Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна лізингова компанія «ЛЮКСКАР» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 15 грудня 2016 року вона уклала з ТОВ «Національна лізингова компанія «ЛЮКСКАР» договір ревардингу № 76887-15, відповідно до умов якого відповідач зобовязався придбати та передати у користування автомобіль «MITSUBISHI LANSER X, моделі 1.6 МТ, кольору срібло, а позивач зобовязався прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі, які передбачені умовами договору. В подальшому, 20 грудня 2016 року [PERSON] зрозуміла, що укладений договір ревардингу не відповідає вимогам діючого законодавств, є таким, що порушує її права та містить ознаки недійсного правочину, а тому просить суд визнати недійсним договір ревардингу № 76887-15 від 15 грудня 2016 року, укладений між нею та ТОВ «Національна лізингова компанія «ЛЮКСКАР», стягнути з відповідача на її користь 53\~000 грн. 00 коп., сплачених нею як вартість фінансування за недійсним договору ревардингу та судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася. Представник позивача [PERSON] подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та без участі позивача, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідача ТОВ «Національна лізингова компанія «ЛЮКСКАР» в судове засідання не зявився, про день і час слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності, а також заперечень на позов до суду не надходило. Згідно ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд визнає неявку відповідача у судове засідання неповажною та вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін на підставі наявних доказів, які є достатніми для постановлення рішення, та ухвалення заочного рішення, проти чого не заперечує і представник позивача. Дослідивши матеріали цивільної справи у сукупності, суд вважає, позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 грудня 2016 року між ТОВ «Національна лізингова компанія «ЛЮКСКАР» (надалі - постачальник) та [PERSON] (надалі отримувач) укладено договір ревардингу № 76887-15. Відповідно до розділу 1 вказаного договору, ревардинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору ревардингу. Згідно п. 2.1 договору, постачальник - ТОВ «Національна лізингова компанія «ЛЮКСКАР» зобовязується придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно (товар визначений у п. 3.1.цього договору), а отримувач [PERSON] зобовязується прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 2.2. договору, строк користування отримувачем товаром складається з періодів (місяців) згідно з графіком сплати ревардингових платежів (додаток №3 до договору) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару за формою, встановленою постачальником. Пунктом 3.1 договору передбачено, що товаром по даному договору є автомобіль «MITSUBISHI LANSER X, моделі 1.6 МТ, кольору срібло. Відповідно до п. 3.2 договору, вартість товару на момент укладення даного договору та розмір першого ревардингового платежу вказується в додатку №2 до даного Договору, який є його невідємною частиною. Згідно з додатком № 2 до договору вартість предмета ревардингу складає 265 000 грн. 00 коп., а розмір фінансування 53 000 грн. 00 коп. Відповідно до п. 4.1.1. договору, постачальник зобовязаний передати у користування та володіння отримувача товар в порядку, встановленому даним договором. Пунктом 5.1. договору передбачено, що товар передається в користування отримувачеві протягом строку, який становить не більше пятдесяти робочих днів з моменту сплати отримувачем на рахунок постачальника першого ревардингового платежу, платежу за передачу товару. Згідно пункту 6.1. договору, сторони передбачили, що з дати підписання акту приймання-передачі отримувач має право користуватися товаром згідно з його звичайним призначенням. Чинним цивільним законом не врегульовано правовідносини, що виникають з договору ревардингу. Таким чином, при вирішенні даної справи на підставі ст. 8 ЦК України суд керується правовими нормами ЦК України, інших актів законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (застосовує аналогію закону). Як вбачається з положень оскаржуваного договору, він містить у собі ознаки договору лізингу, найму та купівлі-продажу транспортного засобу. Тому правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Закону України «Про фінансовий лізинг». Вирішуючи питання про наявність або відсутність підстав для визнання договору недійсним, суд виходить з наступного. Як передбачено пунктом 3.6. договору, постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. В той же час договір не містить вказівки яка саме особа є продавцем та де знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Зазначені умови оспорюваного договору суперечать вимогам частини першої статті 808 ЦК України, яка передбачає, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Отже, у вказаному договорі суттєво обмежені права позивача по відношенню до постачальника у разі неналежного виконання останнім обовязків, передбачених договором та законом. Звужені обовязки постачальника, які передбачені ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, оскільки за даним договором п. 4.1.1. передбачено єдиний обовязок постачальника передати у користування та володіння отримувача товар в порядку, встановленому цим договором (передати у власність обовязок відсутній), повністю виключена відповідальність постачальника за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі товару та його належної якості, одночасно значно розширені права постачальника. Положеннями розділу 12 договору встановлено жорстку односторонню відповідальність одержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачена у розділі 1 договору та додатку № 2 до нього оплата вартості фінансування договору у розмірі 53 000 грн., виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у звязку з чим вказані положення договору є несправедливими. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Як встановлено судом, аналіз змісту оскаржуваного договору ревардингу від 15 грудня 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права одержувача як споживача стосовно постачальника у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (пункт 3.6 договору), звужені обовязки постачальника (що в даному договорі фактично діє як лізингодавець), які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність постачальника за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі товару та передачі товару належної якості, одночасно значно розширені права постачальника. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, оскаржуваний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір ревардингу від 15 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «Національна лізингова компанія «ЛЮКСКАР» та [PERSON], нотаріально посвідчено не було. Відповідно, виходячи з положень частини першої статті 220 ЦК України у звязку з недодержанням сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та наявність підстав для визнання договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки позивачем 15 грудня 2016 року на рахунок відповідача згідно квитанції № 0.0.670198862.1 сплачено грошові кошти у сумі 53 000 грн. 00. на виконання договору, яким судом визнано недійсним, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача ТОВ «Національна лізингова компанія «ЛЮКСКАР» на користь позивача [PERSON] одержані ним за недійсним договором кошти у розмірі 53 000 грн. 00 коп. Згідно вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі сплатив судовий збір у розмірі 1\~102 грн. 42 коп., що підтверджується квитанціями № 0.0.679410171.1 та № 0.0.679411508.1 від 29 грудня 2016 року. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1 102 грн. 42 коп. на відшкодування понесених нею судових витрат.

Outcome: approved