Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , власником якого вона являється. На обґрунтування позову вказала, що відповідач, який є її колишнім чоловіком та не є членом сім`ї, має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте з 2013 року, тобто більше 6 місяців, в цьому будинку не проживає та ним не користується, вибув на проживання в іншу місцевість, у зв`язку із чим вона, як власник будинку, в повній мірі не має права розпорядження своїм майном, чому перешкоджає факт реєстрації відповідача у ньому, який, без будь-яких поважних причин, за власним бажанням не проживає у житловому будинку. В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, надала на адресу суду заяву, якою свої позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. У судове засідання, призначене на 15.01.2020 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності [NUMBER] № [NUMBER] від 27.01.2010 р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим РКП «Новоодеське районне бюро технічної інвентаризації» за № 25153289 від 27.01.2010 р. Відповідач, з 17.07.2012 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою в паспортному документі громадянина України. 23.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області. Відповідно до довідки виконкому Сухоєланецької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області за вих.. № 725 від 19.09.2019 р., відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає в ньому з грудня 2013 р. по теперішній час. Як встановлено з досліджених матеріалів справи, відповідач у спірному житловому будинку не проживає з грудня 2013 року, тобто, понад 6 місяців за відсутності будь-яких поважних для цього причин, участі в утриманні житла не приймає. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, що встановлено ст. 379 ЦК України. Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція ВСУ, згідно з постановою від 16.11.2016 року № 6-709цс16). У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Згідно ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації можливе, зокрема, або на підставі заяви самої особи, або на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, мають взаємні права та обов`язки, пов`язані спільним побутом. Оскільки, шлюб між позивачем та відповідачем розірваний судовим рішенням, а відповідач не надав суду доказів, що він є членом сім`ї власника, суд вважає необхідним при винесенні рішення керуватися положеннями ст.71, 72 ЖК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідача у належному позивачу будинку з грудня 2013 року, тобто, більше 6 місяців до моменту звернення до суду із позовом, суд вважає доведеним. Обґрунтовуючи підставність позову, позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача, який не є членом її сім`ї, в житловому будинку порушує її право власності на житло, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати його як власнику. Судом встановлено, що відповідач, який не є членом сім`ї позивача, а доказів не проживання відповідача в будинку позивача з грудня 2013 року понад 6 місяців з поважних причин, зазначених в ст.71 ЖК України, відповідачем суду не надано, витрат по утриманню житла та сплати комунальних послуг відповідач не несе, ніякої домовленості щодо подальшого користування житлом сторони не укладали, тому право власності позивача підлягає захисту судом шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved