Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 06.02.2002 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб під час якого у них народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проте спільне життя з [PERSON] не склалось. Вказував на те, що останні шість місяців вони не підтримують фактичних шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, оскільки між ними часто виникають суперечки зумовлені втратою почуття любові, поваги та взаємопорозуміння, а тому їх шлюб існує формально. Вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливими та суперечить його інтересам, а тому звернувся до суду з даним позовом і просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Позивач в судове засідання не зявився, в його інтересах діяв представник - [PERSON], який в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити, а також розглядати справу без участі позивача, який в судове засідання зявитись не зможе, проте наполягає на розірванні шлюбу та строку на примирення не потребує. Крім того, зазначав, що у приватній розмові з відповідною йому стало відомо, що остання позов про розірвання шлюбу визнає та не потребує строку для примирення, оскільки тривалий час не підтримує шлюбних відносин з позивачем. Не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. При цьому, суд звертає увагу на те, що розірвання шлюбу,\~як і\~в цілому\~сімейні правовідносини,\~відноситься до\~спеціальної категорії\~справ,\~які мають\~свої особливості.\~Зокрема,\~СК України \~не передбачає участі виключно представника у судовому процесі, який стосується розірвання шлюбу. Стаття 105 СК України містить перелік процесуально-правових підстав припинення шлюбу внаслідок його розірвання, зокрема частиною 3 даної статті передбачено припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Таким чином, особиста ініціатива одного із подружжя у справах про розірвання шлюбу є обовязковою. Оскільки відсутні сумніви щодо особистого звернення саме позивача до суду з даною позовною заявою, судом не ставиться під сумнів його особиста ініціатива щодо розірвання шлюбу з відповідачем, у звязку з чим суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі позивача. Крім того, справа слухалась\~у відсутності\~відповідачки,\~яка \~ не\~зявилась \~ \~в судове\~засідання незважаючи\~на те,\~що \~належним чином\~була \~ повідомлена\~ \~судом про\~час та\~місце розгляду\~справи за\~адресою \~її реєстрації.\~ \~Про причини\~своєї неявки\~ суд\~не повідомила\~ \~і не\~подала \~ \~відповідної мотивованої\~ \~заяви про\~відкладення розгляду\~справи. Згідно ст.\~280\~ЦПК України,\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов:\~ відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання;\~ відповідач\~не зявився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин;\~ відповідач\~не подав\~відзив;\~ позивач\~не заперечує\~проти такого\~вирішення справи.\~ У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась, про причини неявки не повідомила та не направила відзиву, а представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 02 жовтня 2002 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м.Чернівці, актовий запис №1445 (а/с 3). Під час вказаного шлюбу у сторін народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження (а/с 14,15). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що сторони підтримують між собою шлюбні стосунки та ведуть спільне господарство. Враховуючи обставини справи, заочний її розгляд, суд вважає, що сімя у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається з свідоцтва про одруження, відповідач після реєстрації шлюбу змінювала дошлюбне прізвище, проте, з урахуванням заочного розгляду справи, суд позбавлений можливості встановити бажання відповідача змінити своє прізвище на дошлюбне після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved