Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа Управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06.04.2018 шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з батьком, оскільки позивач постійно проживає у Нідерландах. Зазначила, що у неї є можливість та намір поїхати з донькою на відпочинок, зокрема до Болгарії, але відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон незважаючи на бажання доньки. Вважає, що не даючи згоду на виїзд за кордон [PERSON] , відповідач діє в супереч інтересам дитини. За таких обставин позивач просила суд надати дозвіл неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на багаторазовий тимчасовий виїзд за межі України у період весняних, літніх, осінніх та зимових шкільних канікул, в тому числі до Королівства Нідерландів, країн Європейського союзу, Туреччини, Єгипту, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , починаючи від дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною 16-річного віку, тобто до [INFO] , а також просила суд стягнути з відповідача судові витрати по справі. Ухвалою суду від 18 січня 2021 року відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.32). 25 лютого 2021 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. У судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. У судовому засіданні представник позивача адвокат Кошовий В.К. підтримав позов з підстав зазначених у ньому. Додатково зазначив, що у 2019 році позивач організувала отримання [PERSON] закордонного паспорта та планувала сумісний відпочинок разом з донькою. Упродовж 2019 року позивач приїздила в Україну та в цей час вона проживала разом з донькою і кожного разу обговорювали плани щодо відвідування закордонних країн для відпочинку та оздоровлення. Мати дитини намагається забезпечити доньці гармонійний розвиток та повноцінний відпочинок. [PERSON] , перебуваючи за кордоном, буде мати можливість ознайомитися із життям та побутом людей в інших країнах, розширить свій кругозір та світосприйняття, що буде сприяти її усесторонньому розвитку. Утім, відповідач перешкоджає інтересам дитини та не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. На підставі викладеного, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Жорніченко Д.В. у судовому засіданні заперечували проти позову, підтримавши наданий суду відзив. [PERSON] зазначив, що проти виїзду дитини за кордон не заперечує, головне щоб була на це згода доньки. Представник відповідача Жорніченко Д.В. додатково суду повідомив, що відповідач не заперечує проти виїзду дитини за кордон, проте у позові не конкретизовано в яку країну позивач збирається виїжджати з дитиною, коли вони повернуться, не зазначено мету такого виїзду. Також повідомив, що відповідач про існування закордонного паспорту своєї доньки дізнався лише з позовної заяви. Жодних перемовин щодо виїзду дитини за кордон з відповідачем не проводилось, доказів того, що відповідачем не надається згода на виїзд дитини за кордон чи того, що позивач взагалі намагалася отримати таку згоду суду не надано. Позивачем не надано жодних доказів свого проживання на території Нідерландів, так як і не надано підтверджень умов проживання для дитини. Також позивачем не взято до уваги, що на сьогоднішній день у більшості країн світу діють обмеження на в`їзд іноземних осіб з необхідністю проведення тестування на коронавірус. На підставі викладеного, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.34-39). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради Проскуріна Є.К. у судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності та просила ухвалити рішення в інтересах дитини (а.с.45). Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України). Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2007 року, який рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року було розірвано (а.с.9-10). Від шлюбу сторони мають дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №09 (а.с.8). Як вбачається з позовної заяви, батько дитини [PERSON] дозвіл на безперешкодний виїзд за межі України та виїзд за кордон доньки [PERSON] до досягнення нею 16 річного віку не надає. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 2 «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» неповнолітні громадяни України виїжджають з України за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичного паспорта, службового паспорта, проїзного документа дитини, який видається дітям у віці до 18 років, або якщо вони вписані в закордонний паспорт одного з батьків, та у його супроводі. Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №724) Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне безперешкодне перетинання дитини кордону без згоди та супроводу батька, як просить позивач [PERSON] , суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, справа №235/139/16-ц (№ 6-15цс17), а також у постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року справа №147/1009/17 (61-41502св18). Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом, а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2012 року №724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. З вищезазначених норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку і закінчення. Враховуючи те, що дозвіл на виїзд дитини за кордон без обмеження його відповідним часом чи періодом до досягнення дитиною 16-річного віку може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий не обмежений час, і це може порушити батьківські права відповідача та позбавити його права на спілкування з донькою та на участь у її вихованні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц та правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної у постанові по справі від 16 березня 2016 року у справі 6-33303ск15, універсального, в тому числі на майбутнє - на всі випадки життя, дозволу на виїзд дитини за межі України суд надати не має право, оскільки це суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків обох батьків відносно виховання дитини. Згідно вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають і відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed