Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович; приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Малкова Марія Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивований тим, що 14.08.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі під № 16850, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором у розмірі 88 187, 94 грн. Позивач вважає цей виконавчий напис таким, що вчинений з порушенням норм чинного законодавства. Так, сума заборгованості, яку пропонується стягнути з боржника не є безспірною, оскільки за відповідними вимогами сплив строк позовної давності. При вчиненні виконавчого напису нотаріус не перевірив, чи подані на обґрунтування стягнення документи, які передбачені у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Стягувачем не було надано нотаріусу графік платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, виписку з особового рахунку. З цих підстав прохає суд визнати спірний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2021 року вжито заходів забезпечення позову у справі шляхом зупинення стягнення на підставі оскаржуваного виконавчого напису. Ухвалою суду від 19 травня 2021 року витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» належним чином засвідчену копію виконавчого напису за реєстр № 16850, про стягнення [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість у розмірі 88837,94 грн., а також копії всіх документів, що подавались стягувачем для вчинення вказаного виконавчого напису. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він посилається на те, що порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом був дотриманий, оскільки стягувач подав всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису. Строк позовної давності не порушено, оскільки позовна давність не застосовується до вимог щодо вчинення виконавчого напису, тому що за своєю природою не є позовною давністю, а позасудовим способом задоволення вимог стягувача. Просить в задоволенні позову відмовити повністю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Треті особи в судове засідання не з`явились. Повідомлені належним чином. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом установлено, що 04 квітня 2006 року позивачем було укладено з Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 58 825, 00 грн. Позивач умови договору не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість. Право вимоги за кредитним договором було відступлено на користь ПАТ «Дельта - Банк», а в подальшому - ТОВ «Вердикт Капітал». В матеріалах справи немає підтвердження щодо відступлення права вимоги, проте це убачається із оскаржуваного виконавчого напису. 14 серпня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем було вчинено виконавчий напис за реєстр. № 16850, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором у розмірі 88 837, 94 грн., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 12 723, 79 грн., прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам - 74 750, 92 грн., строкова заборгованість по несплаченим відсоткам 713, 23 грн., витрати за вчинення виконавчого напису - 650, 00 грн. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис повинен містити дату його вчинення (рік, місяць, число), найменування посади, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до пунктів 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік), для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Спірний виконавчий напис вчинено на підставі п. 2 Переліку. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14, яка була залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року та Постановою Великої палати Верховного Суду від 20.06.2018 року відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року, було визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України № 662від 26.11.2014року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів в частині, у тому числі: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зазначена постанова апеляційного суду у відповідності до п. 4 ст. 254 КАС України (в редакції, що діяла на момент винесення постанови) набула законної сили з моменту проголошення, з 22 лютого 2017 року, а отже з цієї дати законодавство не передбачає можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин. Крім того, станом на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису редакція Переліку не передбачала можливості стягнення заборгованості в безспірному порядку на підставі угоди, яка укладена в письмовій формі. Так, згідно п. 1 Переліку для одержання виконавчого напису подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди. Отже, законодавством на момент вчинення спірного виконавчого напису, не було передбачено вчинення такої нотаріальної дії на підставі угоди, яка підтверджує заборгованість, проте не посвідчена у нотаріальному порядку. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір, на підставі якого виникла заборгованість [PERSON] укладено в письмовій формі. Згідно з позицією Верховного Суду, яка викладена у справі № 826/20084 від 20.06.2018 року, вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності надання йому особою, яка звертається із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, необхідних оригіналів нотаріальних договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, на думку суду, в момент вчинення спірного виконавчого напису були відсутні правові підстави для його одержання, у зв`язку із недотриманням вимог щодо форму правочину з якого виникла заборгованість. Це є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 05.06.2017 року у справі №6-887цс17, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачам документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів; для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. У частині першій статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Кредитний договір між кредитодавцем та боржником укладено у 2006-му році. Строк кредитування визначено сторонами до 03.04.2011 року. Отже, з моменту закінчення строку кредитування позикодавець мав вчиняти дії на захист свого порушеного права, а саме звернутись до суду або застосувати позасудовий спосіб захисту. Проте виконавчий напис вчинено у 2020 - му році, тобто через 9 років з моменту закінчення строку кредитування. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Суд вважає, що нотаріусом при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не було перевірено, коли саме виникло право вимоги кредитної заборгованості. В матеріалах справи відсутній будь-який розрахунок заборгованості, з якого можна було б встановити, коли кредитор набув право вимагати повернення всієї суми позики, що має значення для обчислення строків позовної давності. Разом з цим нотаріус навіть не досліджував це питання та належним чином не перевірив, що заборгованість є простроченою і проблемною, а отже на момент її стягнення сплинув строк позовної давності, що унеможливлювало вчинення цієї нотаріальної дії. Тому суд приходять до висновку, що нотаріус не дотримався вимог ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та вчинив спірний виконавчий напис поза межами трирічного строку, передбаченого для стягнення боргу. Виходячи з того, що спірний виконавчий напис вчинено з порушеннями вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а спірний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. За змістом ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 840, 80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. Витрати на професійну правничу допомогу є доведеними та відповідають складності справи та витраченого часу на супроводження даної справи, тому підлягають відшкодуванню повністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved