Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

У жовтні 2013 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє самостійно та в інтересах малолітнього [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що у серпні 2010 року на підставі рішення адміністрації підприємства відповідачці було виділено житлове приміщення в гуртожитку [ADDRESS]. 25 червня 2010 року відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України разом з відповідачкою у гуртожитку був зареєстрований її малолітній син [PERSON], [INFO], проте вони там так і не оселилися. На даний час фактичне місце проживання відповідачки та її дитини невідомо, проте з реєстрації за вказаною адресою їх не знято. Просить визнати [PERSON], яка діє самостійно та в інтересах малолітнього [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у зв'язку з неявкою відповідачки. Відповідачка у судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу заочно у порядку ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ № 694313 від 26 жовтня 2007 року, зареєстрованого в Міському комунальному підприємстві «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним № 3621533, є власником будинку [ADDRESS] (а. с. 11). На підставі рішення адміністрації підприємства у серпні 2010 року відповідачці було виділено житлове приміщення в гуртожитку [ADDRESS]. Згідно довідки з відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в Донецькій області [PERSON], [INFO], з 25 червня 2010 року зареєстрована у гуртожитку [ADDRESS], що також підтверджується і копією картки реєстрації При цьому в картці реєстрації також зазначено сина відповідачки [PERSON], [INFO]. (а. с. 9, 31). Відповідачка з дитиною не проживає у гуртожитку [ADDRESS] з 2010 року і по теперішній час, майно їх за місцем реєстрації не зберігається, що підтверджується актами, складеними комісією у складі начальника дільниці гуртожитків та сестри - господарки гуртожитку № 3 від 21 червня, 17 липня та 27 серпня 2013 року. Даний факт підтвердили і допитані у судовому засіданні свідки. Так, [PERSON], яка працює начальником дільниці гуртожитків, підтвердила обставини, викладені представником позивача та пояснила, що відповідачка з дитиною зареєстрована у гуртожитку, проте не мешкає за вказаною адресою з 2010 року, тобто більше шести місяців. Фактичне місце їх проживання невідомо, їх особистих речей у гуртожитку не зберігається, особового рахунку не має, заборгованість відсутня. Свідок [PERSON], яка працює сестрою - господаркою у гуртожитку № 3, дала аналогічні пояснення. Крім того, особовий рахунок на ім'я відповідачки [PERSON], зареєстрованої в [ADDRESS], не відкривався та заборгованість перед ПАТ «МЗВМ» відсутня (а. с. 5). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ «МЗВМ» підлягають задоволенню та [PERSON] та [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням у гуртожитку [ADDRESS], оскільки знайшов своє підтвердження факт того, що відповідачка разом з сином не мешкає за місцем реєстрації більше шести місяців з 2010 року. Стосовно позиції органу опіки та піклування щодо порушення прав неповнолітньої дитини, суд вважає, що права дитини не порушуються, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. [PERSON], яка є матір'ю [PERSON] і діє від його імені, в гуртожитку, в якому зареєстрована разом з дитиною, не мешкає і в теперішній час вони проживають за іншою адресою, тому суд вважає, що права дитини шляхом задоволення вказаного позову не порушуються.

Outcome: approved