Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

У грудня 2013 року [PERSON] (позивач) звернувся до суду з позовною заявою, з урахуванням уточнень від 09.07.2014 року посилаючись на те, що в 1997 році він отримав житлове приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS] та був зареєстрований з членами своєї сімї, 26.01.1999 року вищезазначена квартира була приватизована. 19.03.2011 року син позивача [PERSON] уклав шлюб з громадянкою [PERSON] яка взяла прізвище [PERSON] та 18 серпня 2011 року була зареєстрована за вищезазначеною адресою, яка потім родила доньку [PERSON] З грудня 2012 року шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] погіршилися та вони почали проживати окремо від одного, [PERSON] та її донька [PERSON] проживають у місті Києві, відповідачка [PERSON] добровільно виписуватися не хоче. Зазначені обставини стали причиною звернення позивача до суду з вимогою визнати відповідача [PERSON] її доньку [PERSON], таким, що втратив право користування квартирою розташованою за адресою [ADDRESS], та зняття з реєстрації.. У судовому засіданні позивач не з'явився надав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпров'я» від 05.06.2014 року № 42. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України (а.с.37). Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, третіх осіб та свідків у судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] є власником квартири розташованої за адресо. [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво про право власності на житло, видане Дніпропетровським державним підприємством по перевезенню вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці від 26 січня 1999 року, згідно розпорядження від 26 січня 1999 року № 5961, яке зареєстроване в КП ДМБТІ (а.с.3). У квартирі також зареєстровані сини позивача [PERSON], та [PERSON], що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Житлового господарства Самарського району» Дніпропетровської міської ради (а.с82). З грудня 2012 року відповідач за вказаною адресою не проживає, про що складений був акт від 06 червня 2014 року за підписами мешканців цього будинку, затвердженими головою Комунального підприємства «Житлового господарства Самарського району» Дніпропетровської міської ради (а.с.90) Як вбачається з довідки комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради №3189 від 05.11.2013 року, у квартирі за адресою [ADDRESS], зареєстрована відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] (а.с.75). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача показали суду, що [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] не проживають у спірній квартирі з 2012 року, відповідач за комунальні послуги не сплачує, однак знаходиться на реєстраційному обліку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право користування чужим майном передбачено ст. 401 ЦК України (сервітут). Так згідно ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом або рішенням суду. Як встановлено ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пункті 39 Постанови ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», звертається увага на те, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. З огляду на те, що відповідач [PERSON], не мешкає у вказаній квартирі без поважних причин з грудня 2012 року, тому згідно з наведеною вище нормою права вона втратив право користування нею, що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Outcome: approved