Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

У грудні 2017 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в особистих інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] право користування об'єктом нерухомого майна, розташованим за адресою: [ADDRESS], а також зобов'язати Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ними договір найму житла за вказаною адресою. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 07.02.1992 року № 50 [PERSON] дозволили тимчасово мешкати з частиною сім'ї у чотирьох кімнатах квартири [ADDRESS] з одночасним залишенням за попереднім місцем реєстрації. Також, як зазначають позивачі, з одночасним виділенням житла для тимчасового проживання в квартирі [ADDRESS] [PERSON] разом з сім'єю було включено до списку сімей, що підлягають відселенню із аварійних будинків, затвердженого рішенням міськвиконкому від 26.09.1994 року № 1029. Крім того, позивачі звернулись до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про укладення договору найму квартиру [ADDRESS], але їм було відмовлено. Отже, позивачі вважають, що їх житлові права порушені, що зумовлює необхідність звернення до суду з даним позовом. Позивачі у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі. Представник Одеської міської ради [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У минулих засіданнях надавав свої пояснення, у задоволенні позову просив відмовити у зв'язку із доводами, викладеними ним у відзиві на позовну заяву. Представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради Ільчук О.Д. у судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси від 07.02.1992 року № 50 [PERSON] разом із частиною сім'ї дозволено тимчасове проживання у [ADDRESS] зі збереженням реєстрації у квартирі [NUMBER] за вказаною адресою. Одночасно з наданням позивачам житла для тимчасового проживання [PERSON] разом з сім'єю було включено до списків сімей, що підлягають відселенню з аварійних будинків, затвердженого рішенням міськвиконкому від 26.09.1994 року № 1029. При цьому суд вбачає, що у вказаній виписці з рішення виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів м. Одеси від 07.02.1992 року № 50 не зазначено про наявність у [PERSON] та членів його сім'ї права укладати договір найму квартири [ADDRESS], що свідчить про обізнаність позивачів саме про тимчасовий характер проживання у даній квартирі та збереження права користування своїм попереднім житлом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Отже, враховуючи зазначене положення законодавства Приморська районна адміністрація Одеської міської ради у своєму листі від 20.06.2017 року № П-1618 повідомила [PERSON] про неможливість укладання договору найму житла, а саме квартири [ADDRESS], за відсутності відповідного ордеру. Судом з'ясовано, що позивачам ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] дійсно не надавався. Згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, суд враховує відсутність ордера як необхідної передумови для укладання договору найму житла між Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради та позивачами у справі. Поряд з цим, доводи позивачів стосовно того, що квартира [ADDRESS] на теперішній час не існує, не приймаються судом, оскільки не підтверджуються будь-якими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Так, у позовній заяві зазначається, що [PERSON] та [PERSON] самовільно зайняли належну позивачами квартиру [NUMBER] у будинку [ADDRESS] та здійснили реконструкцію квартир [NUMBER] та [NUMBER] за вказаною адресою, за результатами якої зазначена квартира перестала існувати. Зазначене зумовило необхідність звернення позивачів до суду з відповідною позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб'єктивні межі полягають у тому, щоб в обох справах брали участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Проте, будь-яких рішень судів, якими підтверджуються дані доводи або які містять будь-які інші обставини, що мають преюдиційне значення для даної справи, позивачами не надано. Суд вбачає, що надані позивачами квитанції про сплату комунальних послуг не обґрунтовують наявність підстав для укладання договору найму житла. Поряд з цим, відповідачами у справі не оспорюється факт проживання у квартирі [ADDRESS], та сплати комунальних послуг за вказаним об'єктом нерухомого майна саме позивачами. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що право на укладання договору найму квартири [ADDRESS] позивачі відповідно до вимог чинного законодавства України не набули, що виключає можливість задоволення даних позовних вимог.

Outcome: dismissed