути у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., що проявилась в душевних стражданнях позивача з приводу неправильного зазначення причини звільнення та покласти на відповідача судові витрати. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, мотивуючи їх безпідставністю, надала письмові заперечення (т. 1 а.с. 35-39). Зазначила, що при звільненні позивача було дотримано усіх норм трудового законодавства. Позивач без поважних причин не вийшла на роботу, у зв'язку з чим її було звільнено за прогул. Відповідачем вживались всі заходи щодо з'ясування причин не виходу на роботу позивача. Будь-яких доказів того, що позивач подавала відповідачеві заяву про звільнення за власним бажанням не надано, оскільки такої заяви не існувало взагалі. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в Українського науково-дослідного інституту цивільного захисту Державної служби України на посаді старшого наукового співробітника відділу моделювання надзвичайних ситуацій науково-дослідного центру інноваційних технологій з 27 червня 2014 року (т. 1 а.с. 8-11). Наказом УкрНДІЦЗ від 08.08.2016 № 78 «Про відпустки» [PERSON] було надано частину щорічної основної відпустки на 31 календарних днів з 11 серпня по 10 вересня 2016 року та частину щорічної основної відпустки на 28 календарних днів з 11 вересня по 08 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 40-42). Отже, з 11 серпня 2016 року по 08 жовтня 2016 року позивач перебувала у відпустці та мала приступити до роботи 10 жовтня 2016 року. Проте, позивач після закінчення основної щорічної відпустки 10.10.2016 року не вийшла на роботу без поважних на це причин. Вказана обставина підтверджується службовою запискою від 10.10.2016 безпосереднього керівника [PERSON] - начальника відділу моделювання надзвичайних ситуацій науково-дослідного центру інноваційних технологій [PERSON] (т. 1 а.с. 43) та доповідної записки начальника науково-дослідного центру інноваційних технологій [PERSON] (т. 1 а.с. 44-45). З метою перевірки поважності причин не виходу [PERSON] на роботу в період з 10 по 17 жовтня 2016 року, зокрема, отримання позивачем медичної допомоги, відповідач листом від 17.10.2016 №93/6-1616 УкрНДІЦЗ звернулось до Управління охорони здоров'я Деснянського району в місті Києві державної адміністрації комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Деснянського району м. Києва (т. 1 а.с. 48). Відповідно до листа медичного закладу відповідачем було з'ясовано, що [PERSON] за медичною допомогою не зверталась (т. 1 а.с. 46). Працівники УкрНДІЦЗ неодноразово намагались в телефонному режимі та шляхом направлення відповідних листів до позивача з'ясувати причину не виходу [PERSON] на роботу. Проте, такі спроби були марними. Відповідно до службової записки начальника відділу моделювання надзвичайних ситуацій НДЦ інноваційних технологій [PERSON] від 18.10.2016 року у приватній розмові з чоловіком позивача було з'ясовано, що [PERSON] поїхала до своєї матері в м.Сєвєродонецьк Луганської області. Відсутність [PERSON] на робочому місці відповідачем були зафіксовані у службових записках та в табелі обліку робочого часу науково-дослідного центру інноваційних технологій в жовтні 2016 року (т. 1 а.с. 49-53). За фактом не виходу на роботу позивача наказом УкрНДІЦЗ від 11.10.2016 № 88 призначено службове розслідування (т. 1 а.с. 54-55). Лише 08.11.2016 року [PERSON] прибула до УкрНДІЦЗ і їй була надана можливість у присутності керівництва УкрНДІЦЗ, уповноваженого представника трудового колективу та представників адміністрації надати письмові пояснення своєї відсутності на роботі (т. 1 а.с. 60-62, 66, 67, 82). За результатами службового розслідування комісією було прийняте рішення, що за грубе порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин) [PERSON] має бути притягнута до дисциплінарної відповідальності аж до звільнення відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 56-58). У зв'язку з цим, наказом УкрНДІЦЗ від 08.11.2016 № 157 о/с [PERSON] було звільнено за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України - за прогул без поважних причин (т. 1 а.с. 63) Крім того, в цей же день - 08.11.2016 року було складено акти про відмову в отримані [PERSON] трудової книжки (т. 1 а.с. 67), про відмову давати письмові пояснення щодо причин та підстав не виходу на роботу 10.10.2016 [PERSON] (т. 1 а.с. 82). 08.11.2016 року листом УкрНДІЦЗ за № 93/6-1819 було надіслано повідомлення позивача про прибуття для розрахунку (т. 1 а.с. 64-65). Судом також встановлено, що 07.12.2016 року в УкрНДІЦЗ Головним управлінням держпраці у Київській області за зверненням [PERSON] від 16.11.2016 було проведено перевірку (т. 1 а.с. 83), за результатами якої Головним управлінням держпраці у Київській області не виявлено порушення ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 70-81). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що УкрНДІЦЗ при звільненні позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України дотрималось вимог чинного законодавства, зокрема щодо з'ясування причин щодо невиходу [PERSON] на роботу протягом тривалого часу, створення відповідної комісії з метою перевірки вказаних обставин, відібрання пояснень у позивача з приводу причин її невиходу на роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, скорочення штату або чисельності працівників, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Разом з тим, [PERSON] не була членом профспілкової організації та в УкрНДІЦЗ така не створена, що також підтвердили представники сторін у судовому засіданні. Тому отримання згоди чи відмови в отриманні згоди вказаних осіб на звільнення позивача не представилось можливим, оскільки відповідно до п. 19 ст. 247 КЗпП України первинна профспілкова організація надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом. А тому, відповідно до положень ст. 40 КЗпП України керівник УкрНДІЦЗ вправі був розірвати трудовий договір з позивачем, що і було зроблено. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Тому, доводи позивача та її представника, що позивачем була подана заява про звільнення 26 вересня 2016 року начальнику науково-дослідного центру інноваційних технологій [PERSON], який надав згоду на звільнення, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки не встановлено наявність у відповідача заяви позивача про звільнення за власним бажанням, відсутня реєстрація такої заяви, та позивачем не надано доказів того, що така заява нею була подана. Посилання позивача на те, що нею 26 вересня 2016 року отримано обхідний лист, підписаний заступником начальника відділу персоналу УкрНДІЦЗ [PERSON], що підтверджує наявність заяви про звільнення за власним бажанням, не спростовує висновків суду щодо правомірності звільнення позивача, оскільки наявність обхідного листа на підтверджує факт подання заяви про звільнення. Твердження представника позивача про те, що позивач доглядала за хворою матір'ю в м. Сєвєродонецьку Луганської області, що позбавило її на спілкування з керівництвом УкрНДІЦЗ з приводу повідомлення причин неявки на роботу, суд відхиляє, оскільки працівниками УкрНДІЦЗ з'ясовувались причини невиходу на роботу позивача, у тому числі і в її чоловіка. Крім того, як вбачається з квитка [PERSON] прибула до м. Києва ще 16 жовтня 2016 року (т. 1 а.с. 93). Проте, до 8 листопада 2016 року не виходила на роботу, не намагалась вирішити питання про звільнення, надати пояснення щодо причин не виходу на роботу та відповідні докази. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення, зобов'язання відповідача внести у трудову книжку відомості про зміну формулювання причин звільнення із зазначенням підстав звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення, то відповідно до ст. 235 КЗпП України позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з задоволенню не підлягає. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що судом не встановлено порушень трудового законодавства та законних прав позивача при звільненні позивача із займаної посади, суд дійшов висновку і про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються відповідачем позивачеві. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed