Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Апеляційного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області про позбавлення батьківських прав та клопотанням про визначення її підсудності. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року підсудність цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області про позбавлення батьківських прав визначено Шевченківському районному суду м. Києва. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем фактично перебували у цивільному шлюбі. [INFO] у них народився син [PERSON]. Дитина проживає разом з матір'ю та перебуває на повному її утриманні. Відповідач ні життям, ні вихованням сина не цікавиться, свідомо нехтуючи своїм батьківським обов'язком, не бере участі в утриманні дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не вітає дитину з Днем Народження, не спілкується з дитиною взагалі, не телефонує, такою своєю поведінкою підтверджуючи те, що не бажає дбати про майбутнє свого сина, піклуватись про його розвиток та здоров'я. Тому позивач просив суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], [INFO]. У судове засідання позивач не з'явився, звернувшись із заявою про розгляд справи за відсутності позивача, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву не надав. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, [INFO] народився [PERSON], батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 12). Заочним рішенням Красноперекопського міськрайонного суду АР Крим від 15.10.2013 року за позовом [PERSON] про стягнення аліментів до [PERSON] з останнього стягуються аліменти на користь позивача на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до його повноліття, починаючи з 29.07.2013 року (а.с. 13). 15.10.2013 року Красноперекопським міськрайонним судом АР Крим було видано виконавчий лист (а.с. 14). Як зазначив позивач, з моменту видачі виконавчого листа аліменти на утримання дитини відповідач не сплачував. Відповідно Довідки №152 від 02.11.2016 року, виданої квартальним комітетом №22 Шепетівської міської ради Хмельницької області, позивач проживає разом з сином за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно довідки дошкільного навчального закладу «Ластівка» № 02-18/68-1 від 29.09.2016 року, [PERSON] відвідує даний дошкільний заклад з 21.07.2015 року, дитину в садочок приводить та забирає мама - [PERSON], батько дитини, [PERSON] дитину із садочка не забирає, батьківські збори не відвідує (а.с. 15). Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради, вважають за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із підстав, передбачених п.2, 4, 5 ч.1 ст. 164 СК особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки в разі досягнення ними повноліття. Відповідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. На підставі викладеного, враховуючи, що судом достовірно встановлено, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов'язків по вихованню сина, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання освіти, крім того, особисте виховання відповідачем дитини буде негативно впливати на її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховання дитини, здобуття нею освіти, та підготовку її до самостійного життя, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved