Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь 50000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків внаслідок професійного захворювання. На обгрунтування своєї вимоги послався на те, що стаж його роботи в шкідливих підземних умовах на шахті «Степова» ДП «Львіввугілля» становить понад 12 років. У звязку із професійним захворюванням 02.09.2010 року йому встановлено 50% втрати працездатності та ІІ групу інвалідності. Довідкою МСЕК від 26.09.2014 року йому безтерміново встановлено 60% втрати працездатності та І групу інвалідності. У звязку з шкідливими та тяжкими умовами праці у нього погіршився стан здоровя, що призвело до втрати 50% працездатності, а в подальшому потягнуло за собою інвалідність та втрату працездатності 60%. Стан його здоровя погіршувався, незважаючи на постійне лікування. У зв'язку з отриманням професійного захворювання порушено всі нормальні умови його життя, на даний час він прикутий до ліжка, потребує постійного стороннього догляду, він перестав бути повноцінною людиною, змушений постійно звертатись за медичною допомогою, проходити регулярне лікування. 04.01.2017 року представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, у якому, посилаючись на відсутність медичних документів, які б підтверджували стрес, депресію, про які зазнав позивач у результаті професійного захворювання, просив відмовити у задоволенні позову. Позивач у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності у звязку із лежачим способом життя. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що немає висновку МСЕК про заподіяння позивачу моральної шкоди, у позивача сукупне загальне захворювання, а саме цукровий діабет. Заслухавши пояснення представника відповідача, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Установлено, що позивач протягом 1993-2006 років (з перервами) працював на шахті «Степова» ДП «Львіввугілля» та був звільнений 24.06.2006 року. Стаж його роботи в умовах впливу шкідливих факторів становить 12 років і 1 місяць, що підтверджується копією акта розслідування хронічного професійного захворювання від 06.08.2010 року. Згідно з актом розслідування професійного захворювання від 06.08.2010 року причинами професійних захворювань у позивача (антракосилікоз І-ст., бронхіт, емфізема легень, ДН-ІІ ст.) є: несприятливі фактори мікроклімату (температура повітря +22,8 +23, 6 °C, вологість повітр'я 84-86 %, швидкість руху повітря 0,59-1,10 м/сек.). Згідно копії виписки а акту огляду МСЕК серії ЛВА 2 №028858 від 02.09.2010 року у позивача встановлено 50% ступеня втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням та другу групу інвалідності. Відповідно до копії довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10 ААА №256854 та копії довідки акта огляду МСЕК серії 10 ААВ №706300 від 26.09.2014 року [PERSON] встановлено першу А групу інвалідності у звязку із загальним захворюванням безтерміново. Зараховано 50% з 02.09.14 -25.09.14 60% втрати професійної працездатності. На професійні захворювання позивача та стійку втрату його професійної працездатності вказують й інші медичні документи, що є у матеріалах справи. Позивач неодноразово через вказані професійні хронічні захворювання звертався до медичних закладів та перебував на амбулаторному і стаціонарному лікуванні, що підтверджується медичними документами, що містяться у матеріалах справи. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до абзацу третього статті\~43 Конституції України\~\~кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини 2 статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до частини 2 статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоровя тощо. Ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоровя при виконанні трудових обовязків, що потягло за собою професійні захворювання, а отже, про право позивача на її відшкодування. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується також наявними у справі копіями медичних документів та знаходить своє пояснення згідно з вищевказаними положеннями Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоровя, оскільки останній втратив 50% працездатності безтерміново, він не має можливості займатися домашніми справами, тяжкість професійних захворювань, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, потребує постійного догляду, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювань, що становить 50%. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 10000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 50000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Доводи представника відповідача стосовно заперечення факту завдання позивачеві моральної шкоди спростовуються вищенаведеними висновками суду. Отже, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище. Оскільки позивач на підставі п. 2 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~ звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог\~ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 551,20 грн. судового збору.

Outcome: partial