Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якій просила ухвалити рішення, яким зняти арешт з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належної [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 174, від 28 січня 2016 року, накладений ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 200/9115/17 від 02 червня 2017 року, внесений до Єдиного державного реєстру обтяження нерухомого майна за номером 21154592 від 27 липня 2017 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 28 січня 2016 року [PERSON] було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28 січня 2016 року, інформаційною довідкою № 52469129 від 02 лютого 2016 року та технічним паспортом на квартиру від 12 грудня 2015 року. 02 червня 2017 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 200/9115/17 було задоволено клопотання слідчого СВ Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області по кримінальному провадженню № 12017040030000069 та накладено арешт на вищевказану квартиру на строк досудового розслідування. 15 травня 2019 року постановою слідчого СВ відповідача кримінальне провадження № 12017040030000069 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Таким чином, досудове розслідування по кримінальному провадженню № 12017040030000069 було завершено. Однак, незважаючи на встановлення ухвалою суду арешту виключно на строк досудового розслідування, квартира продовжує перебувати під арештом. Зауважує, що постанову про закриття кримінального провадження їй не надають, оскільки вона не має у ньому процесуального статусу потерпілого або заявника. З цієї ж підстави ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 932/9360/20 від 18 серпня 2020 року позивачу було відмовлено в задоволенні скарги на вказану постанову про закриття кримінального провадження. Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 3 не було розглянуто по суті звернення позивача про скасування арешту та роз`яснено, що таке питання може бути вирішено судом в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. Станом на сьогодні арешт протиправно досі не знятий, внаслідок чого право власності позивача було грубо порушено. В позасудовому порядку позивач не може скасувати арешт на квартиру та захистити своє порушене право власності. У зв`язку з викладеним, позивач [PERSON] вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з`явилась, але надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28 січня 2016 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 174, відповідно до якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і сплатила за неї визначену за домовленістю сторін грошову суму 117\~619,00 грн. (а.с. 5-6). У п. 1.1 вищевказаного договору купівлі-продажу квартири було зазначено, що відчужувана квартира належить продавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М. 18 грудня 2015 року за реєстровим № 1710. Право приватної власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 28 січня 2016 року, номер запису про право власності - 13087212, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 52469129 від 02 лютого 2016 року (а.с. 7). 12 січня 2017 року Дніпровським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження № 12017040030000069 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а також 23 листопада 2017 року було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16 липня 2017 року (а.с. 16-17). Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року по справі № 200/9115/17 було задоволено клопотання слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Горб Ю.О. по кримінальному провадженню внесеному до ЄРДР під № 12017040030000069 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України про арешт майна та накладено арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування квартирою [ADDRESS] , на строк досудового розслідування (а.с. 15). Вказана ухвала суду набрала законної сили 08 червня 2017 року. З листа старшого слідчого СВ Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області майора поліції Рацина В. № 45/2-111-43 від 30 липня 2020 року вбачається, що СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області проводилось досудове розслідування по кримінальному провадженню № 12017040030000069, внесеному до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 359, ч. 4 ст. 190 КК України. 15 травня 2019 року СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області за погодженням з процесуальним керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 по кримінальному провадженню № 12017040030000069 винесено постанову про закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Але у наданні постанови про закриття кримінального провадження № 12017040030000069 [PERSON] слідчим було відмовлено, оскільки вона не являється стороною у кримінальному провадженні № 12017040030000069 (а.с. 18). При цьому, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження\~закривається в\~разі,\~якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Факт закриття слідчим Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 15 травня 2019 року кримінального провадження № 12017040030000069 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України підтверджується також інформацією, що міститься у Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 16 липня 2020 року (а.с. 16-17). Про те, що 15 травня 2019 року слідчим СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Рацином В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12017040030000069 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України зазначено також і в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2020 року по справі № 932/9360/20 (а.с. 21). У пункті 5 частини 1 статті 3 КПК України визначено, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Отже, закон пов`язує закінчення досудового розслідування з постановленням процесуального рішення постанови про закриття кримінального провадження, або вчиненням комплексу процесуальних дій, пов`язаних з направленням до суду обвинувального акта чи відповідного клопотання. Таким чином, встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017040030000069 закінчено, вказане кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Однак, незважаючи на те, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року по справі № 200/9115/17 арешт на квартиру [ADDRESS] було накладено лише на строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017040030000069, вказана квартира продовжує перебувати під арештом, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 221781349 від 27 серпня 2020 року, номер запису про обтяження 21154592 від 27 червня 2017 року (а.с. 20). [PERSON] звернулась до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 зі зверненням щодо скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 12017040030000069. Однак, у листі заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Риженко О. від 18 серпня 2020 року № 71-116-20 зазначено, що 21 березня 2019 року слідчим СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Рацином В.М. прийнято рішення про закриття кримінального провадження. Також, було роз`яснено [PERSON] про те, що оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено, рішення про скасування арешту майна може бути вирішено судом в порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України (а.с. 19). У зв`язку з цим, 01 вересня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила зняти арешт з належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] , накладений ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року по справі № 200/9115/17, номер запису про обтяження 21154592 від 27 червня 2017 року. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. У частинах першій та третій статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу,\~Закону України\~«Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. У частині 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174 ЦПК України). Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Спори ж про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Як вже було зазначено вище, арешт на квартиру [ADDRESS] було накладено ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року по справі № 200/9115/17 на строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017040030000069. Позивач [PERSON] , яка звернулась до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого майна не є стороною у кримінальному провадженні № 12017040030000069, а є власником квартири [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Тобто, у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Стаття 391 ЦК України закріплює право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на вищезазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження, з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19\~ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому наявні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи, що позивач [PERSON] в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого майна, захистити своє порушене право власності не може, з урахуванням того, що незважаючи на закриття кримінального провадження № 12017040030000069 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, до теперішнього часу накладений на квартиру позивача арешт не знятий, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту її права шляхом скасування арешту квартири [ADDRESS] , накладеного ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року по справі № 200/9115/17, номер запису про обтяження 21154592 від 27 червня 2017 року. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені, то з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 319, 321, 391 ЦК України, та

Outcome: approved