Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 01.07.2002 року вона працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Металспецпостач», а 05.08.2019 року подала письмову заяву на ім`я директора товариства з проханням звільнити її за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Після написання заяви про звільнення вона відпрацювала двотижневий строк до 16.08.2019 року. З 19.08.2019 року до 21.08.2019 року у зв`язку з погіршенням стану здоров`я вона перебувала на лікарняному. 20.08.2019 року вона звернулася до директора з письмовою заявою з проханням повідомити її про те, чи було видано наказ про її звільнення, однак не отримала відповіді на своє звернення та наказу про її звільнення за власним бажанням з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України. Тому оскільки бездіяльністю відповідача були порушені її права щодо вільного вибору праці, просить визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем із 19.08.2019 року у зв`язку із звільненням її із займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення з її роботи на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України згідно її заяви від 05.08.2019 року, провести розрахунок при звільненні та видати належним чином оформлену трудову книжку. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи за його відсутності. Вказав про визнання позову в частині припинення трудових відносин із 19.08.2019 року, а також зазначив, що решта позовних не підлягають задоволенню. В останній робочий день 19.08.2019 року позивач була відсутня на робочому місці, тому у відповідача були законні підстави звільнити її за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вона не повідомляла про перебування на лікарняному та лікарняні листи підприємству не надсилала. На підприємстві відсутня її трудова книжка, яку вона забрала із собою 16.08.2019 року. При поданні до підприємства позивачем оригіналу лікарняного листа та трудової книжки буде видано наказ про її звільнення, зроблено запис у трудову книжку і проведено розрахунок при звільненні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання позивача, допитаної в якості свідка, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.\- Судом встановлено, що наказом № 07-к від 01.07.2002 року позивач призначена на посаду головного бухгалтера ТОВ «Металспецпостач» згідно копії її трудової книжки (а. с. 10-12). 05.08.2019 року позивачем подана до директора ТОВ «Металспецпостач» письмова заява про звільнення її з роботи за власним бажанням з 16.08.2019 року (а. с. 5). 20.08.2019 року позивач направила відповідачу поштовим зв`язком листа з викладеним у ньому проханням повідомити про те, чи було видано наказ про її звільнення з роботи (а. с. 6). Проте ця заява була залишена без реагування відповідача. Як убачається з копії листка непрацездатності серії АДТ № 309839, з 19.08.2019 року по 21.08.2019 року включно позивач перебувала на амбулаторному лікуванні (а. с. 18, 19). Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач надала показання про те, що директором була отримана її заява про звільнення. Він двічі приїжджав до неї додому і вона хотіла вручити йому копію лікарняного листка, але він відмовився його отримувати. Оригінал лікарняного листка знаходиться в неї, так як їй відомо про те, що листи, які надходять директору, невідомо де знаходяться. Її трудова книжка знаходиться у відповідача. За змістом ст. 22 КЗпП України та відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки не вирішення заяви про звільнення позивача із займаної нею посади головного бухгалтера є порушенням її права щодо вільного вибору праці. Трудове законодавство не передбачає обов`язкового двотижневого відпрацювання перед звільненням за власним бажанням, у ст. 38 КЗпП України визначено лише обов`язок працівника письмово попередити роботодавця про наступне звільнення за два тижні. Таке попередження не залежить від того, чи працює працівник у момент попередження, чи перебуває на лікарняному або ж знаходиться у відпустці - він може хворіти навіть протягом усіх двох наступних тижнів і не відпрацювати фактично жодного дня після подання заяви про звільнення й роботодавець, навіть у такому випадку, роботодавець не вправі відмовити йому у звільненні після спливу строку попередження. На переконання суду, є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу твердження у поданій до суду заяві представника відповідача про існування законних підстав для звільнення позивача підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул в останній робочий день 19.08.2019 року у зв`язку з її відсутністю на робочому місці, з огляду на те, що 19.08.2019 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні, підтвердженням чому є копія листка непрацездатності серії АДТ № 309839. Поряд із тим, варто зауважити, що звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки ч. 3 ст. 40 КЗпПУ встановлено заборону щодо такого звільнення лише з ініціативи роботодавця. Оскільки 05.08.2019 року позивач подала відповідачу заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, що є її правом, гарантованим ч. 1 ст. 38 КЗпП України, проте така заява була проігнорована відповідачем, у зв`язку з чим вона письмово зверталася 20.08.2019 року з проханням повідомити про видачу наказу про звільнення її з роботи на підставі поданої нею заяви від 05.08.2019 року, що теж залишилися без належного реагування, чим обмежено право позивача на вільний вибір праці та припинення трудового договору з ініціативи працівника, що гарантоване їй Конституцією України та законодавством про працю, тому суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, заявлені вимоги щодо визнання припиненими трудових відносин, але не з 19.08.2019 року, а з 20.08.2019 року (тобто, по закінченню передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України двотижневого строку після написання заяви про звільнення) та вимоги щодо зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення її з роботи на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. З огляду на те, що відповідачем не проведений з позивачем розрахунок, як того вимагає ст. 47 КЗпП України, а також стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що трудова книжка знаходиться у позивача, через що вимоги щодо зобов`язання відповідача провести відповідний розрахунок із позивачем та видати належним чином оформлену трудову книжку суд також задовольняє. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 1536,80 грн., оплачений позивачем при поданні до суду позовної заяви, підтвердженням чого є оригінал квитанції.

Outcome: approved