Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів Держави в особі Державної казначейської служби України, Президента України про стягнення коштів у розмірі 11 405грн.12коп. за нанесену матеріальну шкоду, спричинену бездіяльністю Президента України. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що у грудні 2014 року він звернувся до приватного нотаріуса за оформленням посвідчення договорів купівлі-продажу двох одиниць нерухомого майна та оплатив послуги нотаріуса в розмірі 1 500 грн. та 1 500 грн., державне мито у розмірі 10 973 грн. 12 коп. та 220 грн. Після сплати вказаних сум з'ясувалося, що державне мито не повинно сплачуватися за вчинення нотаріальних дій приватними нотаріусами, а встановлюється розмір ставок державного мита за дії, які вчиняються тільки державними нотаріусами відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито». У зв'язку з чим позивач звернувся до приватного нотаріуса з проханням надати довідку про сплачену суму державного мита для її повернення. За довідкою приватного нотаріуса з'ясувалося, що суму, яку нотаріус надав до сплати в якості державного мита, стягнуто в якості плати за його послуги, тобто стягнув її в якості додаткової платні, понад оплату послуг нотаріуса. В подальшому, позивач звернувся до Міністерства юстиції України з питанням щодо завищеного розміру вартості послуг нотаріуса. Листом заступника Міністра позивача повідомлено, що відповідно до Указу Президента України № 762/98 «Про впорядкування справляння плати за вчинення нотаріальних дій» від 10.07.1998 року розмір плати за вчинення нотаріальних дій приватними нотаріусами не може бути меншим від розміру ставок державного мита, яке справляється державними нотаріусами. 18.12.2015 року позивач звернувся до Президента України з пропозицією скасувати зазначений указ як такий, що припинив свою дії. Відповідь замість Президента України надав заступник Глави адміністрації Президента України, який повідомив, що відповідь на звернення позивача буде надана Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, позивач відповіді на даний час не отримав, відтак вважає, що бездіяльність Президента України доводиться відсутністю реагування на його звернення з пропозицією скасувати зазначений указ. Тому просить стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України шляхом списання з відповідного рахунку на його користь грошових коштів у розмірі 11 405 грн. 12 коп., сплачених внаслідок застосування нотаріусом положень Указу Президента України № 762/98 від 10.07.1998 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.01.2018 року позовну заяву [PERSON] до Держави в особі Державної казначейської служби України, Президента України про стягнення коштів надіслано за територіальною підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а.с.5-6). Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ від 06.03.2018 року вказана справа розподілена для розгляду судді Батрин О.В. (а.с. 18). Ухвалою суду від 12.03.2018 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання на 13.04.2018 року (а.с. 22). 16.03.2018 року учасникам справи направлено копія ухвали судді від 12.03.2018 року про відкриття провадження у справі, розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження (а.с. 23). Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 12.03.2018 року та копія позовної заяви з додатками отримані представником відповідача Держави в особі Державної казначейської служби України 27.03.2018 року та представником відповідача Президента України 28.03.2018 року (а.с. 24-25). 04.04.2018 року від позивача на адресу суду надійшов лист про розгляд справи за його відсутності, одночасно зазначив, що позов підтримає. 13.04.2018 року від представника відповідача Президента України Мишковець О.В. надійшов відзив на позов з відповідними доказами. У відзиві вказано, що у 2015 році позивач звертався до Глави держави стосовно проблемних питань, на його думку, пов'язаних з виконанням Указу Президента України «Про впорядкування справляння плати за вчинення нотаріальних дій» від 10.07.1998 року № 762, з проханням скасувати зазначений Указ та повернути надмірно сплачені ним кошти за оформлення нерухомого майна на виконання вимог цього Указу. За результатами розгляду в Адміністрації Президента України звернення позивача, останнє було скеровано до Кабінету Міністрів України з проханням розглянути згідно з компетенцією і про результати проінформувати заявника. Тому твердження позивача щодо бездіяльності Президента України з відсутності реакції на його звернення спростовується матеріалами справи. При цьому зауважила, що із відповідей, наданих позивачу компетентними органами вбачається, що за Законом України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Вказаним Законом передбачено, що за вчинення нотаріальних дій державні нотаріуси справляють державне мито у розмірах, встановлених чинним законодавством, зокрема, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», а приватні нотаріуси за вчинення нотаріальних дій справляють плату, розмір якої визначається за домовленістю між нотаріусом та громадянином або юридичною особою. При цьому, Указом Президента України № 762 встановлено, що розмір плати, яка справляється за вчинення нотаріальних дій приватними нотаріусами не може бути меншим від розміру ставок державного мита, яке справляється державними нотаріусами за аналогічні нотаріальні дії. Відтак, Президент України не наділений повноваженнями виступати в судах від імені Держави України у правовідносинах щодо повернення надмірно сплачених коштів, які справляються нотаріусами за домовленістю із споживачем нотаріальних послуг під час оформлення цивільно-правових договорів. Тому вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Згідно зі статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 30.12.2014 року приватним нотаріусом Петрушенко Т.І., свідоцтво № 2639 від 13.04.1997 року, видана довідка [PERSON] в тому, що за посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 27.12.2014 року, сплачено плату у розмірі 22 420 грн., у тому числі стягнуто плату у розмірі 1% державного мита від суми продажу, але не нижче оціночної вартості, а саме 1% за договором купівлі-продажу від 27.12.2014 року за реєстровим № 4463 - 10 973 грн. 12 коп. та за договором купівлі-продажу від 27.12.2014 року за реєстровим № 4457 - 432 грн. (а.с.5). Листом Міністерства фінансів України за підписом директора Департаменту податкової, митної політики та методології бухгалтерського обліку Чмерук М.О. від 20.02.2015 року позивача [PERSON] повідомлено, що його звернення від 09.02.2015 року щодо сплати державного мита приватними нотаріусами розглянуто та надані роз'яснення згідно з чинним законодавством про сплату та розмір державного мита приватними нотаріусами (а.с.8). Листом Міністерства юстиції України за підписом заступника Міністра-керівника апарату Іванченко О. від 27.02.2015 року позивача [PERSON] повідомлено, що його звернення, зареєстроване у Міністерстві юстиції України за № В-2859 від 14.02.2015 розглянуто та роз'яснено, що розміри ставок державного мита, що справляється за вчинення нотаріальних дій, передбачені Декретом Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 року №7-93 «Про Державне мито». Так, за посвідчення договорів відчуження житлових будинків, квартир, кімнат, дач, садових будинків, гаражів, а також інших суб'єктів нерухомого майна, які перебувають у власності громадянина, що здійснює таке відчуження, стягується державне мито у розмірі, встановленому підпунктом «а» пункту 3 статті 3 зазначеного Декрету, тобто 1 відсоток суми договору, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян. При цьому пунктом 1 Указу Президента України від 10.07.1998 року №762/98 «Про впорядкування справляння плати за вчинення нотаріальних дій» встановлено, що розмір плати, яка справляється за вчинення нотаріальних дій приватними нотаріусами, не може бути меншим від розміру ставок державного мита, яке справляється державними нотаріусами за аналогічні нотаріальні дії (а.с.9). Як вбачається з матеріалів справи, 18.12.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Президента України з пропозицією скасувати Указ Президента України від 10.07.1998 року №762/98 «Про впорядкування справляння плати за вчинення нотаріальних дій» як такий, що припинив свою дії та повернути йому надмірно сплачені кошти у розмірі 11 405 грн. 12 коп. за оформлення нерухомого майна під час вчинення нотаріальних дій (а.с.6). Частиною 2 статті 102 Конституції України визначає, що Президент є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов'язків на Главу держави, крім тих, що прямо передбачені нормами Конституції України. Про викладене неодноразово наголошувалось у рішеннях Конституційного Суду України та Вищого адміністративного суду України. Поряд з цим для забезпечення конституційного порядку, нормального функціонування держави існує структурована, багаторівнева, ієрархічна система органів виконавчої і судової влади. Вони наділені відповідною юрисдикцією, мають свій предмет ведення і реалізують повноваження через визначені законодавством процедурні рамки та технології. Вказаний принцип закріплено частиною першою статті 170 Цивільного кодексу України, відповідно до якої Держава набуває і здійснює цивільні глава та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Крім цього, Конституційним Судом Україні- у Рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) наголошувалося, що в Основному Законі України розмежовуються такі поняття як держава, органи державної влади, посадові і службові особи. Наведене вище свідчить про неприпустимість ототожнювання Президента України як Глави держави із «державою Україна» при оспорюванні дій (бездіяльності) всіх, без виключення, органів державної влади. Отже, обов'язковою умовою участі у цивільному судочинстві того чи іншого суб'єкта від імені Держави Україна є відповідність позовних вимог компетенції та повноваженням такого органу влади. Відтак, Президент України не наділений повноваженням виступати в судах від імені Держави Україна у правовідносинах щодо повернення надмірне сплачених коштів, які справляються нотаріусами за домовленістю із споживачем нотаріальних послуг під час оформлення цивільно-правових договорів. Адміністрація Президента України є постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України відповідно до п. 28 ч. 1 ст. 106 Конституції України. Відповідно до Положення про Адміністрацію Президента України основним завданням Адміністрації є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень. Судом встановлено, що листом Адміністрації Президента України за підписом заступника Глави Адміністрації Президента України, представника Президента України у Кабінеті Міністрів України Данилюка О. від 29.01.2016 року позивача [PERSON] повідомлено, що його звернення стосовно проблемних питань, пов'язаних із виконанням Указу Президента України від 10.07.1998 року № 762 «Про впорядкування справляння плати за вчинення нотаріальних дій», та повернення надмірних, на думку позивача, коштів, сплачених за оформлення нерухомого майна, надіслано для розгляду згідно з компетенцією до Кабінету міністрів України, який проінформує його про результати (а.с.7). Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Тобто, положення ст. 56 Конституції України дають чітке визначення підстав для відшкодування шкоди за рахунок держави це саме завдання шкоди незаконною дією чи бездіяльністю, яка встановлена в установленому законом порядку Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Судом встановлено, що звернення позивача [PERSON] до Президента України були опрацьовані Адміністрацією Президента України відповідно до вимог п. 4 пп. 20 Положенням про Адміністрацію Президента України та скеровані до органів, у компетенцію яких входило вирішення порушених позивачем питань, тобто, відповідач діяв в межах та у спосіб наданих йому повноважень, що визначені чинним законодавством. Будь-яких належних та допустимих доказів неправомірності дій Адміністрації Президента України при опрацюванні звернення позивача [PERSON] до Президента України суду не надано. Крім того, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між будь-якими діями Президента України та тим, що позивач [PERSON] (як зазначено у позовній заяві) «надмірно сплатив кошти під час вчинення нотаріальних дій». При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач просить стягнути кошти, які, на його думку, він надмірно сплатив за оформлення нерухомого майна під час вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про нотаріат» приватні нотаріуси за вчинення нотаріальних дій справляють плату, розмір якої визначається за домовленістю між нотаріусом та громадянином або юридичною особою. Пунктом 1 Указу Президента України «Про впорядкування справляння плати за вчинення нотаріальних дій» № 762 від 10.07.1998 року встановлено що розмір сплати, яка справляється за вчинення нотаріальних дій приватними нотаріусами, не може бути меншим від розміру ставок державного мита, яке справляється державними нотаріусами за аналогічні нотаріальні дії. Відповідно до абз. 3 п. 33 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 20/5 від 03.03.2004 року, приватні нотаріуси за вчинення нотаріальних дій, а також за надання послуг технічного характеру справляють плату, розмір якої визначається за домовленістю між приватним нотаріусом та фізичною або юридичною особою, але не меншу від розміру ставок державного мита, яке справляється державними нотаріусами за аналогічні нотаріальні дії. Аналізуючи положення вказаних правових норм, суд приходить до висновку, що діючим законодавством не встановлено максимального розміру за вчинення приватними нотаріусами нотаріальних дій, а навпаки, визначається їх мінімальні розміри. Враховуючи зазначене, суд також не бере до уваги посилання позивача на Декрет КМ України «Про державне мито» щодо встановлення розміру ставок державного мита за дії, які вчиняються тільки державними нотаріусами з підстав того, що Законом України «Про нотаріат» для нотаріусів, які займаються приватною нотаріальною діяльністю встановлено інші принципи фінансування їх діяльності, які засновані на повному самофінансуванні, оскільки відповідно до п.п. 14.1.226 ст. 14 Податкового кодексу України діяльність приватного нотаріуса віднесена до незалежної професійної діяльності. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збій компенсується державою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed