Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом до відповідачів [PERSON], Коропецької селищної ради Монастириського району Тернопільської області (далі - Коропецька селищна рада) про скасування рішення Коропецької селищної ради від 29.05.1995 року №295 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині надання [PERSON] земельної ділянки для ведення підсобного господарства площею 0,35 га, скасування рішення селищної ради від 14.06.2001 року №264 в частині надання [PERSON] під №295 земельної ділянки для ведення підсобного господарства площею 0,35 га, визнання недійсним державного акта на право власності на землю для обслуговування житлового будинку та для ведення підсобного господарства від 21.06.2001 року, виданого на ім'я [PERSON], скасування запису про реєстрацію державного акта від 21.06.2001року. У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у 1988 році померла її рідна сестра [PERSON], за якою рахувалась земельна ділянка площею 0,55 га, яка успадкована нею шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. З 1977 року по 1998 рік позивач проживала у Кіровоградській області, а повернувшись, дізналась про те, що спірну земельну ділянку, що перебувала у користуванні її сестри [PERSON], обробляє відповідач [PERSON] У липні 2012 року з Головного управління Держкомзему у Тернопільській області отримала відповідь про те, що після того, як їхня сім'я переїхала на схід України, земельна ділянка розміром 0,55 га, якою користувалася [PERSON], була внесена до загального фонду КСП, однак згідно відповіді архівного відділу Монастириської РДА від 02.11.2012 року у книгах протоколів засідань ради та загальних зборів уповноважених членів колгоспу «Світанок» за 1986-1993 роки, селянської спілки «Світанок» за 1993-1995 роки відсутнє рішення щодо відчуження земельної ділянки в кількості 0,35 га від [PERSON] у фонд колгоспу «Світанок» та селянської спілки «Світанок». Вважає, що оспорюваними рішеннями селищної ради відповідачу [PERSON] незаконно передано частину земельної ділянки площею 0,35 га, яка належала її рідній сестрі [PERSON], та на яку відповідачем [PERSON] виготовлено державний акт. Крім цього, у обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що даний спір вже розглядався судом, проте вона вдруге звертається до суду з інших підстав. Так, новими підставами для задоволення позову вважає те, що згідно відповіді Коропецької селищної ради від 18.10.2013 року [PERSON] користувалась земельною ділянкою 0,55 га, після її смерті дану земельну ділянку віднесено до фонду колгоспу, про що свідчать записи у земельно-кадастровій книзі, проте у якій відсутній запис згідно якого рішення і від якого числа. Крім цього, посилається на порушення вимог ст.19 Земельного кодексу (далі - ЗК) України (в редакції від 1990 року), обґрунтовуючи тим, що відповідач [PERSON] не зверталась до селищної ради із відповідною заявою стосовно спірної земельної ділянки. Також посилається на те, що при оформленні права власності на землю за [PERSON] не дотримано вимоги Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, зокрема не узгоджено межі земельної ділянки із суміжними землекористувачами. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала повністю з підстав, наведених у ньому, просить задовольнити. Суду пояснила, що у 1977 році у зв»язку із об»єктивними обставинами була вимушена разом із своєю сім»єю виїхати з смт. Коропець Монастириського району у Кіровоградську область, проте часто навідувалась додому, до сестри [PERSON], яка у 1988 році померла. На похорон приїхати не змогла з незалежних від неї причин, однак протягом шести місяців після смерті [PERSON] вступила у фактичне управління спадковим майном, так як заволоділа одягом і меблями померлої, забравши майно у своє господарство. Вважає, що земельна ділянка, якою користувалась померла [PERSON] та успадкована нею, у подальшому незаконно передана рішенням Коропецької селищної ради відповідачу [PERSON] Крім цього послалась на нові підстави пред»явленого позову. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Суду пояснила, що як їм стало відомо, спірна земельна ділянка після смерті [PERSON] не була занесена до фонду колгоспу, з даного питання звернулась до органу місцевого самоврядування, у результаті чого рішенням Коропецької селищної ради від 19.02.2013 року їй рекомендовано звернутись до суду. Оспорювані рішення селищної ради вважає незаконними, так як відповідач [PERSON] не зверталась із відповідною заявою до органу місцевого самоврядування про передачу їй спірної земельної ділянки, дане питання не вирішувалось на черговій сесії селищної ради, як це передбачено законом, до того ж у даному випадку було порушено право позивача як суміжного землекористувача, так як не узгоджувались межі суміжних землекористувачів при виготовленні технічної документації відповідачем [PERSON], тобто не додержано вимог Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі. Також із підстав порушення встановленого законом порядку видачі державних актів, просить визнати недійсним виданий відповідачу на земельну ділянку розміром державний акт про право власності на землю і скасувати запис про його реєстрацію. Просить позов задовольнити. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позові. Суду пояснив, що у даному випадку має місце порушення спадкових прав позивача, яка фактично вступила в управління спадковим майном, про що свідчать дані довідки Коропецької селищної ради №979/2-22 від 02.04.2013 року та пояснення позивача у судовому засіданні. Оспорювані рішення селищної ради вважає незаконними, так як ними порушуються права позивача на успадковану землю. У зв»язку з тим, що спірна земельна ділянка, якою користувалась померла [PERSON], не передавалась у фонд запасу, про що свідчить відсутність відповідного рішення, Коропецька селищна рада не вправі була передавати її відповідачу [PERSON] Також послався на подальші порушення при виготовленні технічної документації на землю, зокрема погодження меж із сусідніми землекористувачами. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали повністю, посилаючись на те, що [PERSON] отримала земельну ділянку відповідно до вимог чинного законодавства. Також представником зазначено про пропуск строку позовної давності звернення до суду. Просять у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] суду пояснив, що у даному випадку відсутнє порушення будь-яких прав позивача, так як рішеннями судів, які набрали законної сили, підтверджується той факт, що позивач [PERSON] не прийняла спадщину після смерті [PERSON] Земельна ділянка, право на користування якою належало [PERSON], не належала їй на праві власності, і у зв»язку з тривалим невикористанням була передана у фонд колгоспу. Представник відповідача - Коропецької селищної ради - Куриляк С.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю та суду пояснила, що позов вважають безпідставним, таким, у задоволенні якого слід відмовити. Суду пояснила, що селищною радою не було допущено будь-яких порушень чинного законодавства. Позивач є спадкоємцем після смерті свого чоловіка [PERSON], а не сестри [PERSON] Після смерті колгоспниці [PERSON] у 1988 році, яка проживала одиноко, спірна земельна ділянка, так як з приводу неї ніхто не звертався, передана у фонд колгоспу, далі - СС «Світанок». Чому дане рішення не збереглось і про нього відсутні записи у земельних книгах їй не відомо. Після того, як у 1998 року позивач із сім»єю повернулись на територію селищної ради, чоловік позивача звернувся до селищної ради із відповідною заявою про виділення йому земельної ділянки, дана заява розглянута. З приводу нових підстав звернення [PERSON] до суду пояснила, що згідно заяви відповідача [PERSON] у 1995 році їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,75 га. У ході виготовлення технічної документації на землю будь-яких порушень вище згаданої Інструкції допущено не було. Просить суд у задоволенні позову відмовити повністю. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ст.10, 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, передбачено ст.3 ЦПК України. Ст. 15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. У розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Позивач вдруге звернулась до суду із аналогічними позовними вимогами до тих же відповідачів і про той самий предмет, посилаючись на те, що позов подано з нових підстав, тобто нових обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, зокрема такими вважає дані відповіді Коропецької селищної ради від 18.10.2013 року про те, що [PERSON] користувалась земельною ділянкою 0,55 га, після її смерті зазначену земельну ділянку віднесено до фонду колгоспу, про що свідчать записи у земельно-кадастровій книзі, проте у якій відсутній запис згідно якого рішення і від якого числа. Зазначене свідчить про відсутність такого рішення. Крім цього, посилається на порушення вимог ст.19 Земельного кодексу України (далі - ЗК) (в редакції від 1990 року), обґрунтовуючи тим, що відповідач [PERSON] не зверталась до селищної ради із відповідною заявою стосовно спірної земельної ділянки. Також посилається на те, що при оформленні права власності на землю за [PERSON] не дотримано вимоги Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, зокрема не узгоджено межі земельної ділянки із суміжними землекористувачами. Положенням ст.152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. До початку розгляду справи по суті представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заявив у судовому засіданні клопотання про закриття провадження у справі у зв»язку з тим, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 23.12.2014 року у задоволенні даного клопотання відмовлено, з огляду на те, що позивачем наведено у позовній заяві, а також її представниками у судовому засіданні інші підстави звернення до суду. До того ж у рішенні суду першої інстанції від 12.13.2013 року міститься висновок про те, що судом не взято до уваги посилання представників позивача, які після початку розгляду справи по суті вказували на ту обставину, що при виготовленні оспорюваного державного акта на право приватної власності на землю, виданого громадянину України [PERSON], була порушена процедура його видачі, оскільки дані доводи є зміною підстав позову, що не допускається в силу ч.2 ст.31 ЦПК України. Судом встановлено наступне. Відповідно до записів земельно-кадастрової книги [PERSON] користувалася земельною ділянкою площею 0,55 га, і після її смерті земельну ділянку передано у фонд колгоспу. [PERSON] померла 02.01.1988 року. Із виписки з погосподарської книги №24 по [ADDRESS] належало [PERSON], головою сім'ї до 1988 року до дня смерті була [PERSON] З 1988 по 1998 роки в будинку ніхто не зареєстрований та не проживав. Згідно із архівною випискою із протоколу № 3-4 третьої сесії ХХІІ скликання Коропецької селищної ради народних депутатів Монастириського району від 08 квітня та 29 травня 1995 року [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку площею 0,75 га у приватну власність та 0,18 га у постійне користування. Відповідно до Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ТР № 01250, виданого Коропецькою селищною радою 21 червня 2001 року [PERSON], на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Коропецької селищної ради за № 264 від 14.06.2001року є власником земельної ділянки площею 0,75 га, яка розташована на території смт. Коропець. Зазначений державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №8. Сім'я позивача [PERSON] до квітня 1998 року проживала у Кіровоградській області. Відповідно до будинкової книги прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] прописані з 30.04.1998 року, [PERSON] (дочка позивача) з 06.05.1998 року. Відповідно до рішення № 38 від 06.10.1998 року Коропецької селищної ради [PERSON] надано 0,55 га землі в урочищі «На Кию» взамін земельної ділянки, яка йому була надана в урочищі «Колосієва», а останню занесено в фонд земельного запасу. [PERSON] помер 23.01.2002 року. Як убачається із оглянутих у судовому засіданні матеріалів цивільної справи №603/473/13-ц, рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 12.07.2013 року, яке залишено в силі згідно ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 05.09.2013 року, у позові [PERSON] до [PERSON], Коропецької селищної ради, третя особа відділ Держземагенства у Монастириському районі Тернопільської області про часткове скасування рішення Коропецької селищної ради від 29.05.1995 року № 295, рішення Коропецької селищної ради від 14.06.2001 року № 264, визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку від 21.06.2001 року, виданого на ім'я [PERSON], скасування запису про реєстрацію державного акта від 21.06.2001 року, - відмовлено. Як з»ясовано судом, ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.09.2013 року у відкритті касаційного провадження у вищевказаній справі відмовлено на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України - зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень не вбачається порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно положень п.6 ч.1 ст.36 ЗК УРСР (в редакції від 1970 року) право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадку смерті всіх членів двору або сім»ї. Ст.4 ЗК УРСР (в редакції від 1970 року) «Єдиний державний земельний фонд» передбачено, що, вся земля в Українській РСР входить до єдиного державного земельного фонду, який відповідно до основного цільового призначення складається з:1) земель сільськогосподарського призначення, наданих у користування колгоспам, радгоспам та іншим землекористувачам для сільськогосподарських цілей; 2) земель населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) земель промисловості, транспорту, курортів, заповідників та іншого несільськогосподарського призначення; 4) земель державного лісового фонду; 5) земель державного водного фонду; 6) земель державного запасу. Колгосп - (від скорочення - колективне господарство) - форма сільськогосподарського підприємства на території колишнього СРСР. Економічною базою колгоспів була земля, що належала державі й була передана колгоспам у безстрокове («довічне») й безкоштовне користування, та належна їм колгоспно-кооперативна власність (засоби виробництва, грошові накопичення, вся продукція, яку вони виробляли тощо). Як убачається із ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 05.09.2013 року, колегія суддів судової палати в цивільних справах погодилась із висновками суду першої інстанції, зокрема в частині припинення у [PERSON] - рідної сестри позивача [PERSON] - права користування земельною ділянкою площею 0,55 га; в частині втрати позивачем статусу бувшого члена колгоспного двору колгоспу ім. Молотова, головою якого була її мати [PERSON]; в частині відсутності підстав вважати, що позивач прийняла спадщину після сестри [PERSON] у відповідності до положень ст.ст.525, 548 ЦК Української РСР та матеріалів справи. На підставі вище наведеного, у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, суд не приймає до уваги посилання у судовому засіданні позивача та її представників на те, що позивач фактично вступила в управління спадковим майном після смерті своєї сестри [PERSON], так як заволоділа одягом і майном, будівельними матеріалами [PERSON] у шестимісячний строк після її смерті. Звертаючись до суду у грудні 2014 року, позивач вказала, що відповідачем Коропецькою селищною радою допущено порушення вимог ст.19 ЗК України (в редакції 1990 року), оскільки [PERSON] не зверталась до селищної ради із відповідною заявою про виділення їй спірної земельної ділянки. Проте, зазначене суд до уваги не приймає, так як протилежний висновок міститься в ухвалі суду від 05.09.2013 року. Порядок видачі державних актів про право власності на земельну ділянку регулювався Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі (далі - Інструкція), затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 4 травня 1999 року №43. Також позивач звернулась до суду, посилаючись на те, що відповідачами не було додержано вимог вищевказаної Інструкції, зокрема п.1.16, так як при видачі [PERSON] державного акту на землю не було узгоджено межі земельної ділянки з суміжними землекористувачами, що є порушенням норм земельного законодавства. Із зазначеним не погодились у судовому засіданні та заперечили відповідачі, суду пояснивши, що дії селищної ради і [PERSON] відповідали вимогам закону, так як до 1998 року сім»я позивача на території Коропецької селищної ради не проживала, [PERSON] звернулась в селищну раду з приводу земельної ділянки у 1995 році, у 2001 році згідно рішення селищної ради здійснено корекцію розміру наданої їй земельної ділянки, погодження меж із сусідніми землекористувачами здійснювалось згідно заяви [PERSON] Що ж стосується відсутності заяв [PERSON] у селищній раді, то представник останньої суду пояснила, з чим погоджується суд, що заяви громадян за вказані роки об»єктивно не можуть бути представлені селищною радою, так як згідно Закону України «Про звернення громадян» від 1996 року заяви мають 5-річний строк зберігання (п.9 Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об'єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №348 від 14.04.1997 року). Суд не приймає до уваги такі твердження позивача та її представників у судовому засіданні, як і доводи представника [PERSON] про те, що порушенням погодження меж із суміжними землекористувачами порушено права позивача як суміжника, як такі, що безпідставні. До того ж судом не встановлено порушень ст.40 ЗК України (в редакції 1990 року, який втратив чинність з 01.01.2002 року)«Обов»язки власників земельних ділянок і землекористувачів». При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що інститут добросусідства, на відміну від сервітутів, не дає сусідам жодних самостійних прав на чужу земельну ділянку. При постановлені рішення суд вважає безпідставними і не приймає до уваги посилання представників позивача на дані довідки Коропецької селищної ради №979/2-22 від 02.04.2013 року (ксерокопія зберігається в матеріалах цивільної справи №603/473/13-ц, що свідчить про те, що остання вже була предметом вивчення) про те, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла її сестра [PERSON], оскільки вступила у фактичне володіння спадковим майном, хоронила сестру. До того ж судом апеляційної інстанції зазначено, що факт поховання сам по собі не може вважатися доказом вступу [PERSON] у фактичне володіння спадковим майном. Суд не приймає до уваги посилання як на нову підставу для задоволення позову дані довідки Коропецької селищної ради №814/2-19 від 18.10.2013 року про те, що після смерті [PERSON] земельну ділянку площею 0,55 га, якою користувалась остання, занесено до фонду колгоспу, про що свідчать записи у земельно-кадастровій книзі, проте у якій відсутній запис згідно якого рішення і від якого числа, що, у свою чергу, свідчить про відсутність останнього. Суд зазначає, що вищевказаними рішеннями судів першої і апеляційної інстанції зроблено правовий висновок про припинення у [PERSON] - рідної сестри позивача [PERSON] права користування земельною ділянкою площею 0,55 га (у відповідності до п.6 ч.1 ст.36 ЗК УРСР (в редакції від 1970 року) - у випадку смерті всіх членів двору або сім»ї. Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами, роз»яснив, що вимагати усунення будь яких порушень права, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, може власник земельної ділянки або землекористувач. При цьому, як з»ясовано судом, позивач не зверталась до Коропецької селищної ради із заявою про передачу їй у власність спірної земельної ділянки. Посилання на те, що протягом тривалого часу позивач не зверталась за захистом своїх порушених прав з причини висловлюваних у її адресу та адресу сім»ї погроз жодними доказами не підтверджуються. Виходячи з того, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити, чи дійсно порушуються права позивача. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. З огляду на роз»яснення, що містяться у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, недоведення позову є самостійної підставою для відмови у ньому. Враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд прийшов до переконання, що у даному випадку позивачем не доведено порушення її прав в сфері земельних правовідносин, які підлягали б захисту в судовому порядку в обраний нею спосіб, а тому позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed