Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

у жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначив про те, що 02 квітня 2013 року відбулись прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. Будучи учасником зазначених торгів, він за результатами їх проведення, а саме: після невнесення [PERSON] як переможцем торгів коштів за придбане майно, був визнаний переможцем останніх. В-подальшому, ним на підставі протоколу № 1012127/4/1 від 18 квітня 2012 року було сплачено на користь ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві грошові кошти за лот - квартиру [ADDRESS] загальною сумою 859 500,00 грн., які розпорядженням начальника ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві № 307/3 від 26 квітня 2012 року були призначені до перерахування: 772 290, 00 грн. - на користь АТ «Банк національні інвестиції»; 85 810,00 грн. - виконавчого збору на рахунок УДКСУ у Голосіївському районі м. Києва. Проте, 15 жовтня 2012 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 березня 2013 року, прилюдні торги з реалізації квартири [ADDRESS] та протоколи № № 1012127/4, 1012127/4/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна були визнані недійсними. Звернувшись у квітні 2013 року до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві про стягнення коштів в сумі 85 810,00 грн., йому було відмовлено з огляду на те, що належним відповідачем у справі є Державна казначейська служба України в особі своїх територіальних управлінь, виходячи з положень ст. ст. 25, 43, 45 БК України. Тому, просив стягнути з державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби у м. Києві грошові кошти в сумі 85 810,00 грн., а також судовий збір в розмірі 858,10 грн. В ході розгляду справи представник позивача підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову та просила суд позов задовольнити його з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач - Управління Державної казначейської служби України у Голосіївському районі м. Києва, будучи в установленому законом порядку повідомленим про дату та місце розгляду справи, пояснень з приводу заявленого позову не надав, явку свого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача - Головного управління казначейської служби України у м. Києві в ході розгляду справи проти вимог заявленого позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, просив суд відмовити у його задоволенні, врахувавши позицію Головного управління казначейської служби України у м. Києві, викладену в письмових пояснення по справі (а.с. 40-41). Третя особа - Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, будучи в установленому законом порядку повідомленим про дату та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, надала заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 52). Заслухавши сторін, які не заперечували проти розгляду справи та ухвалення ній рішення за відсутності Управління Державної казначейської служби України у Голосіївському районі м. Києва, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено та не заперечено сторонами, що 02 квітня 2013 року відбулись прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - квартири [ADDRESS], за результатами яких позивач був визнаний переможцем. На підставі протоколу № 1012127/4/1 від 18 квітня 2012 року [PERSON] сплачено на користь ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві грошові кошти за лот - квартиру [ADDRESS] загальною сумою 859 500,00 грн., з яких за розпорядженням начальника ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві № 307/3 від 26 квітня 2012 року були призначені до перерахування: 772 290, 00 грн. - на користь АТ «Банк національні інвестиції»; 85 810,00 грн. - виконавчого збору на рахунок УДКСУ у Голосіївському районі м. Києва (а.с. 55-56). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 березня 2013 року, прилюдні торги з реалізації квартири [ADDRESS] та протоколи № № 1012127/4, 1012127/4/1 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна були визнані недійсними через проведення прилюдних торгів щодо реалізації квартири [ADDRESS] з порушенням порядку їх проведення, встановленого ст. 45 Закону України «Про іпотеку» та п. 4.14 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (а.с. 12-14). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 серпня 2013 року [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про стягнення коштів в сумі 85 810,00 грн. з огляду на те, що належним відповідачем у справі є Державна казначейська служба України в особі своїх територіальних управлінь, виходячи з положень ст. ст. 25, 43, 45 БК України, оскільки остання є фактичним отримувачем коштів виконавчого збору в сумі 85 810,00 грн. (а.с. 15-18). Вказане судове рішення набрало чинності в установленому законом порядку. Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Звернувшись до суду, [PERSON] вказав на те, що згідно ч. 4 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті державним виконавцем до Державного бюджету України або місцевих бюджетів, перераховуються в порядку, визначеному Державним казначейством України. До того ж зазначив, що відповідно до п. 33 ч. 1 ст. 29 БК України до доходів загального фонду Державного бюджету України належать виконавчий збір, стягнутий органами державної виконавчої служби. Вказані твердження позивача не були спростовані в ході розгляду справи, тому заслуговують на увагу. Однак, в своїй позовній заяві [PERSON] в обґрунтування свого позову посилається також на положення ст. 25 БК України про те, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, а також на положення Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, яким визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, оскільки, на його думку, сплачений ним виконавчий збір у розмірі 85 810,00 грн. має повертатись за рішенням суду шляхом безспірного списання з рахунків державного бюджету як такий, підстава сплати якого згодом відпала у зв'язку із скасуванням рішенням суду результатів прилюдних торгів. Вказане також випливає з рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 15 серпня 2013 року. Разом з тим, згідно п. 2 загальних положень Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів, а боржники - це визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах казначейства. Згідно ст. 1 Указу Президента України від 13 квітня 2011 року «Про Положення про Державну казначейську службу України» державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України є учасником системи електронних платежів Національного банку України. Основними завданнями Казначейства України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів (ст. ст. 2, 3, 4 Положення). Згідно п. п. 11.1.4. Інструкції про проведення виконавчих дій суми, які стягнуті на користь держави після винесення постанови про стягнення виконавчого збору при відсутності витрат на виконання, перераховуються до Державного бюджету України або місцевих бюджетів без зарахування на рахунок з обліку депозитних сум у порядку, установленому Державним казначейством України, а виконавчий збір - на депозитний рахунок відповідного відділу державної виконавчої служби. Згідно п. 11.2.1. вказаної інструкції Міністерство юстиції України, регіональні управління юстиції мають реєстраційні рахунки в органах Державного казначейства України для зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам. Розрахунки зі стягувачами з даних рахунків здійснюються тільки в безготівковій формі. Згідно п. 1.2. загальних положень Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ № 242 від 26 грудня 2003 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 січня 2004 року за № 106/8705, депозитні рахунки - рахунки, які відкривають в органах Державного казначейства та/або установах банків за коштами, які отримали бюджетні установи в тимчасове зберігання згідно з законодавством (без права користування цими коштами, що перебувають на цих рахунках) і з настанням відповідних умов належать поверненню або перерахуванню за призначенням. Відповідно до п. 11.2.9. Інструкції про проведення виконавчих дій суми при перерахуванні коштів, які належать стягувачу - юридичній особі, списання коштів із спеціальних реєстраційних рахунків з обліку депозитних сум здійснюється на підставі платіжних доручень, підписаних начальником відповідного органу державної виконавчої служби. Платіжне доручення підписуються начальником органу державної виконавчої служби (перший підпис) та особою, яка веде депозитний рахунок служби (другий підпис). Кошти, які внесені на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби та які не витребувані сторонами виконавчого провадження протягом трьох років з дня їх зарахування на депозитний рахунок, зараховуються до Державного бюджету України (п. п. 11.2.15., 11.2.16. Інструкції). Тому, з огляду на викладене, на думку суду, заслуговують на увагу посилання представника відповідача - Головного управління казначейської служби України у м. Києві на зазначені вище положення, через що останні приймаються судом до уваги (а.с. 40-41). Отже, приймаючи до уваги вищезазначене та положення ч. 1 ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд приходить до висновку про те, що хоча Державне казначейство України (через свої територіальні органи) і здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів, проте, в даному випадку, остання не вчинила жодних дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача. Вказане стороною позивача не спростовано, як того вимагає ст. 60 ЦПК України. На думку суду, факт встановлення того, що Державна казначейська служба в особі своїх територіальних управлінь є належним відповідачем, свідчить лише про те, що до останньої може бути пред'явлено позов, і лише у випадках, визначених ст. 3 ЦПК України. Однак, на дуку суду, позивачем вказані випадки не доведені перед судом в порядку, визначеному цивільно-процесуальним законодавством. Крім того, звернувшись до суду з позовом про стягнення коштів, позивач в особі свого представника протягом розгляду справи звертав увагу суду на те, що Державна казначейська служба як центральний орган виконавчої влади здійснює безспірне списання коштів з державного та місцевого бюджетів, однак, на думку суду, списання коштів та стягнення останніх є різними за своєю природою, а тому не можуть ототожнюватись. Тому, оскільки з боку позивача не надано доказів про наявність шкоди, завданої відповідачами, причинного зв'язку між протиправною поведінкою останніх та шкодою, яка наступила, їх вини, суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства. закріпленого в с. 11 ЦПК України, положень ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України, приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed