Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що з 12 серпня 2007 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сторони шлюбні відносини не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, через втрату порозуміння між собою та внаслідок несумісності характерів вони втратили почуття любові та поваги. Вважає, що примирення між ними та відновлення сім'ї неможливе, просить шлюб розірвати й оскільки після припинення шлюбних відносин дитина проживає разом з нею та фактично знаходиться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, просить стягнути з відповідача аліменти щомісячно в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менш 30 % прожиткового мінімуму на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], до повноліття дитини. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки між ними з позивачкою не залишилось нічого спільного й збереження сім'ї є недоцільним. З приводу позовних вимог про стягнення з нього аліментів зазначив, що не має постійного і стабільного доходу, у зв'язку з чим не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дитини регулярно, проте коли у нього виникає фінансова можливість, бере участь у витратах на утримання сина. В ході судового розгляду справи заявив про наявність у нього сумнівів в тому, що він є батьком дитини, у зв'язку з чим не вважає, що повинен сплачувати аліменти на його утримання. При цьому, зазначив, що оскільки у нього відсутній стабільний дохід, не може сплачувати аліменти в конкретній частці від заробітку, згоден сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 450 грн. на місяць. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 серпня 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області зроблений актовий запис № 1207. [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим 25.07.2008 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 184. З квітня 2009 року сторони подружні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо; оскільки почуття любові та поваги між сторонами втрачено, примирення між ними та відновлення сім'ї неможливе. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу та необхідність задоволення позову в цій частині. Спору про спільне майно та місце проживання неповнолітньої дитини немає. Після народження дитини з квітня 2009 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, неповнолітній син [PERSON] проживає разом з матір'ю, фактично знаходиться на її утриманні. Відповідач по справі є приватним підприємцем, проте систематичної участі в утриманні дитини не бере. Згідно пояснень позивачки відповідач кілька разів придбавав ліки для дитини, пару разів одяг, а останні два роки навіть не вітає з днем народження та іншими святами. Відповідач ці доводи не спростував. Твердження відповідача [PERSON] про те, що він фактично підприємницькою діяльністю не займається, а відтак не має можливості надавати допомогу на утримання малолітнього сина, суд вважає непереконливими. Так, відповідач в судовому засіданні підтвердив, що є приватним підприємцем, й у встановленому законом порядку підприємницька діяльність не припинена, зазначив, що неофіційно працює і отримує дохід, який не є регулярним та стабільним. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Доводи відповідача про те, що він не є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], на переконання суду, є безпідставними, оскілки відповідно до Свідоцтва про народження [PERSON] являється батьком дитини, з часу народження якої своє батьківство не оспорював, на час розгляду даної справи з відповідним позовом до суду не звертався, доказів того факту, що не є біологічним батьком, не надав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує положення ст. 184 СК України, згідно з якими аліменти присуджуються в частці заробітку (доходу) матері, батька, та приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини до досягнення нею повноліття в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує положення ст. 184 СК України, згідно з якими якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, та з урахуванням позиції відповідача й того факту, що у відповідача відсутній стабільний дохід, вважає за доцільне стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 450 грн. на місяць, починаючи з 24 грудня 2013 року, до досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного,

Outcome: partial