Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . З початку 2007 року відносини між ними погіршились та дружина постійно погрожувала після розлучення забрати у нього все майно та кошти. На той час він займався підприємницькою діяльністю та мав значні доходи. Зароблені кошти він вирішив вкласти в нерухомість. Знайшовши необхідний варіант для купівлі: земельна ділянка та незакінчений будівництвом житловий будинок с.Хотів, перевірив всі правовстановлюючі документи та домовився з продавцем [PERSON] про ціну і час укладення договору. Для уникнення в подальшому поділу майна з [PERSON] в тому числі в судовому порядку, він вирішив покупцем в договорах купівлі-продажу вказати свою доньку - [PERSON] , з якою він мав домовленості щодо цього. Прибувши до нотаріуса, перевіривши проекти договорів, підготовлених нотаріусом, він запросив свою доньку до приміщення нотаріальної контори, яка підписала оспорювані договори. На виконання укладених договорів ним було сплачено [PERSON] грошові кошти в розмірі 496 900 грн. Після підписання договорів їх оригінали були передані саме йому. Тобто фактичним власником нерухомості був він. І саме як власник він почав здійснювати добудову, фактичне утримання, покращення житлового будинку, господарських будівель та споруд, впорядковував земельну ділянку. На час укладення договорів донька самостійних заробітків не мала та повністю перебувала на його утриманні. Вказав, що договори купівлі-продажу земельної ділянки та недобудованого житлового будинку є недійсними, а саме удаваними в частині покупця. У добровільному порядку відповідач відмовляється повернути майно, тому вважає своє право порушеним, оспорювані договори слід визнати недійними та застосувати наслідки недійсності правочину. Враховуючи вимоги ст.ст.215, 203, 235, 15 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», просив суд: визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1506 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:006:0033, посвідчений приватним нотаріусом Кузнєцовою О.В. 01 червня 2007 року, удаваним в частині покупця; визнати договір купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку, побудованого на 78%, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Кузнєцовою О.В. 01 червня 2007 року, удаваним в частині покупця; визнати [PERSON] покупцем за суму 192 000 грн. за договором від 01 червня 2007 року купівлі-продажу земельної ділянки площею 1506 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:006:0033; визнати [PERSON] покупцем за суму 304 900 грн. за договором від 01 червня 2007 року купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку, побудованого на 78%, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] власником земельної ділянки площею 1506 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:006:0033; визнати [PERSON] власником об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку, побудованого на 78%, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 12 січня 2018 року до суду надійшла заява [PERSON] про застосування строків позовної давності. Вказала, що [PERSON] не заперечував щодо укладення оспорюваних правочинів, повністю підтримував їх укладення до дати звернення з позовом до суду. Але позивач не навів обставин, які перешкоджали йому раніше звернутись до суду з таким позовом. Загальна позовна давність становить три роки та починається з часу, коли особа дізналась про порушення свого права. Оскільки позивач з 02 червня 2007 року по грудень 2017 року не вчиняв жодних дій, направлених на оспорення договорів, тому строк звернення до суду сплив ще 02 червня 2010 року, тому просила застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду та відмовити в задоволенні позову. Також [PERSON] подала відзив на позов. Не погоджуючись з даним позовом зазначила, що жодних домовленостей між нею та позивачем щодо укладення договорів не було в частині особи покупця. Так, [PERSON] не перебував у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 1995 року, тому жодних спорів та побоювань з боку колишньої дружини не міг мати на час укладення договорів. Позивач також не надав доказів на підтвердження існування коштів на придбання нерухомості, а вона почала працювати ще з березня 2007 року. При укладенні договорів були дотримані всі вимоги чинного законодавства, нотаріусом перевірено всі документи, дієздатність та правоздатність сторін правочину, на виконання правочину продавцю передані кошти, а вона отримала документи та ключі. З того часу вона користується своєю власністю, сплачує необхідні платежі, присвоєно адресу будинку. Оскільки позивач не довів своїх позовних вимог просила відмовити в задоволенні позову. 07 травня 2019 року до суду надійшла заява [PERSON] щодо зміни предмету позову. Ухвалою суду від 13 червня 2019 року відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету позов, оскільки позивач не змінив предмет позову, а додав нові позовні вимоги щодо іншого майна, яке не було включено при поданні позову. Тобто позивач фактично подав новий позов: новий предмет та нове обґрунтування, підстава позову. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. У судове засідання [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При розгляді справи судом встановлено, що 01 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1506 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:006:0033, посвідчений приватним нотаріусом Кузнєцовою О.В. 01 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку, побудованого на 78%, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Кузнєцовою О.В.. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК. Звертаючись до суду, позивач просив визнати договори купівлі-продажу удаваними в частині покупця. Так, за ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.. Крім того, у п. 20, 25 вищевказаної постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Також судом встановлено, що після укладення договорів у сторін не було жодних зауважень ні щодо передачі грошових коштів за майно, ні щодо передачі майна. У подальшому, [PERSON] на утримання майна, зокрема, сплачувала кошти за користування електроенергією, що підтверджено відповідними копіями квитанціями за період з травня 2011 року, березень 2014 року, вересень 2014 року, березень 2015 року, січень 2016 року). Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. У своїй позовній заяві [PERSON] посилався на вкладення ним своїх грошових коштів у купівлю нерухомого майна, користування майном, здійснення благоустрію земельної ділянки, здійснення будівництва, тощо. Разом з тим, жодного доказу на підтвердження цим обставинам суду не надав, не заявив клопотань про витребування доказів, у разі складнощів в їх отриманні, не повідомив суд про причини неможливості подати такі докази протягом всього часу розгляду справи, тоді як позов до суду поданий ще у грудні 2017 року. Також позивач не спростував доказів, поданих відповідачем [PERSON] щодо користування майном. При розгляді справи позивач обмежився лише власними поясненнями. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні задоволення позову.

Outcome: dismissed