Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» (далі - Інститут) про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 04.09.2007р. по 11.02.2015р., на посадах молодшої медсестри відділення онкогематології для дорослих, молодшої медсестрі блоку інтенсивної терапії. Відповідно до постанови КМУ від 07.11.2014р. № 595, постанови Президії Національної академії медичних наук України від 13.11.2014р. № 11/4, постанови Президії від 17.11.2014р. № 18 державна Інститут був переміщений з території проведення АТО м. Донецька до м. Києва. На підставі наказу від 18.06.2018р. № 16-к «Про звільнення працівників» її було звільнено на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. З 11.02.2015р. у зв`язку з її відмовою від переведення в іншу місцевість разом з установою. Після звільнення та до сьогоднішнього дня відповідач не провів з нею остаточний розрахунок, не виплативши їй заробітну плату з жовтня 2014 року по лютий 2015 року. Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про розрахунок, в тому числі 20 грудня 2018 року, відповіді на її звернення не надано. На підставі наведеного просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період: жовтень 2014 року - лютий 2015 року в сумі 16 172,74 грн, вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України в сумі 3613,05 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати в сумі 21 759,94 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 72 261 грн (а.с.1-5). У встановлений судом строк відповідач надав відзив, в якому послався на те, що заявлені позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства», постанови Президії Національної академії медичних наук України від 17.11.2014 р. № 18 Державна установа «Інститут невідкладної і відновної хірургії ім. В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» був переміщений з території проведення АТО м. Донецьк до м. Києва, у зв`язку з бойовими діями та окупацією м. Донецька невизнаною терористичною республікою «ДНР». В період часу з 17 листопада 2014р. по 11 лютого 2015р. керівництвом здійснено переміщення Інституту до м. Києва. З урахуванням відсутності в м. Києві матеріальної бази (приміщень для клінічних відділень, лікувально-діагностичного обладнання та ін.) з 01.01.2015 року по даний час Інститут працює виключно за КВПКВ 6561040 «Фундаментальні дослідження, прикладні наукові і науково-технічні розробки, виконання робіт за державними цільовими програмами і державним замовленням у сфері профілактики і лікування хвороб людини, підготовка наукових кадрів, фінансова підтримка розвитку наукової інфраструктури та об`єктів, що становлять національне надбання», штатний розпис за даною програмою передбачає 85 штатних одиниць. З 17.11.2014р. ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірург ім. В.К. Гусака НАМИ України» здійснює свою діяльність ні території м. Києва. Позивач до м. Києва не виїжджала та не відпрацьовувала робочий час в м. Києві. Враховуючи те, що Інституту фактично з листопада 2014 проводив свою діяльність в м. Києві, на території м. Донецька здійснювались дії АТО та м. Донецьк фактично вже було не підконтрольне державі Україні - відпрацювання робочого часу позивачем, передбачене КЗпП України, з 17 листопада 2014 р. вважаються таким, що не здійснювалось. Будь-які виходи за минулим місцем роботи (за територіальністю) не рахуються як відпрацювання робочого часу. З моменту переміщення інституту позивач жодного разу не виходила за місцем роботи (м. Київ, вулиця Героїв Севастополя, 30). Враховуючи викладене, розрахунок заборгованості за заробітною платою, поданий позивачем, відповідач вважав необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності. Відповідно довідки форми ОК-5 (дата формування виписки 29.12.2019p.) [PERSON] отримувала заробітну плату, з якої проведено відрахування до бюджету за 2014 рік по листопад включно. Факт виплати розрахунку зі звільненим працівником в 2014-2015 р. неможливо підтвердити або спростувати по причині втрати всіх без виключення документів фінансово-господарської діяльності, в тому числі кадрової документації Інституту. По даному факту слідчим відділом Торецього ВП Бахмутського СВ Торецього ВП ГУНП в Донецькій області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12018050220000327 за фактом незаконного заволодіння майном, документами фінансово-господарської діяльності ДУ «ІНВХ ім. В.К. Гусака НАМИ України невстановленими особами. Підставою для нарахування заробітної плати є табель обліку робочого часу, який може вестись як у днях, так і в годинах (постанова КМУ від 08,02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»). За підстави повної відсутності оригіналів фінансово-господарських, бухгалтерських, кадрових документів, в тому числі табелів обліку робочого часу розділу «Клініка», «Наука» включно до січня 2015 року, які велися після переміщення виключно за розділом «Наука», тарифікаційних списків за 2014 р., штатного розкладу, тарифної сітки (схеми посадових окладів) не є можливим, визначити наявність заборгованості по заробітній платі [PERSON] та за наявності заборгованості нарахувати суму заборгованості, внести корегування в фінансову та бюджетну звітність Інституту. Інститутом не нараховувалась заборгованість за заробітною платою [PERSON] по причині повної втрати оригіналів фінансово-господарських, бухгалтерських, кадрових документів в повному обсязі. З відзиву, поданого відповідачем додатково, вбачається, що відповідно до тарифікаційного списку Інституту на 2014 рік позивач займала на час звільнення посади молодшої медичної сестри по догляду за хворими відділення онкогематології для дорослих (основне місце роботи), тарифний розряд посадовий оклад 1218,00 грн, надбавка за шкідливі умови праці 15%, що пропорційно становить 182,70 грн; місячний фонд заробітної плати 1 400,70 грн, молодшої медичної сестри палатної відділення онкогематології для дорослих (за сумісництвом 0,5 ставки), тарифний розряд 4, посадовий оклад 609,00 грн; місячний фонд заробітної плати 609,00 грн. Так, сума заборгованості позивачу може становити: 01.12.2014 - 31.12.2014 (23 р.д.) - 2009,70 грн. В частині заборгованості за період січень - лютий 2015р. розрахунок вважав за можливим провести у відношенні до розміру мінімальної заробітної плати на 2015р. (1218,00 грн), визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», а також тарифікаційного списку. У зв`язку з відсутністю затверджених тарифікаційних списків працівників, які не виявили бажання переміститись з Установою до м. Києва, враховував діючий на 2014р. тарифікаційний список, до якого позивачу було присвоєно 10 тарифний розряд. Відповідно до єдиної тарифної сітки на 2015 рік, діючої на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 p. № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплат праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» тарифна ставка за тарифним розрядом 4 на період з 01.01.2015 по 31.08.2015 становила 1218,00 грн. На підставі наведеного вважав, що сума заборгованості позивачу за основним місцем роботи та сумісництвом з урахуванням надбавок та враховуючи, що сума мінімально заробітної плати на 2015 рік (1218,00 грн), визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2015 рік» може становити: 01.01.2015р. - 31.01.2015р. (19р.д.) - 2009,70 грн, 01.02.2015р. - 11.02.2015р. (8 р.д.) - 789,53 грн. А тому сума заборгованості перед позивачем за період з 01.01.2014р. по 11.02.2015р. може становити 2 799,23 грн, з чого випливає, що наведений позивачем розрахунок не відповідає дійсності та є завищеним. Так, розрахунок компенсації втрати частини основної заробітної плати мас бути проведений виключно з 01.01.2014р. по 11.02.2015р., у зв`язку оплатою заробітної плати відповідачем позивачу за період жовтень - листопад 2014р. Таким чином, загальна сума компенсації втрати частини основної заробітної плати за період з 01.12.2014р. по 11.02.2015р. може становити 4998,99 грн. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов підтримав. Відповідач про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, його представник в судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Позивач перебував у трудових відносинах з Державною установою «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Національної академії медичних наук України» з 4 вересня 2007 року (наказ № 269-к від 03.09.2007р.) по 11 лютого 2015 року (наказ № 16-к від 18.06.2018р.), працюючи молодшою медсестрою відділення онкогематології для дорослих, звільнена за ч.6 ст.36 КЗпП України відмова від переведення в іншу місцевість з установою (а.с.8-9). Конституцією України гарантується право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначної законом. Згідно ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2). У відповідності до статей 77-80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимим, достовірними і достатніми. Положеннями статей 10 і 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Частиною 1 ст.89 ЦК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі позивачем надані копія Індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих з Реєстру зарахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), згідно яких [PERSON] було нараховано заробітної для нарахування пенсії під час роботи в ДУ «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В.К. Гусака Академії медичних наук України»: за жовтень 2014 року в сумі 4386,53 грн, за листопад 2014 року - 3011,66 грн (а.с.14-17). Будь-яких доказів того, що ці суми були сплачені відповідачем на користь позивача, суду надано не було, на підставі чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Судом встановлено і сторонами не оспорюється той факт, що з 17 листопада 2014 року Інститут здійснює свою діяльність на території міста Києва, а позивач відмовилась від переведенням в іншу місцевість разом з Інститутом, у зв`язку з чим була звільнена на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Тобто з 17 листопада 2014 року позивач фактично не виконувала покладені на неї обов`язки, у зв`язку з чим підстави для нарахування їй заробітної плати за період після 17 листопада 2014 року по лютий 2015 року відсутні, і в цій частині позову необхідно відмовити. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. № 2050-111 (далі - Закон № 2050) передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У відповідності до ст.2 Закону № 2050 компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно ст.3 Закону № 2050 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Таким чином, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати становить: за жовтень 2014 року - 1,019 х 1,03 х 1,433 х 1,124 х 1,137 х 1,098 х 1,04 х 1,002 х 0,997 х 1,008 х 1,008 х 1,003 х 1,002 х 0,994 х 0,998 х 1,005 х 1,01 х 100 - 100% = 125,68 грн; 4 386,53 грн х 125,68 : 100% = 5 512,99 грн; за листопад 2014 року - 1,03 х 1,433 х 1,124 х 1,137 х 1,098 х 1,04 х 1,002 х 0,997 х 1,008 х 1,008 х 1,003 х 1,002 х 0,994 х 0,998 х 1,005 х 1,01 х 100 - 100% = 121,47; 3 011,66 грн 121,47 грн : 100% = 3 658,26 грн. Всього компенсація громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за жовтень - листопад 2014 року становить 9 171,25 грн (5 512,99 грн + 3 658,26 грн), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Частина 1 ст.47 КЗпП України зобов`язує власника або уповноважений ним орган в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.ч.1, 2 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1). При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2). Як зазначено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коди ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач у день звільнення не працювала, вимога про розрахунок пред`явлена 5 жовтня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у зв`язку з чим підлягає цивільній відповідальності, що передбачена ст.117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 6 жовтня 2020 року по день ухвалення рішення судом (а.с.24). Суд не може погодитись з позицією позивача про те, що нею пред`являлись роботодавцю вимога про розрахунок 20 грудня 2018 року, оскільки доказів того що така вимога, що міститься в матеріалах справи (а.с.13), була отримана позивачем, суду надано не було. Відповідно до абз.3 п.2 розділу П Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100 (далі - Порядок), у всіх інших випадках збереження заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Виходячи з положень Порядку середньомісячна заробітна плата позивача становить 3699,10 грн ((4386,53 грн + 3 011,66 грн) : 2), а середньоденна заробітна плата становить 172,05 грн ((4386,53 грн + 3 011,66 грн) : 43 дні). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який повинен сплатити відповідач на користь позивача за період з 6 жовтня 2020 року по 30 листопада 2020 року, становить 6709,95 грн грн (172,05 грн х 39 робочих днів), де 172,05 грн - середньоденний заробіток позивача на підприємстві, 39 днів - кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати, з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ч.1 ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених, зокрема, у пункті 6 статті 36, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Позивач звільнена з роботи на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою, у зв`язку з чим має право на виплату їй вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку. Доказів того, що така допомога була виплачена їй роботодавцем, суду надано не було, у зв`язку з чим вона права позивача в цій частині підлягають захисту. Виходячи зі змісту принципу диспозитивної цивільного судочинства, що міститься у ст.13 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, підлягає стягненню з позивача на користь відповідача вихідна допомога в сумі 3613,05 грн з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову про стягнення заборгованості по заробітні платі, а також оскільки позивач судовий збір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при зверненні до суду сплачено не було, судовий збір необхідно стягнути з відповідача в дохід держави. Відповідно до ст.ст.44, 47, 94, 115-117 КЗпП України, ст.ст.1, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial