Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

У грудні\~2019\~року до\~суду звернулася [PERSON] із позовною заявою до КГЖЕП «Автозаводське», ТОВ «Житлорембудсервіс», Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання договору найму житла укладеним. В обґрунтування позову вказувала, що із 16 грудня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] та стала спільно з ним проживати у [ADDRESS] , яка була надана [PERSON] 11 травня 1995 [INFO] на підставі обмінного ордеру № 152, що був виданий на підставі рішення Кременчуцького МВК за № 32/17 від 11 травня 1995 року. [PERSON] мешкав у цьому житловому приміщенні із [PERSON] , як з дружиною, до моменту розірвання шлюбу з нею за вищевказаною адресою. Він став квартиронаймачем цього приміщення з 05 грудня 1997 року, згідно акту про не проживання від 12 листопада 1997 року та згідно цього ж акту не проживає там з 11 травня 2007 року. Вона сама, [PERSON] , значиться зареєстрованою у цьому помешканні із 10 травня 2007 року відповідно до вказаного вище акту та довідки про реєстрацію місця проживання. Зазначала, що 25 травня 2007 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано і з цього часу вона стала проживати у кімнаті сама. Після вибуття [PERSON] особовий рахунок на кімнату у грудні 2007 року було переведено на неї. Крім того, 15 жовтня 2009 року між ТОВ «Житлорембудсервіс» та нею було укладено договір на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території № 2100. ВАТ «Полтаваобленерго» у своїй відповіді від 19 листопада 2019 року підтвердив той факт, що 08 липня 2010 року між нею та ВАТ «Полтаваобленерго» було укладено договір про користування електричною енергією, а також було відкрито особовий рахунок. Також, ПрАТ «Кременчукгаз» у своїй відповіді від 19 листопада 2019 року підтвердив відкриття особового рахунку на неї, позивача, із 18 червня 2012 року. Звертає увагу, що із 10 травня 2007 року і по теперішній час вона безперервно та на законних підставах проживає у кімнаті [ADDRESS] . У цій кімнаті вона зареєстрована одна та є наймачем житлового приміщення, на її ім`я відкрито особовий рахунок та за яким вона сплачує вартість наданих їй житлово-комунальних послуг. Вказувала, що у грудні 2018 року звернулася до КП «Квартирне управління» із заявою про приватизацію кімнати у вищезгаданою адресою, але дане питання не було розглянуто та надано письмову відповідь про неможливість визнати її наймачем кімнати. Із інших наданих відповідей постає, що приватизація кімнати у гуртожитку можлива лише у разі тривалого проживання у ньому, тобто постійного проживання п`ять і більше років. Посилалася на те, що вона самостійно сумлінно виконувала обов`язки за Договором найму житла з 15 жовтня 2009 року. Проживання та реєстрація у спірному житловому приміщенні на час звернення із заявою про приватизацію кімнати, сплата комунальних витрат на підставі цього договору, свідчить про передачу їй кімнати на умовах договору найму. 23 серпня 2018 року між нею та КГЖЕП «Автозаводське» було укладено договір найму житла, який фактично дублює договір № 2100 від 15 жовтня 2009 року. Просила визнати відносини, що склалися між нею та Кременчуцькою міською радою з 15 жовтня 2009 року по 23 серпня 2018 року такими, що ознаками відповідають договору найму житла. Ухвалою судді від 24 грудня 2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху для усунення недоліків (а.с. 29). 20 січня 2020 року до суду від позивача [PERSON] було подано уточнену позовну заяву (а.с. 34-36). В уточненому позові позивачем було зазначено відповідачем Кременчуцьку міську раду Полтавської області, третіми особами КГЖЕМ «Автозаводське», ТОВ «Житлорембудсервіс», КП «Квартирне управління Кременчуцької міської ради, Кременчуцьку філію ПАТ «Полтаваобленерго», ПрАТ «Кременчукгаз», КП «Кременчукводоканал». Остаточно позивач просила визнати факт її проживання з 10 травня 2007 року за адресою: [ADDRESS] , визнати відносини, що склалися між нею та Кременчуцькою міською радою з 15 жовтня 2009 року по 23 серпня 2018 року такими, що ознаками відповідають договору найму житла. 22 січня 2020 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі сторін та третіх осіб (а.с. 56). 04 лютого 2020 року до суду від третьої особи ПрАТ «Кременчукгаз» надійшли письмові пояснення по справі (а.с. 66-67). Вказували, що позивачу [PERSON] було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] з 18 червня 2012 року за адресою: [ADDRESS] . Факт постійного проживання позивача за вказаною адресою ними не оспорюється. 10 лютого 2020 року до суду від відповідача Кременчуцької міської ради надійшов відзив на позов (а.с. 80-85). Вказували, що заперечують проти позову. Позивачем [PERSON] у грудні 2018 року було подана заява щодо приватизації нею кімнати у гуртожитку разом із документами. Однак, КП «Квартирне управління» 17 грудня 2018 року у своїй відповіді повідомило, що її заява була залишена без опрацювання, оскільки нею не було підтверджено факт її проживання у гуртожитку за договором найму протягом тривалого часу. Вважають, що для [PERSON] з 23 серпня 2018 року розпочався відлік часу, коли вона проживає у гуртожитку на правових підставах. Крім того, вважають, що посилання позивача на договір № 2100, який нібито дублює договір найму приміщення є недоречним, оскільки ці договори не є тотожними. Просили відмовити у задоволенні позову. 11 лютого 2020 року до суду від третьої особи КП «Кременчуцьке квартирне управління» Кременчуцької міської ради надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 89-92). Поданий відзив на позов є повністю тотожним поданому відзиву Кременчуцькою міською радою. Ухвалою суду від 20 лютого 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 96). 27 лютого 2020 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с. 111-113). Дана відповідь по своїй суті є повторенням позовної заяви та уточненої позовної заяви. 10 березня 2020 року до суду від КП «Кременчуцьке квартирне управління» Кременчуцької міської ради надійшло заперечення на відповідь на відзив (а.с. 117-118), яке є повторенням раніше поданого відзиву на позов. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не прибули, просили справу розглядати без їх участі, заявлений позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, про що надали письмові заяви. Представники відповідача Кременчуцької міської ради у судове засідання не прибув. Адміністрація зазначеної особи надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Проти позову заперечували, підтримали поданий відзив на позов. Представник відповідача виконавчого комітету Кременчуцької міської ради у судове засідання не прибув з невідомих причин, керівництво якого було належним чином повідомлено про час, дату та місце розгляду справи. Про причини неявки у судове засідання свого представника суду не повідомили. Своє ставлення до позову не висловили, відзив на позовну заяву, відповідності до ст. 178 ЦПК України, не подавали. Представники третіх\~осіб \~КГЖЕП «Автозаводське»,\~КП «Квартирне\~управління»,\~АТ «Полтаваобленерго»\~в особі\~його Кременчуцької\~філії у\~судове засідання\~не прибули\~Адміністрації зазначених\~осіб надали до суду заяви про розгляд справи за відсутності їх представників. Представники третіх осіб ТОВ «Житлорембудсервіс» та КП «Кременчукводоканал» у судове засідання не прибули з невідомих причин. Адміністрації цих осіб були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Про причини неявки у судове засідання своїх представників суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з\~ч.\~5,\~6\~ст.\~81\~ЦПК України\~докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи,\~а доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.90 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом достовірно встановлено, що 11 травня 1995 року виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради народних депутатів Малинніковій Світлані Хомівні (російською мовою « [PERSON] ») було видано ордер № 152 на вселення у кімнату [ADDRESS] (а.с. 6). За даною адресою [PERSON] проживала разом із [PERSON] до розірвання з ним шлюбу. З 05 грудня 1997 року квартиронаймачем за даною адресою став [PERSON] , що підтверджується Актом про непроживання від 12 листопада 2007 року, складеного комісією ДП ЖЕД КП «Квартирне управління» (а.с. 5). 16 грудня 2006 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , що постає із свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області (а.с. 4). 25\~серпня 2007\~року шлюб\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~було розірвано,\~що підтверджується\~свідоцтвом про\~розірвання шлюбу,\~виданим 25\~серпня 2007\~року Автозаводським\~відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області (а.с. 8). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 35213 від 01 листопада 2019 року, [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою [ADDRESS] із 10 травня 2007 року (а.с. 7). Крім того, даний факт підтверджується і копією паспорту [PERSON] , в якій та стор. 10 паспорту наявна відповідна відмітка (а.с.9-10). Як було встановлено у судовому засіданні, [PERSON] була зареєстрована у приміщенні до розірвання нею шлюбу із [PERSON] , тобто як член сім`ї наймача. Згідно Акту про непроживання б/н від 12 листопада 2007 року, складеного комісією представників ДП ЖЕД КП «Квартирне управління» у присутності мешканців кімнати [ADDRESS] [PERSON] та [ADDRESS] 5 [PERSON] , встановлено, що [PERSON] не проживає у кімнаті [ADDRESS] , зі слів сусідів, з 11 травня 2007 року. Його особистих речей в кімнаті немає. Оплату за комунальні послуги вносить дружина [PERSON] (а. с. 5). Із відповіді ТОВ «Житлорембудсервіс» № 01-05/710 від 21 грудня 2019 року постає, що у грудні 2007 року особовий рахунок № [NUMBER] за вказаною адресою було переведено на [PERSON] , 15 жовтня 2009 року ТОВ «Житлорембудсервіс» уклав із [PERSON] договір на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території № 2100 (а.с. 12). Своїм листом за № 10/8926 від 20 листопада 2019 року КП «Кременчукводоканал» повідомило, що з грудня 2007 року на ім`я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 16). 08 липня 2010 року між [PERSON] та ВАТ «Полтаваобленерго» було укладено договір про користування електричною енергією, а також відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , що походить із відповіді Кременчуцької філії АТ «Полтаваобленерго» № 13-13-02/3054-1 від 19 листопада 2019 року (а.с. 14). Із листа ПрАТ «Кременчукгаз» № 29/5470 від 19 листопада 2019 року вбачається, що з 18 червня 2012 року за вказаною адресою був відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на [PERSON] (а.с. 15). 23 серпня 2018 року між КГЖЕП «Автозаводське» та [PERSON] було укладено Договір найму житла [ADDRESS] (а.с. 18), відповідно до якого їй було надано, як наймачу, у безстрокове користування кімнату [ADDRESS] (п. 1.1. Договору найму житла). У грудні 2018 року позивач [PERSON] звернулася КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради із документами щодо приватизації займаної неї кімнати. Однак, у грудні 2018 року подані нею документи були повернуті позивачу органом приватизації із відмовою у такій приватизації. Із листа № 01-12/379 від 13 вересня 2019 року (а.с.17) вбачається, що приватизація кімнати у гуртожитку можлива, якщо підтверджено факт проживання у гуртожитку протягом тривалого часу постійно сукупно п`ять і більше років. Крім того, посилаючись на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вказують у листі, що приватизація можлива лише для осіб, які проживали у гуртожитку протягом тривалого часу виключно за договором найму жилого приміщення. Не погодившись із зазначеним позивач звернулася до суду із відповідним позовом. Вирішуючи позов в частині встановлення факту проживання у гуртожитку із 10 травня 2007 року, тобто протягом тривалого часу і більше п`яти років, суд виходить з наступного. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Зі змісту норми ст. 310 ЦК України вбачається, що фізична особа має право на місце проживання. Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Як передбачено ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно ст. 3 до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року місце проживання фізичної особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 35213 від 01 листопада 2019 року (а.с. 7), вказана у довідці адреса [ADDRESS] є постійним зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача із 10 травня 2007 року. Поняття гуртожитків визначено положеннями ст. 127 ЖК України, де передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Відповідно до пункту 1 розділу 2 Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Положення про гуртожитки» № 84 від 27 квітня 2015 року, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто, Законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов, зокрема відсутність в особи власного житла; правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком; реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах; фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Таким чином, однією із умов є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах. На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Як встановлено судом, позивач [PERSON] саме в порядку та на умовах, передбачених нормами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зареєструвала своє постійне місце проживання в гуртожитку по [ADDRESS] . Таким чином, позивачем дотримано умову щодо реєстрації місця свого проживання. Другою обставиною, з якою пов`язане право на захист особи відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. При цьому даний Закон України не містить визначення «законні підстави». Для вирішення питання, чи на законних підставах позивач мешкає у гуртожитку, суд виходить з загальних норм матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому. У даному випадку, позивач [PERSON] була вселена до спірної житлової площі (кімнати у гуртожитку) та зареєстрована у ній з 10 травня 2007 року, як член сім`ї квартиронаймача [PERSON] , як його дружина після реєстрації шлюбу з ним [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. З огляну на зазначене, суд прийшов до беззаперечного висновку, що [PERSON] проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] із 10 травня 2007 року постійно, тобто більше 5 років, відтак вона набула права на приватизацію цієї кімнати, в якій вона постійно проживає. Однак, у зв`язку з тим, що ордер на кімнату № [NUMBER] від 11 травня 1995 року, в якій позивач фактично проживає, виданий не на неї, а договір найму житла був укладений нею фактично лише 23 серпня 2018 року, вона позбавлена можливості приватизувати кімнату, що є обмеженням прав мешканців гуртожитків. За таких обставин, з метою реалізації передбачених законом прав на приватизацію кімнати у гуртожитку, необхідно встановити факт, який має юридичне значення стосовно проживання позивача за адресою: [ADDRESS] із 10 травня 2007 року (тобто більше п`яти років), відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позов в частині визнання відносин, що склалися між позивачем та Кременчуцькою міською радою з 15 жовтня 2009 року по 23 серпня 2018 року такими, що ознаками відповідають договору найму житла, тобто встановлення факту укладання такого договору, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат. Правовідносини найму житла врегульовані гл. 58 ЦК України. Так, згідно із ст. 810, 811, 812, 813 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Виходячи із приписів статті 158 Житлового Кодексу України, ч. 1 статті 811 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі. У процесі розгляду справи судом було встановлено, що позивач [PERSON] вселилася у спірне житлове приміщення кімнату у гуртожитку, як член сім`ї (дружина) наймача [PERSON] . У подальшому, а саме з 10 травня 2007 року і по даний час, позивач є зареєстрованою у даному приміщенні. Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Судом було встановлено, що 11 травня 2007 року квартиронаймач [PERSON] , забравши особисті речі із кімнати [ADDRESS] , виїхав та перестав у ній проживати, однак, в даній кімнаті залишилася проживати позивач [PERSON] . Відповідно до ст. 824 ЦК України на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Такі приписи\~містяться і\~у ст.\~106\~ЖК України. Отже, суд констатує, що позивач [PERSON] , як член сім`ї наймача [PERSON] набула право на переоформлення договору найму відповідно до фактичного проживання. Позивачем [PERSON] не було надано суду як доказів її звернення до відповідачів із заявами про укладення (переоформленням) на неї договору найму кімнати у гуртожитку після вибуття колишнього наймача [PERSON] і до 23 серпня 2018 року, так і доказів ухилення відповідачів від укладання цього договору із позивачем. Сам по собі факт переоформлення особових рахунків надавачами послуг на позивача, укладання із нею договорів про надання послуг, її своєчасна оплата за надані житлово-комунальні послуги свідчить про наявність лише відповідних житлових відносин, але не дає підстав вважати що було юридично укладено договір найму житла між позивачем і відповідачами. Частиною 1 ст. 811 ЦК України встановлено обов`язкову форму для договору найму житла, відповідно до якої договір найму житла укладається тільки у письмовій формі. Тобто, неможливе визнання відносин такими, що ознаками відповідають договору найму житла, оскільки такі відносини мають бути виражені в укладеному договорі. За таких обставин, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. При подачі позову до суду позивач була звільнена від сплати судового збору, як інвалід 2 групи (а.с. 11). Судом позовні вимоги були задоволені частково на однією позовною вимогою. Враховуючи, що позов задоволено частково, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial