Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 30.11.2007 року між ним та відповідачем було укладено договір позики відповідно до умов якого відповідач отримав від нього у позику грошові кошти в сумі 7300 грн. та зобов`язувався повернути суму позики у строк до 01.06.2008 року. Разом з тим, у встановлений договором строк відповідач своїх зобов`язань не виконав та грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим повинен нести відповідальність передбаченому законом. Зокрема, вказував на те, за невиконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити позивачу 3% річних, інфляційні, а також упущено вигоду у відповідності до вимог п. 5.1 укладеного між ними договору, який передбачає, що за порушення умов даного договору винна сторона відшкодовує нанесені збитки, у тому числі упущену вигоду, у порядку передбаченому чинним законодавством України. Окрім того, п. 5.2 договору передбачено, що за порушення строків повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення за кожен день затримки повернення грошових коштів. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми договору та вимоги чинного законодавства, просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу з урахуваннями інфляційних в розмірі 9511 грн., пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення за період невиконання зобов`язань; 3 % річних за період невиконання зобов`язання в розмірі 657 грн.; упущену вигоду в розмірі 3000 грн. В судове засідання позивач не з`явився, в його інтересах діяв представник [PERSON] , який направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти ухвалення додаткового рішення у справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному сайті суду. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подала відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Крім того, у встановлений строк відповідачем не було подано заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом, а також відзиву. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У відповідності до вимог ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України, договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 30.11.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір безпроцентної цільової позики за умовами якого позивач надав відповідачу позику в сумі 7300 грн. на сімейні потреби строком на шість місяців, а відповідач зобов`язувався повернути вказану суму позики у строк до 31.05.2008 року (а/с 13) За змістом ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Згідно п. 4.3 договору при отриманні грошових коштів позичальник надає позикодавцю письмову боргову розписку в якій вказується сума позики та строки її повернення, яка є невід`ємною частиною цього договору. Так, в матеріалах справи міститься копія боргової розписки відповідно до якої відповідач підвередив факт отримання грошових коштів в сумі 7300 грн. на виконання умов зазначеного договору. У вказаній розписці відповідач зобов`язувався повернути отриману суму позики у строк до 01.06.2008 року (а/с 12). У відповідності до вимог п. 4.5 договору, позика (грошові кошти) повертаються готівкою у національній валюті України - гривнях. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання позивальником взятих на себе зобов`язань та повернення суми позики у визначений договором строк. Натомість у справі міститься копія висновку ЧВП ГУНП в Чернівецькій області від 06.02.2016 року відповідно до якого у листопаді 2016 року позивачем звертався в правоохоронні органи з приводу того, що відповідач не повернув йому позичені кошти в сумі 1460 доларів США, які зобов`язувався повернути через пів року. Будь-яких належних та допустимих доказів, що вказаний висновок стосується саме спірного договору позики матеріали справи не містять (а/с 14). Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність у позивача оригіналу договору та боргової розписки також вказує на те, що зобов`язання щодо повернення одержаних за договором позики коштів не виконане. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається з положень ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума неповернутою у визначений строк позики в розмірі 7300 грн. Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем проведено розрахунок інфляційних в сумі 2211 грн. за період з 01.01.2017 року по 02.12.2019 року, 3% річних - 657 грн. за період з 02.12.2016 року по 02.12.2019 року (а/с 6,7). Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності до п. 5.2 укладеного між сторонами договору за порушення строків повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення, за кожен день затримання повернення позики. Таким чином, за порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань останній зобов`язаний сплатити позивачу пеню, яка згідно поданого розрахунку становить 2563 грн. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, а також у постанові Великої Палати Верхового Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18). Позивач в обґрунтування своїх вимог про стягнення упущеної вигоди зазначав, що він міг отримати дохід від розміщення суми позики на депозитному рахунку банку неправомірні дії відповідача стали причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Крім того, у відповідності до вимог п. 5.1 укладеного між сторонами договору, за порушення умов даного договору винна сторона відшкодовує нанесені збитки, у тому числі втрачену вигоду, у порядку передбаченому чинним законодавством України. Таким чином, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача упущену вигоду в сумі 3000 грн., з розрахунку 13,75 % річних. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, в даному випадку судовий збір стягується з відповідача на користь держави з урахуванням ставок судового збору для майнового спору, які діяли на момент звернення позивача з даним позовом до суду. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved