Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-10 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені свого малолітнього сина [PERSON] , третя особа: Комісія з питань захисту прав дітей Вознесенівській районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником квартири[ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстрованими особами числяться його онука [PERSON] , [INFO] , та його правнук - син відповідача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Однак, з вересня 2017 року та по сьогоднішній час [PERSON] та [PERSON] за місцем своєї реєстрації у квартирі не мешкають, не зберігають свої речі за вказаною адресою, не несуть витрат по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг, при цьому їм не чиняться перешкоди в доступі до житла та в користуванні житловим приміщенням. Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів у належній позивачу квартирі чинить йому перешкоди у володінні вказаним майном, створює додаткові витрати та унеможливлює оформлення субсидії та отримання інших пільг по сплаті комунальних послуг, [PERSON] просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою[ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.11.2019 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] на задоволенні позову наполягає, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву, яка надійшла з Ізраїлю, м. Ноф-аГалиль, у якій позов визнає, просить його задовольнити та слухати справу без її участі та участі її як представника малолітньої дитини. Представник третьої особи: Комісії з питань захисту прав дітей Вознесенівській районної адміністрації Запорізької міської ради до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу укладеного 09.07.1997 року реєстраційний номер № 1539, позивач [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . На даний час у вказаній квартирі зареєстрованими особами числяться відповідачі у справі, а саме [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а саме з 11.07.2012 року по теперішній час, що підтверджується інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, наданою на запит суду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України. Як вбачається з акту складеним комісією в складі голови правління ОССБ «Соборний 159» [PERSON] . та мешканців квартири [NUMBER] [PERSON] , квартири [NUMBER] [PERSON] на предмет фактичного проживання /не проживання/ в ній мешканців від 28.08.2019 року, [PERSON] та неповнолітній [PERSON] за місцем реєстрації у квартирі [ADDRESS] не проживають з 04.09.2017 року. Крім того, факт не проживання відповідача та її малолітнього сина в квартирі належній позивачу, підтвердила у своїй заяві особисто відповідач [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Також, права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до закону №175/97-ЕР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] є членами сім`ї власника квартири, а саме онукою та правнуком, однак вони не проживають за місцем реєстрації з вересня 2017 року, витрат по утриманню житла не несуть, і позивач несе зайві комунальні витрати. Відповідач [PERSON] , яка діє також і в інтересах відповідача малолітнього [PERSON] , [INFO] , визнає позовні вимоги в повному обсязі, підтверджує, що вона, разом із сином [PERSON] в квартирі не проживають, оскільки, виїхали до країни Ізраїлю, про що свідчить її особиста заява про визнання позову. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Ч. 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Проаналізувавши наведені правові норми суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає. ЇЇ мати [PERSON] також не проживає в спірній квартирі. Залишення неповнолітнього зареєстрованого в спірному приміщенні суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України. Відповідно до ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Судом встановлено, що реєстрація відповідачів у квартирі порушує права позивача як власника, так як позивач обмежений у своєму праві розпорядження власністю, а крім того відповідачі в квартирі не проживають, витрат по утриманню житла не несуть, і позивач несе зайві комунальні витрати. Крім того, заява про визнання позову відповідача [PERSON] не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, а тому оскільки відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання з 04.09.2017 року та виїхали за межі України, необхідним визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . При цьому суд приймає до уваги, що у відповідності зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили,про позбавлення права користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання про судові витрати, суд вважає, що вони повинні залишитись за позивачем так як питання щодо їх стягнення позивачем не заявлялись.

Outcome: approved