Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

у грудні 2018 року позивачі звернулися до Машівського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою з наступними змінами та доповненнями позовних вимог (а.с.75-77), посилаючись на те, що [INFO] помер їхній батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина і вони, а також їхня мати - [PERSON] , є спадкоємцями майна померлого за законом. До складу спадщини увійшло право на земельну частку (пай), яка перебуває в колективній власності КСП «Павлівка» розміром 6,45 в умовних кадастрових гектарах. Пізніше у сертифікат були внесені зміни, а саме, зазначено, що право на земельну частку (пай) передано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Натомість якимось чином [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку лише на своє ім`я, а тому вони таким чином незаконно позбавлені спадкового майна. Враховуючи вищевикладене, позивачі просять визнати незаконним розпорядження голови Машівської районної державної адміністрації Полтавської області від 06.01.2005 р. за №6 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам Павлівської сільської ради у розмірі земельної частки (паю)» у частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 6,58 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на дільниці приватизації бувшого КСП «Павлівка»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] площею 6,580 га, розташованої на території Павлівської сільської ради Машівського району Полтавської області, який був виданий 18.05.2005 року [PERSON] на підставі розпорядження голови Машівської районної державної адміністрації №6 від 06.01.2005 року, який був зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010555800012 та скасувати його державну реєстрацію. 21.12.2018 р. відкрито провадження у даній справі (а.с.24). 01.02.2019 р. від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що під час реєстрації державного акту на право приватної власності, який виданий [PERSON] він відповідав вимогам чинного законодавства, а тому відсутні будь-які підстави для визнання його недійсним. Також вказано, що вищевказаний державний акт виданий [PERSON] 18.05.2005 р., а відповідно до цивільного законодавства України загальний строк позовної давності становить 3 р, сплив строку позовної давності про застосування якого заявлено стороною у спорі є підставою відмови у задоволенні позову. Представником відповідача зазначено, що Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області не має будь-яких повноважень щодо проведення або скасування державної реєстрації права власності та не розпоряджається землями, які знаходяться у приватній власності, оскільки дані повноваження віднесені до органів зазначених у ст.6 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому Головне управління є неналежним відповідачем по справі, у зв`язку з чим просить у задоволенні позовних вимог до неналежного відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача (а.с.45-51). 21.03.2019 р. від відповідача-1 [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що позовні вимоги з урахуванням змін та доповнень визнає в повному обсязі і не заперечує проти їх задоволення (а.с.79-81). 21.03.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.87). У судовому засіданні позивач та представник позивачів [PERSON] та її представник позов підтримали у повному обсязі та зазначили, що позивачі на час отримання відповідачем державного акта були неповнолітніми, внаслідок незаконного розпорядження голови Машівської районної державної адміністрації №6 від 06.01.2005 року, на підставі якого державний акт було видано на ім`я відповідача, порушено їхнє право власності. Також зазначили, що про оспорюваний державний акт позивачі не знали, оскільки були дітьми, а відповідач - їхня мати, юридично необізнана. Відповідач [PERSON] зазначила, що позов визнає та не заперечує, що позивачі мають право на частку в спадщині батька, а саме на земельну ділянку площею 6,580 га, розташованої на території Павлівської сільської ради Машівського району Полтавської області, про що діти не були обізнані, оскільки вона їм про це не говорила. Відповідач 1,2 та третя особа направили заяви про розгляд справи без їх участі, відповідач-1 при вирішенні справи покладається на розсуд суду (а.с.100), відповідач - 2 у задоволенні позовних вимог до неналежного відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача (а.с.51), третя особа з будь-яким рішенням суду згодна (а.с.98). Суд, заслухавши пояснення сторін та представників позивачів, дослідивши надані письмові докази, дійшов такого висновку. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 22.09.2003 р. (а.с.8). Як убачається з копій свідоцтв про народження [PERSON] , [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON] ) та [PERSON] - позивачів по справі, вони є дітьми померлого (а.с.9-11,13). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема на право на земельну ділянку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Павлівка» розміром 6,45 га в умовних кадастрових гектарах. Відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.2003 р. виданим державним нотаріусом Машівської державної нотаріальної контори Асановою Р.Ш., де вказано, що спадкоємцями майна [PERSON] померлого [INFO] є його дружина - [PERSON] (відповідачка-3 по справі) та неповнолітні діти, зокрема: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (позивачі по справі) в рівних частках кожному спадкове майно, що складається з права на земельну ділянку (пай) землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Павлівка» розміром 6,45 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належить спадкодавцю на підставі права, посвідченого сертифікатом [NUMBER], виданого Машівською райдержадміністрацією 20.12.1997 р., зареєстрованого 11.02.1998 р. у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №60 (а.с.6). Натомість, як убачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 18.05.2005 р. [PERSON] - відповідачка-3 по справі є власницею земельної ділянки площею 6,580 га у межах згідно з планом, що розташована у с. Павлівка Машівського району Полтавської області, цільове призначення якої, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.7). Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5306774582017 від 13.12.2017 р. вказано, що вищевказана земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.15,16). За розпорядженням голови Машівської районної державної адміністрації №6 від 06.01.2005 р. «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам Павлівської сільської ради у розмірі земельної ділянки (паю)» передано у власність громадянам земельні ділянки загальною площею 39,48 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно розробленого Плану організації на території земельних ділянок на ділянці приватизації бувшого КСП «Павлівка» [PERSON] - 6-58 га, та іншим п`яти громадянам по 6,58 га (а.с.78). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з п.1 ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За положеннями статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття позивачем у власність земельної ділянки) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Статті 116, 118 ЗК України передбачають, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади. Частиною 5 ст. 116 ЗК України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. В силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. «г» ч. 3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до вимог ст.. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частинами першою, другою статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. За таких обставин, з огляду на те, що передача земельної ділянки відповідачу [PERSON] відбулася з порушенням встановленого ЗК України порядку, оскільки земельна ділянка згідно свідоцтва про право на спадщину належить також позивачам, які на час прийняття головою Машівської райдержадміністрації оспорюваного розпорядження були неповнолітніми, тому оскаржуване розпорядження не відповідає вимогам закону та порушує права позивачів на земельну ділянку, у зв`язку з чим спірне розпорядження Машівської районної державної адміністрації та реєстрація права власності підлягають скасуванню, а державний акт недійсним. Також відповідач [PERSON] позов визнала, а відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У судовому засіданні не установлено, що визнання позову суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки спадкоємцями до майна померлого [PERSON] є позивачі та відповідач [PERSON] Водночас суд вважає слушними доводи відповідача Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області щодо непорушення прав позивачів та приходить до висновку про відмову в позові до вказаного відповідача. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності зі ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: partial