Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

У грудні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом він є власником жилого будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. У 2008 році його покійна мати [PERSON], яка була власницею вказаного домоволодіння, на умовах догляду за нею дала згоду на тимчасове проживання в будинку відповідачів - сину [PERSON], невістці [PERSON], онукам [PERSON] та [PERSON] Більш того, [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в зазначеному жилому приміщенні. З 2010 року [PERSON] неодноразово вимагала від відповідачів виселення, оскільки вони застосовували до неї фізичну силу, псували майно в будинку, обов'язки по догляду за нею та оплату комунальних послуг не виконували, проте вони не виселились та продовжують проживати у будинку до теперішнього часу. Фактичний догляд за матір'ю здійснював він, що і вплинуло на її рішення заповісти будинок йому. Незважаючи на те, що він є власником вказаного будинку та земельної ділянки з 2013 року, через погрози зі сторони відповідачів та фізичного насильства по відношенню до нього, він позбавлений можливості проживати в будинку та обробляти земельну ділянку. На вимогу добровільно переїхати в село Пески Ясиноватського району Донецької області, де у відповідачів є власний будинок, останні категорично відмовляються. Просив виселити відповідачів з жилого будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 10 червня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Зобов'язано [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження [PERSON] будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із зазначеного житлового будинку. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати. З даним рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування апеляційної скарги поизвач зазначив, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам по справі та дійшов невірного висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мешкають у спірному жилому приміщенні. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в суді апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу, просили рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати та виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову залишити без змін. Інші відповідачі у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. У відповідності до п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що позивачу належить жилий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: [ADDRESS], які він успадкував після смерті матері [PERSON] (а.с.5, 6) Як вбачається з довідки Виноградненської сільської ради Новоазовського району Донецької області від 16 січня 2014 року та довідок відділу адресно - довідкової роботи Головного управління ДМС України в Донецькій області, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірному будинку (а.с.16, 19, 23). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-18). Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вони не зареєстровані та не мешкають в спірному жилому приміщенні, тому не є належними відповідачами по справі. Проте погодитись з такими висновками суду не можна. В частині задоволення позову, у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд рішення суду першої інстанції не перевіряє. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не відповідає. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Апеляційним судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] тривалий час мешкають без реєстрації у будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] що підтверджується довідками Виконавчого комітету Виноградненської сільської ради Новоазовського району Донецької області, а також не заперечувалось в суді першої інстанції відповідачами (а.с. 39, 113). Разом з тим, встановлено, що вони вселились до спірного жилого приміщення без будь-яких правових підстав, доказів про їх вселення в будинок у визначеному законом порядку та набуття права на користування ним вони не надали. Проживання [PERSON] та [PERSON] в будинку, що належить на праві власності позивачу, порушує його право на користування своєю власністю, а відтак, він має право вимагати усунення створених йому перешкод шляхом виселення відповідачів зі спірного будинку. З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову не може вважатись законним й обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про виселення [PERSON] та [PERSON] з жилого будинку [ADDRESS].

Outcome: partial