Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

у грудні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним п.п.2.2.1. і ч. 1,2 п. 2.2.2. шлюбного договору, укладеного 03.11.2015 року між позивачем та відповідачем. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2015 року було розірвано шлюб із відповідачкою. 03.11.2015 року між ним та [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олофінським О.В., який зареєстрований у реєстрі за №8191. Того ж дня, перед укладенням шлюбного договору, він та [PERSON] уклали угоду, названу домовленостями та засвідчену підписами сторін і [PERSON] Відповідно до домовленостей розроблено подальший план щодо розірвання шлюбу, умов переходу спільної сумісної власності до приватної власності кожного з них, умови і текст шлюбного договору. Згідно зазначених домовленостей визначено принципи поділу спільного сумісного майна, а саме:. квартири [ADDRESS]; житлового будинку [ADDRESS]. Зазначає, що п.2.2.1, п. 2.2.2 шлюбного договору прямо суперечить домовленостям, а відтак і волевиявленню між позивачем та відповідачем, а саме: у п.2.2.1 шлюбного договору зазначено, що в особисту приватну власність дружини повинна перейти квартира [ADDRESS], яка була придбана під час шлюбу 23.09.2009 року за договором купівлі -продажу та перебуває у спільній сумісній власності. У п. 2.2.2. шлюбного договору зазначено, що у особисту приватну власність чоловіка має перейти житловий будинок [ADDRESS]. Цей будинок та земельна ділянка були придбані під час шлюбу, 20.04.2005 року за Договором купівлі -продажу. У ч.2 п.2.2.2. шлюбного договору зазначено, що у особисту приватну власність чоловіка має перейти земельна ділянка у [ADDRESS], яка придбана ними під час шлюбу. Позивач вважає, що умови шлюбного договору суперечать волевиявленню подружжя, яке викладено у домовленостях та порушує, на його думку, ч. 3 ст. 203 ЦК України. Крім того, вказує, що шлюбний договір був укладений за декілька тижнів до розлучення і за основним змістом є поділом спільного сумісного майна, а отже суперечить самій сутності шлюбних договорів. Посилаючись на ч.5 ст. 93 Сімейного кодексу України, просить визнати недійсним п.п.2.2.1. і ч. 1,2 п. 2.2.2. шлюбного договору, укладеного 03.11.2015 року між позивачем та відповідачем. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольни з огляду на обставини, викладені у позовній заяві. Позивач в ході судового розгляду зазначив на фіктивність всього шлюбного договору, оскільки фактично при його укладенні сторони не мали на меті визначати статус майна, а укладення шлюбного договору є виконанням письмових домовленостей між сторонами, які існували до його укладення. Крім того, позивач зазначив, що наявність умов шлюбного договору, які він оспорює, перешкоджає йому належним чином виконувати умови письмових домовленостей і належним чином забезпечувати дітей. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, вказували на те, що визнають обставини щодо перебування у шлюбі та розірвання шлюбу, укладення шлюбного договору, а також переговори із позивачем до укладення шлюбного договору, врегулювання відносин щодо участі батьків у вихованні та утриманні дітей. У зв'язку із протилежністю позицій з багатьох питань почали викладати свої позиції письмово, текст яких 03.11.2015 року підписали у вигляді «Домовленостей», після підписання домовленостей підписали текст шлюбної угоди. Категорично заперечували щодо позиції позивача про те, що зміст шлюбної угоди суперечить його волевиявленню, посилаючись на пункти 5.2, 5.6 прикінцевих положень шлюбного договору, в якому вказано, що позивач розуміє природу правочину та правові наслідки його укладання, свої права та обов'язки за договором, а також те, що зміст статей договору зрозумілий та відповідає волевиявленню чоловіка та дружини. Щодо тверджень позивача, що шлюбний договір суперечить самій сутності шлюбних відповідач зазначила, що на момент вчинення даного правочину сторони перебували у шлюбі, а відтак мали право на укладення шлюбного договору відповідно до ст. 92 СК України. Посилання позивача на вимоги ч.5 ст. 93 СК України, вважає безпідставними, оскільки за умовами шлюбного договору не відбулась передача у власність позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] будь -якого майна, право на яке підлягало державній реєстрації, а лише визначався правовий режим майна, набутого у шлюбі, за яким право сумісно власності на майно та грошові кошти подружжя припинилося, а тому вимоги норм Сімейного та Цивільного кодексу України дотримано у повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з»явилась, про місце і час судового розгляду справи повідомлясь належним чином. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з липня 1998 року сторони перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Подільсьского районного суду м. Києва від 21.11.2015 року. Під час перебування у шлюбі, сторони 03.11.2015 року уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олофінським О.В., зареєстрованого у реєстрі за №8191. До укладення шлюбного договору сторони підписали письмові домовленості, відповідно до яких погодили між собою порядок розподілу майна, порядок утримання дітей і їх участь у вихованні дітей. Однією із умов письмових домовленостей було укладання шлюбного договору щодо визначення статусу майна, з приводу якого сторони не укладали будь-яких домовленостей. Оцінюючи зміст зазначених письмових домовленостей, а також форму даної угоди між сторонами, суд приходить до висновку, що при їх укладенні сторонами не були дотримані вимоги щодо форми і змісту даного виду правочинів, оскільки фактично сторони даними домовленостями вирішили питання щодо права власності кожного із них на нерухоме майно, права і обов»язки неповнолітніх дітей, без дотримання відповідних вимог чинного законодавства щодо обов»язкового посвідчення даних видів правочинів, а тому дані письмові домовленості не тягнуть будь-яких юридичних наслідків. В ході судового розгляду позивач посилався на те, що оспорювані ним пункти шлюбного договору перешкоджають йому виконати письмові домовленості між сторонами і належним чином матеріально забезпечити дітей за рахунок коштів, виручених від продажу нерухомого майна, що за шлюбним договором належить відповідачу. Однак, суд не може прийняти до уваги зазначені твердження, оскільки, як зазначалось, письмові домовленості є лише волевиявленням сторін щодо розпорядження майном та порядку утримання і участі у вихованні дітей, і не несуть будь-яких юридичних наслідків. При зверненні до суду позивач оспорює п.2.2.1 і ч.ч.1,2 п.2.2.2 шлюбного договору, укладеного 03.11.2015 р. між [PERSON] та [PERSON]. За умовами пункту 2.2.1 шлюбного договору особистою приватною власністю дружини є квартира [ADDRESS], загальною площею 163,9 кв.м. Відповідно до ч.ч.1, 2 п. 2.2.2 шлюбного договору, особистою приватною власністю чоловіка є житловий будинок [ADDRESS]. земельна ділянка, площею 0,32 га., що розташована на території [ADDRESS]. Тобто, на підставі зазначених положень шлюбного договору фактично відбувся перехід права власності не нерухоме майно до кожного із подружжя. Згідно з ч. ч. 1, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14. Водночас, що зміст укладеного між сторонами шлюбного договору суперечить встановленим ч. 5 ст. 93 СК України обмеженням щодо його укладення. Згідно з ч. 5 ст. 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. В силу положень ч. 2 ст. 97 СК України та ч. 5 ст. 93 СК України при укладенні шлюбного договору сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. ст. 57, 60 СК України, однак, на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, яке підлягає державній реєстрації. За умовами укладеного між сторонами шлюбного договору фактично відбулось набуття сторонами права власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оспорювані положення шлюбного договору суперечать положенням ч.5 ст.93 СК України, а тому в силу положень ст.ст. 203, 215 ЦПК України є недійсними, в зв»язку з чим позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved