Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

У грудні 2013 року позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до позовом до [PERSON], вказуючи, що 17 квітня 2008 р. між сторонами був укладений кредитний договір № DNХRRY13230252, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 1 987 грн. 20 коп. зі сплатою відсотків у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк виконав свої зобов'язання по Кредитному договору, але [PERSON] умови договору належним чином не виконував, в результаті чого станом 25 листопада 2013 р. утворилась заборгованість в сумі 22 656 грн.12 коп., що складається з заборгованість за тілом кредиту у сумі 1 975 грн. 20 коп.; заборгованість по процентам за користуванням кредитом у сумі 00 грн. 76 коп.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 19 125 грн. 11коп.; штрафу у розмірі 500 грн. (фіксована частина), штрафу у розмірі 1 055 грн. 05 коп. (процентна складова). У позові просив суд стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитом та відсотками у загальній сумі 22 656 грн. 12 коп., а також сплачений судовий збір у сумі 229 грн. 40 коп. Заочним рішенням Харцизького районного суду Донецької області від 23 січня 2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено за спливом строку позовної давності. Не погодившись із вказаним рішенням позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права. Договір, укладений між сторонами містить всі істотні умови необхідні для його укладання, зміст кредитного договору є чітким та зрозумілим для сторін, крім того, відповідач з умовами договору ознайомлений, що підтверджується його підписом. Судом помилково застосовано позовну давність до спірних правовідносин, оскільки сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності стосовно стягнення неустойки по кредитному договору до 5 років. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає подальшому розглядові справи. У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача Кахраманов Р.Н. наполягав на доводах апеляційної скарги. Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи апеляційний суд ухвалює апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувавши рішення суду з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що 17 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту № DNХRRY13230252, відповідно до умов якого останньому наданий кредит в розмірі 1 987 грн. 20 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком з 17 квітня 2008 року по 17 жовтня 2008 року на придбання товару (а.с.4-7). З розрахунку заборгованості за договором № DNХRRY13230252 від 17 квітня 2008 року станом на 25 листопада 2013 року (а.с.3) вбачається, що у відповідача [PERSON] утворилась заборгованість за вказаним Договором, яка складається з наступного: 1975 грн.20 коп. - заборгованість за кредитом; 00 грн. 76 коп. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 19 125 грн. 11коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи - 500 грн. (фіксована частина), штраф - 1 055 грн. 05 коп. (процентна складова), в загальній сумі 22 656 грн. 12 коп. (а.с.3). Правильність встановлення судом першої інстанції обставини справи ніким не оспорюється. З Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка)(Стандарт) у пункті 5 підпункту 5.5. вбачається положення про те, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с.7). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що цивільне право позивача, що склалося з кредитних правовідносин порушено відповідачем і згідно Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка)(Стандарт) для звернення до суду із позовом за захист порушеного цивільного права або інтересу позивача сторонами погоджений строк позовної давності тривалістю в п'ять років. Проте з таким висновком суду погодитися не можна так, як суд дійшов його з порушенням норм матеріального права. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів. Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільним кодексом України встановлено загальну та спеціальну позовну давність. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ч. 5 ст. 261 ЦК України. За приписами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності може мати наслідком відмову у позові. Водночас ч. 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. Пунктом 7 цієї ж частині ст. 11 Закону передбачено, що при цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, який викладено у постанові від 20 листопада 2013 року (справа № 6-126цс 13), який є обов'язковим для застосування судами України, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку з викладеним не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про застосування наслідків спливу строку позовної давності без заяви сторони у спорі та відмову в позові Банку відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже суд неправильно витлумачив зміст п.7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що вплинуло на законність ухваленого рішення. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 1 975 грн. 20 коп. та процентів за користуванням кредитом у розмірі 0,76 грн. є законними і обґрунтованими, позов в цій частині підлягає задоволенню повністю. Разом з тим за змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення штрафних санкцій застосовується скорочений строк позовної давності протягом одного року з моменту невиконання зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2012 р. у справі № 3-27гс12). Сума пені, що підлягає до стягнення з відповідача за рік до моменту звернення позивача з позовом до суду у період з 25 листопада 2012 року по 25 листопада 2013 року становить 3 606 грн. 10 коп.( сума пені, нарахованої за весь час, ділиться на кількість днів прострочених платежів та множиться на кількість днів в одному році: 13 100,62 : 1326 х 365 = 3606,10). Підпунктом 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») передбачена відповідальність позивальника за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань , передбачених договором більш ніж на 30 днів у вигляді штрафу у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Враховуючи, що сума заборгованості по тілу кредиту становить 1 975 грн. 20 коп., а по процентам 00 грн. 76 коп., процентна складова штрафу має вираховуватися з суми 1975 грн. 96 коп. х 5% = 98 грн. 76 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України документально підтверджені судові витрати, які складаються із судового збору за подання позовної заяви в сумі 229 грн. 40 коп. та судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 121 грн. 80 коп., всього 351 грн. 20 коп., слід стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». За таких обставин та на підставі ст. п. 4 ч. 1 309 ЦПК України, рішення суду слід скасувати як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Outcome: partial