Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд ухвалити рішення, яким: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 грудня 1996 року, видане державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г., на ім'я [PERSON], зареєстроване в реєстрі за № 3-3019; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 52,1 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м., після смерті [PERSON], який помер [INFO]. В обґрунтування позову зазначив, що він, [PERSON], є сином [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті батька відкрилась спадщина на все належне йому майно, яке складається із квартири [ADDRESS], яка належала на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.10.1993 року, виданого Південним машинобудівним заводом згідно з розпорядженням (наказом) за № 1251. Зазначив, що спадщина після смерті батька прийнята наступним чином: мати - шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном (ст. 549 ЦК УРСР від 1963 р.) та подачею заяви про прийняття спадщини; а позивач - шляхом подачі 16.07.1996р. заяви про прийняття спадщини, про що заведена спадкова справа № 535/1996. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 48596152 від 31.07.2017 року та за даними Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори вбачається, що за заявою [PERSON] № 1237 також заведено спадкову справу № 1053/1996 на майно померлого [INFO] чоловіка [PERSON]. 30.12.1996 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири, видане їй державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г., зареєстровано в реєстрі за № 3-3019, не повідомивши при цьому про наявність інших спадкоємців ([PERSON] та іншого сина - [PERSON], який із заявою про прийняття спадщини не звертався, помер [INFO].). Таким чином, матір позивача - відповідач по справі, не повідомила нотаріусу про наявність інших спадкоємців, який у свою чергу, не з'ясував коло осіб, які заявили свої спадкові права на майно (зважаючи на заведену спадкову справу № 535/1996), чим фактично позбавлено позивача права на спадкування на 1/4 частки майна після смерті батька, тоді як матір отримала усю спадщину (1/2). Відповідно, свідоцтво про право на спадщину є недійсним з моменту його видачі. Однак, постановою від 31.07.2017р. державний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину його матері - відповідачу по справі, на спадкове майно та рекомендував вирішити зазначене питання у судовому порядку. У зв'язку з помилковим заведенням державною нотаріальною конторою двох спадкових справ після смерті [PERSON] та оформленням спадкового майна лише на одного зі спадкоємців, у позивача існують перешкоди для оформлення своїх спадкових прав у нотаріальному порядку на квартиру у вигляді 1/4 частки, оскільки внаслідок цього квартира фактично вже зареєстрована за іншою особою. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. У судове засідання представник позивача не з'явилась, але надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розглчду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року), у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] у м. Дніпропетровську, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим Міським бюро РАЦС м. Дніпропетровська 22 липня 1952 року, актовий запис № 1706 (а.с. 9). Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками [PERSON] зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. З 07 жовтня 1993 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної власності в рівних частках батькам позивача - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07 жовтня 1993 року, яке було видано Південним машинобудівним заводом згідно з розпорядженням (наказом) №1251 від 07.10.1993 року, зареєстрованим в МБТІ в реєстрову книгу за № 31п-45 (а.с. 10). [INFO] батько позивача - [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної Ради народних депутатів міста Дніпропетровська 10 червня 1996 року, актовий запис № 1019 (а.с. 24). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну останньому частину нерухомого майна, а саме на ? частину квартири [ADDRESS]. За змістом статті 524 ЦК УРСР у редакції 1963 року, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК УРСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР у редакції 1963 року, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ст. 529 ЦК УРСР у редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги після померлого [INFO] [PERSON] були його дружина - відповідач [PERSON], та його сини - [PERSON] та позивач - [PERSON]. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР у редакції 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР у редакції 1963 року встановлюється, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Так, 16 липня 1996 року позивач [PERSON] звернувся до Третьої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою № 661 про прийняття спадщини після смерті його батька - [PERSON] (а.с. 35). У заяві про прийняття спадщини [PERSON] зазначив, що крім нього, спадкоємцем являється син померлого - [PERSON] та дружина померлого - [PERSON] На підставі вищевказаної заяви [PERSON] Третьою дніпропетровською нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №535/96, копія якої міститься в матеріалах цивільної справи (а.с. 34-40). Крім того, 30 грудня 1996 року відповідач [PERSON] також звернулась до Третьої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою № 1237 про прийняття спадщини після смерті її чоловіка - [PERSON] та просила видати свідоцтво про право на спадщину (а.с. 42). У заяві про прийняття спадщини [PERSON] вказала, що інших спадкоємців, що прийняли спадщину після померлого [PERSON], немає. На підставі вищевказаної заяви [PERSON] Третьою дніпропетровською нотаріальною конторою була заведена ще одна спадкова справа - № 1053/96, копія якої міститься в матеріалах цивільної справи (а.с. 41-49). Інший спадкоємець першої черги щодо майна після померлого [INFO] [PERSON] - його другий син [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався. Отже, судом встановлено, що після смерті [PERSON], який помер [INFO] у встановлений законодавством шестимісячний строк з дня відкриття спадщини до Третьої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся позивач по справі - [PERSON], як спадкоємець першої черги. Відповідач по справі в силу приписів ст. 529 ЦК УРСР та проживання зі спадкодавцем за однією адресою прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, як спадкоємець першої черги. Таким чином, позивач та відповідач як спадкоємці першої черги мали успадкувати спадкове майно, яке складалося з ? частки спадкової квартири, у рівних частках, тобто по ? частині квартири [ADDRESS]. При цьому, Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою замість приєднання заяви [PERSON] про прийняття спадщини від 30 грудня 1996 року до спадкової справи № 535/96 (яка була заведене раніше за заявою позивача від 16.07.1996 року), помилково було заведено дві спадкові справи щодо спадкового майна померлого [PERSON], а саме: спадкова справа № 535/96 від 16.07.21996 року та спадкова справа № 1053/96 від 30.12.1996 року. Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ, в редакції, що діяла на час смерті [PERSON], на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Згідно ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат», в редакції від 02 вересня 1993 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Відповідно до ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР у редакції 1963 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини позивачу [PERSON] державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори так і не було видано свідоцтво про право на спадщину на належну йому ? частину спірної квартири. Більш того, з матеріалів наданої на запит суду спадкової справи №535/96 вбачається, що державним нотаріусом взагалі не було вчинено будь-яких дій щодо перевірки підстав для спадкування та оформлення спадщин на ім'я [PERSON] Частиною 1 статті 68 Закону України «Про нотаріат», в редакції від 02 вересня 1993 року визначено, що державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. При цьому, 30 грудня 1996 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г. на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири [ADDRESS], яка складається з: 1- коридор, 2 - жила кімната, 3- кухня, 4 - ванна, 5 - туалет, 6 - кладова, 7 - жила кімната, зареєстроване в реєстрі за № 3-3019 (а.с. 49). Таким чином, при видачі свідоцтва про права на спадщину [PERSON] державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г. не було враховано наявність у спадкодавця [PERSON] іншого спадкоємця першої черги - [PERSON] - позивача по справі, який також подавав до Третьої дніпропетровської нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та мав у рівних з [PERSON] частках успадкувати майно померлого [PERSON], тобто по ? частині квартири [ADDRESS]. З наведеного очевидним є висновок про те, що право позивача на спадкування належного йому спадкового майна було порушено, у зв'язку з чим підлягає судовому захисту. 31 липня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою №1217 про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, щодо майна його померлого батька - [PERSON], а саме ? частини квартири [ADDRESS] (а.с. 37) Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. від 31 липня 2017 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину квартири [ADDRESS] (раніше - м. Дніпропетровськ) після померлого [INFO] батька [PERSON] (а.с. 17). Підставою для відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що 30 грудня 1996 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою вже було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] на все спадкове майно померлого [PERSON], тобто на ? частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз'яснено, що іншими підставами визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскільки у зв'язку з видачею [PERSON] 30 грудня 1996 року свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно померлого [PERSON] було порушено право позивача на спадщину за законом, суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 грудня 1996 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г. на ім'я [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS], у зв'язку з чим позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. При цьому, підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 грудня 1996 року недійсним у цілому суд не вбачає, оскільки судом встановлено, що нотаріусом було помилково визначено лише частку успадкованого відповідачем майна, та замість ? частки було видано право на спадщину на ? частку, у зв'язку з чим, слід визнати оспорюване свідоцтво недійсним лише в частині визначеної в ньому частки успадкованого майна. Слід звернути уваги на те, що у випадку визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним в цілому, будуть порушені спадкові права відповідача та його право власності на успадковану частку, оскільки судом було встановлено, що відповідач у встановлений законом строк та порядку прийняв спадкове майно, а отже успадкував його у рівних частках з позивачем, по ? частині, яке складається з ? частини спадкової квартири. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 30 грудня 1996 року підлягають частковому задоволенню, та оспорюване свідоцтво слід визнати недійсним лише в частині визначеної в ньому частки успадкованого майна. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину квартири [ADDRESS], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом. Оскільки позивач [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги, від спадщини не відмовився, прийняв її в установленому законом порядку у встановлений законом строк, а отже він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] Судом встановлено, що позивач прийняв спадщину, що залишилася після смерті його батька, оскільки у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, в порядку встановленому ЦК УРСР у редакції 1963 року, чинному на час відкриття спадщини, а отже спадщина належить йому з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця, з [INFO]. Як вже було встановлено судом спадкоємцями першої черги щодо спадкового майна померлого [INFO] [PERSON] у рівних частках були його дружина - відповідач [PERSON], та його син - [PERSON] та позивач - [PERSON], які згідно положень ст. 529 ЦК Української РСР у редакції 1963 року мали в рівних частках успадкувати майно померлого [PERSON] [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався, більш того останній помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпропетровського обласного управління юстиції 16 квітня 2001 року (а.с. 26). Оскільки кожний зі спадкоємців однієї черги мають успадковувати майно спадкодавця у рівних частках, слід дійти висновку, що позивач мав успадкувати ? частину квартири [ADDRESS]. Враховуючи ті обставини, що позивач успадкував за законом право на частину нерухомого майна, у вигляді ? частини квартири [ADDRESS], право на яку мав спадкодавець, та в установленому порядку не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, через те, що нотаріус не врахував наявність ще одного спадкоємця першої черги та порушив права позивача на спадкування належної йому частини спадщини, а у подальшому відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що успадковане право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши повно, всебічно та безпосередньо матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, а тому за позивачем слід визнати право власності у порядку спадкування за законом на ? частину квартири [ADDRESS]. На підставі ст.ст. 328, 392, 1301 ЦК України, ст. ст. 524, 526, 529, 548, 549, 561 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, та

Outcome: partial