Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

У грудні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив: 1) визнати договір купівлі-продажу автомобіля Mercedes Benz S 350, 2003 р.в., кузов № [NUMBER] , д/н [NUMBER] , укладений між позивачем та відповідачем - дійсним; 2) визнати позивача власником автомобіля Mercedes Benz S 350, 2003 р.в., кузов № [NUMBER] , д/н [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.12.2013 року ним було придбано у відповідача автомобіль Mercedes Benz S 350, 2003 р.в., кузов № [NUMBER] (д/н [NUMBER] ) за договором купівлі-продажу, який був вчинений з відкладальною умовою. Зазначає, що даною відкладальною умовою було те, що відповідач міг повернути собі вищевказаний автомобіль у разі, якщо позивачу будуть повернуті передані відповідачем грошові кошти в розмірі 7 600,00 дол. США у строк до 31.12.2016 року. У випадку неповернення коштів, відповідач мав посвідчити договір з позивачем у нотаріальному порядку для здійснення останнім подальшої перереєстрації автомобіля. Вказує, що разом з переданням автомобіля позивачу було передано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , ключі, поліс страхування. Крім того, в подальшому, під час використання автомобіля, позивач за свої кошти здійснював обов`язкове страхування цивільної відповідальності, а також здійснював поточний ремонт та супутні обслуговуючі витрати. У зв`язку із тим, що відповідачем грошові кошти так і не були повернуті позивачу, останній вирішив звернутися до відповідача для прибуття ним до нотаріуса з приводу посвідчення договору у нотаріальному порядку. Оскільки за телефоном з відповідачем зв`язатися не виявилося за можливе, а за місце реєстрації застати вдома не вдалося, позивач звернувся до відповідача з вимогою про прибуття до нотаріуса 13.12.2019 року для посвідчення договору у нотаріальному порядку. Однак, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, а тому є підстави визнати даний договір дійсним та визнати за позивачем право власності на вказаний автомобіль. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 18.01.2021 року матеріали даної цивільної справи передані в провадження судді Рибалки Ю.В. Позивач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, просив позов задовольнити та ухвалити відповідне рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, подав нотаріально засвідчену заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позов визнав з підстав зазначених в ньому. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 13.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes Benz S 350, 2003 р.в., кузов № [NUMBER] , д/н [NUMBER] (далі по тексту - Договір). Відповідно до п. 3 Договору, за домовленістю продавця та покупця, враховуючі попередні взаємовідносини сторін, ними погоджено, що продаж цей вчинено за 7600,00 дол. США, які були попередньо передані продавцю через [PERSON] у приміщенні нотаріальної контори. Згідно з п. 5 Договору, продавець може повернути собі автомобіль, якщо поверне покупцю суму продажу 7600,00 дол. США у строк до 31.12.2016 року. Відповідно до п.6 Договору, в разі не повернення продавцем покупцю суми 7600, 00 дол. США у строк до 31.12.2016 року, продавець має прибути за вимогою покупця для посвідчення цього договору у нотаріальному порядку. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії [NUMBER] , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, автомобіль марки Mercedes Benz S 350, 2003 р.в., кузов № [NUMBER] , д/н [NUMBER] , зареєстрований на праві власності за [PERSON] . У особливих відмітках цього свідоцтва зазначено, що автомобіль перебуває в розшуку по Інтерполу. Позивач письмово звернувся до відповідача з вимогою про прибуття до нотаріуса 13.12.2019 року для посвідчення Договору у нотаріальному порядку. Однак, відповідач не відреагував на таку вимогу. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясовувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажу транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Відповідно до п. 7,8 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджуються правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі - продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Як встановлено судом, спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах МВС (сервісних центрах), заяви від відповідача та позивача про зняття з обліку автомобіля на час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не подавалась і його огляд органами МВС не здійснювався. Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано та іншого судом не встановлено. Посилання позивача на вимоги ч. 2 ст.220 ЦК України щодо ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки чинне законодавство не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля, а пунктом 8 Порядку визначені інші способи набуття права власності на транспортний засіб, зокрема укладення та оформлення договору купівлі-продажу безпосередньо в центрах МВС, центрах адміністративних послуг тощо. Крім того, достатніх доказів на підтвердження ухилення відповідача від нотаріального посвідчення Договору, позивачем суду не надано. Суд приходить до висновку, що Договір купівлі-продажу транспортного засобу, вчинений позивачем і відповідачем у простій письмовій формі, без реального зняття з реєстрації, перереєстрації ТЗ у вищезазначеному порядку не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від продавця до покупця. Твердження позивача щодо досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу та наявності підстав для визнання за ним права власності на транспортний засіб є безпідставними, з огляду на наступне. За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у спорі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15. Отже, оскільки позивач не набув право власності на спірний транспортний засіб, так як перехід права не був оформлений у встановленому законом порядку, у нього відсутнє право, яке підлягає захисту у в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України. Виходячи з наведеного, доводи позовної заяви, на котрі посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, суд вважає безпідставними та приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір позивачу не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed