Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

У жовтні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Червонограді Львівської області, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог від 26.11.2014 року просив зобов'язати відповідача здійснити перерахунок щомісячного відшкодування шкоди з врахуванням коефіцієнтів підвищення заробітної плати та встановити щомісячні страхові виплати; стягнути щомісячні виплати, нараховані за період за період з 01.06.2001 року по 01.01.2015 року, у розмірі 346 388 грн. 96 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 1966 року він працював на посаді підземного прохідника 7-го розряду у Червоноградському шахто-будівельному управлінні № 2 тресту «Укрособвуглемонтаж» (правонаступником якого є ВАТ «Прибужжя»). 14.03.1969 року під час виконання ним посадових обов'язків із ним стався нещасний випадок. Висновком МСЕК від 18.09.1989 року у зв'язку із ушкодженням здоров'я , йому безтерміново встановлено 95% втрати професійної працездатності. Однак він отримує щомісячне відшкодування шкоди у значно заниженому розмірі, оскільки ані третьою особою ВАТ «Прибужжя», ані відповідачем- Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Червонограді Львівської області не перераховувалось щомісячне відшкодування шкоди на коефіцієнти збільшення мінімальної заробітної плати, тарифних ставок по підприємству або по галузі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав , пославшись на обставини викладені в позовній заяві та додатково пояснив, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08.10.1999 року йому проведено перерахунок відшкодування шкоди з врахуванням встановлених коефіцієнтів росту тарифних ставок та відповідно стягнуто із ВАТ «Прибужжя» в його користь виниклу заборгованість за період з 01.05.1992 року по 01.10.1999 року в сумі 8 337,11 грн. та починаючи із 01.10.1999 року призначено по життєво щомісячно виплачувати по 198,64 грн. із врахуванням подальшого росту коефіцієнтів тарифних ставок. Однак під час судового розгляду зазначеної справи ВАТ «Прибужжя» приховало деякі коефіцієнти росту тарифних ставок, а саме згідно із наказом по Підприємству від 01.06.1993 року - 3,16 та згідно із наказом по Підприємству від 01.05.1995 року - 2. Зазначене призвело до нарахування йому відшкодування шкоди у суттєво меншому заниженому розмірі. Станом на 01.04.2001 року сума відшкодування мала би становити не 198,64 грн. (яку він отримував), а 502,16 грн. Відтак усі нарахування , які йому виплачував відповідач щомісячно були нараховані відштовхуючись від суми 198,04 грн. із щорічним коригуванням станом на 01 березня на відповідний коефіцієнт росту середньої заробітної плати. Щодо заявленого відповідачем строку позовної давності вважає, що такий ним не пропущений , оскільки до спірних правовідносин згідно ЦК України не застосовується. З огляду на наведене просить позовні вимоги задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] підтримав у судовому засіданні його представник [PERSON] Представник відповідача Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Червонограді Львівської області в судовому засіданні позовних вимог не визнав, подала відповідні письмові заперечення та пояснила, що Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам , які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року , з того часу коли відповідні підприємства передали в установленому порядку відповідні документи. Інструкцією про порядок передачі виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України документів , що підтверджують право застрахованого або членів його сім'ї на страхову виплату затверджену постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 20.04.2001 року № 10 передбачено , що серед переліку документів, які повинна містити особова справа потерпілого є довідка про розмір втраченого заробітку потерпілого станом на дату передачі, де вказаний розмір відшкодування, який надалі необхідно продовжувати органам виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Згідно представленої довідки такий становив - 198,04 грн., при цьому на той час розмір втраченого заробітку позивачем не оспорювався. Тому Фондом на підставі постанови від 30.05.2001 року № 454 та у відповідності до вимог Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» [PERSON] були проведені нарахування відштовхуючись від даної суми. Вважає, що Фондом не були порушені права та законні інтереси позивача. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Окрім цього, просить застосувати строк позовної давності, передбачений ст.71 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Третя особа ВАТ «Прибужжя» в особі ліквідатора Богач С.С. в судовому засіданні пояснив, що в зв*язк у з тим , що з часу трудкаліцтва позивача минуло вже багато часу , тобто більше 40 років , невзмозі в повній мірі надати необхідні документи стосовно підняття заробітних плат працівникам по професії позивача , а також сум відшкодування шкоди в зв*язку з трудкаліцтвом . Однак . враховуючи надані документи , вважає , що є підстави для збільшення позивачу розміру відшкодування шкоди . Вислухавши пояснення сторін, оцінивши наявні у справі письмові документи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 1966 року працював у Червоноградському шахто-будівельному управлінні № 2 тресту «Укрособвуглемонтаж» (правонаступником якого є ВАТ «Прибужжя») на посаді підземного прохідника 7-го розряду, що підтверджується записами проведеними у його трудовій книжці. За час роботи на даному підприємстві , зокрема 14.03.1969 року позивач отримав виробничу травму в зв'язку з чим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 04.11.1970 року у заподіянні ушкодження здоров'я позивачу визнано вину відповідача. В подальшому висновком МСЕК від 18.09.1989 року позивачу внаслідок отриманого трудового каліцтва встановлена друга група інвалідності з втратою 95 % працездатності безтерміново та призначено відповідні виплати. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08.10.1999 року позивачу проведено перерахунок відшкодування шкоди відповідно до постанови Міністерства праці України від 27.01.1992 року № 6 і від 16.04.1992 року № 15 та Роз'яснення Міністерства праці від 27.06.1992 року № 18-220 . Відтак судом визначено , що з раніше визначений заробіток [PERSON] в сумі 245 крб. підлягає коригуванню на коефіцієнт 4,5, що становитиме 1102,5 крб. Станом на 01.05.1992 року відкоригований заробіток на ріст коефіцієнтів підвищення заробітної плати складає 16 074,99 крб. (1102,5 х 2,16 х 3 х 3,25). Розмір відшкодування з 01.05.1992 року буде становити 15 270,727 крб. Надалі з 01.11.1992 року був коригуваний на ріст тарифних ставок працівників фірми «Прибужжя». Такий відповідно до мотивувальної частини зазначеного рішення суду був проведений відповідно до представлених копій наказів по фірмі «Прибужжя» , зокрема : з 01.12.1992 р. - 3; з 01.01.1993 р.- 2; з 01.06.1993 р. - 2,5; 01.09.1993 р. - 2,9; 01.12.1993 року - 3; з 01.10.1994 р. - 1,6; 01.02.1995 р. - 2; з 01.02.1996 р. - 1,75; з 01.08.1996 р. - 1,78. Однак як встановлено перевіркою Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області у період з 1992 року по 2001 рік у ВАТ «Прибужжя» діючими були наступні коефіцієнти росту тарифних ставок працівників встановлені наказами від 01.12.1992 р. - 3; від 26.02.1993 р.- 2; від 30.03.1993 р. - 2; від 01.06.1993 р. - 3,16; від 15.09.1993 р. - 2,9; від 04.11.1993 р. - 2,5 ; від 23.11.1993 року - 3; від 23.02.1994 р. - 3; від 27.10.1994 р. - 1,6; від 20.02.1995 р. - 2; від 26.05.1995 р. - 2; від 29.01.1996 р. - 1,75; від 25.07.1996 р. - 1.78; про що були винесені відповідні накази по Підприємству. Також на 2001 рік згідно колективної угоди діяв коефіцієнт - 1,31. , що підтверджується відповіддю на звернення [PERSON] № 02-0464/07 від 04.05.2012 року (т.1 а.с.70). Разом з тим із представленої довідки ВАТ «Прибужжя» від 15.03.2005 року № 61 встановлено, що на підприємстві діяли наступні коефіцієнти росту тарифних ставок : з 01.01.1992 р. - 3,0; 01.06.1992 р. - 2,25; з 01.12.1992 р. - 3; 01.03.1993 р.- 2; з 01.04.1993 р. - 2; з 01.05.1993 р. - 3,16; з 15.09.1993 р. - 2,9; з 01.11.1993 р. - 2,5 ; з 01.12.1993 року - 3; з 01.02.1994 р. - 3; з 01.10.1994 р. - 1,6; з 01.02.1995 р. - 2; 01.05.1995 р. - 2; з 01.02.1996 р. - 1,75; 01.07.1996 р. - 1.78; з 01.01.2002 р. - 1,16; 01.07.2002 р. - 1,13; з 01.01.2006 р. - 1,1; з 01.07.2003 р. - 1,11; з 01.01.2004 р. - 1,22; з 01.09.2004 р. - 1,156; з 01.10.2004 р. - 1,23; з 01.01.2005 р. - 1,105. В той же час матеріали справи містять копії наказів , які також підтверджують діючі у зазначений час коефіцієнти росту тарифних ставок працівників ВАТ «Прибужжя» (а.с.78-80,105,106,107,108,109,110,111,111а). Таким чином , суд приходить до висновку, що розмір щомісячного відшкодування шкоди при передачі справи позивача до відділення Фонду не відповідав вимогам законодавства, оскільки неврахування наведених коефіцієнтів призвело до невірного нарахування позивачу щомісячного розміру відшкодування шкоди. У позовних вимогах позивач [PERSON] просить здійснити перерахунок щомісячного відшкодування шкоди з врахуванням коефіцієнтів підвищення заробітної плати та встановити щомісячні страхові виплати; стягнути щомісячні виплати, нараховані за період за період з 01.06.2001 року по 01.01.2015 року, у розмірі 346 388 грн. 96 грн. та стягнути із відділення Фонду вказану суму. Відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 (яка була чинною до 11 липня 2001 року), розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров'я (п.9). Середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини) визначається за бажанням потерпілого за 12 або 3 останні повні календарні місяці роботи, що передували каліцтву, а при професійному захворюванні - стійкій втраті професійної працездатності. Середньомісячний заробіток у зазначений період підлягає коригуванню на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності з урахуванням підвищення тарифних ставок, посадових окладів відповідних працівників виробничого підрозділу (дільниці, цеху) підприємства, де працював потерпілий до моменту ушкодження здоров'я, або індексації доходів відповідно до чинного законодавства (п.22). Перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу ) проводиться у разі: - зміни ступеня втрати професійної працездатності; - зміни складу сім'ї померлого; - підвищення розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян в порядку, визначеному законодавством; - підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств. Перерахований або нарахований розмір втраченого заробітку у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути більшим від середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок) за умови його роботи протягом повного календарного місяця або у перерахунку на повний календарний місяць роботи (п.28). З 01 червня 2006 року і до 11 липня 2001 року (тобто, до дня втрати чинності Постанови №472) розмір відшкодування шкоди позивачу не перераховувався відповідно до приписів п.28 Правил у зв'язку із підвищенням тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств та після передачі особової справи позивача до Фонду саме цей розмір був покладений в розрахунок виплат позивачу (перемножився на коефіцієнти зростання реальної заробітної плати). Таким чином, право позивача на отримання відшкодування шкоди у належному розмірі було порушено ВАТ «Прибужжя» , яке є правонаступником підприємства, на якому працював позивач. Водночас як вбачається із ухвали Господарського суду Львівської області від 30.12.2013 року ВАТ «Прибужжя» ліквідовано. Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», установлено, що уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної і моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Проте із зазначеним позовом Позивач звернувся 01.10.2009 року. Відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини , які виникають з дня набрання ним чинності. Крім того, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За таких обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин застосовуються правила про позовну давність ЦК України 1963 року , зокрема ст.76, відповідно до якої перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Тобто право на позов у [PERSON] виникло у 1999 році . На той час спірні правовідносини були врегульовані ст..ст.440,456 ЦК України 1963 року , Законом України «Про охорону праці» , Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472, які не містили норми відповідно до якої позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди , завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Із позовної заяви вбачається що [PERSON] оспорює розмір середньої заробітної плати , встановлений йому для здійснення виплат у 1992 році, тобто позовна давність відповідно до ст..71 ЦК УРСР 1963 року для даних правовідносин сплила 01 січня 2004 року. Виходячи із положень ст..80 ЦК УРСР в редакції 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Аналізуючи зазначені вище норми законодавства та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення з відповідача недоплаченого розміру відшкодування шкоди позивачу з врахуванням підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств у період з 01.10.2009 року до 01.12.2014 року , що становить 195 969,76 грн., а починаючи із 01.12.2014 року щомісячно стягувати по 5029,14 грн. до змін в законодавстві.

Outcome: partial