Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

у грудні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом та просить: - встановити факт його проживання однією сімєю із [PERSON] із березня 1994 року по 30 жовтня 2016 року; - визнати спільною сумісною власністю його та [PERSON] квартиру № 141 по вул. Андрієвського (Петровського), 31 у м.Полтава, житловою площею 16,1 к.в.м, загальною площею 36,0 кв.м.; - визнати за ним право власності на 5/6 частин квартири № 141 по вул. Андрієвського (Петровського), 31 у м.Полтава та встановити, що за життя [PERSON] у праві спільної сумісної власності становила 1/6 частин. Позовна заява обґрунтована позивачем тим, що із березня 1994 року по 30 жовтня 2016 року він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу із [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Під час проживання вони опікувалися одне одним, вели спільне господарство, сплачували комунальні послуги, купували побутові речі. У 1995 році вони за спільні кошти вирішили придбати житло, у звязку із чим у жовтні 1995 року [PERSON] від свого імені уклала із АТ ПМК - 64 договір № 39 на пайову участь у будівництві однокімнатної квартири [ADDRESS]. На той час у їхній сімї були наявні спільні грошові кошти у розмірі 4306, 00 грн. та 8600 грн. його особистих грошових коштів. 14.03.1997 року на імя [PERSON] було видано Свідоцтво № 142 на право особистої власності на квартиру [ADDRESS]. 30.06.2016 року у м.Полтава померла [PERSON] і про своє право на прийняття спадщини після смерті останньої заявила [PERSON], як спадкоємиця за законом другої черги. Однак, в залежності від вкладу коштів у купівлю квартири [ADDRESS] 3/6 частини належать йому, 1/6 частини за життя належала [PERSON] і є спадковим майном. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали з підстав, викладених у ньому, наполягали на його задоволенні. Представник Товариства власників квартир «Струмок» та відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] заперечили проти задоволення позову, оскільки позивач не довів перед судом факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу із [PERSON] а також те, що приймав участь у купівлі квартири № 141 по вул. Андрієвського (Петровського), 31 у м.Полтава. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку: 30.06.2016 року у м.Полтава померла [PERSON], що підтверджено даними Свідоцтва про смерть серії І-КЕ № 327488, виданого 0107.2016 року Октябрським районним у м.Полтава відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. (Том 1 а.с.16). Із 22.02.1996 року позивач [PERSON] має місце реєстрації у квартирі [ADDRESS], що підтверджено відміткою про реєстрацію у паспорті громадянина України на його імя серії КН № 047655. (Том 1 а.с.5). Згідно даних Свідоцтва на право особистої власності, видане 14.03.1997 року виконком міської Ради народних депутатів, управління житлово комунального господарства посвідчив, що квартира № 141 у житловому будинку № 31 по ул. Петровського у м.Полтава належить [PERSON] на праві особистої власності. (Том 1 а.с.6). Актом передачі квартири у власність від 27.02.1997 року посвідчено, що акціонерне товариство ПМК 64 в особі начальника [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, склали цей акт про те, що на підставі договору № 39 від жовтня 1995 року на пайову участь в будівництві АТ ПМК 64 передає у власність [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Вартість квартири виплачена у повному обсязі та становить 12906 грн. (Том 1 а.с.15). В архівах відділів державної реєстрації актів цивільного стану Полтавської області актового запису про шлюб [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] не виявлено. Перевірка проведена за даними книг державної реєстрації актів цивільного стану по первинних та поновлених записах за період з 01.01.1994 року по 30.06.2016 року, а також за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян. У матеріалах справи на явна копія Свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-КЕ № 097720, видане 14.03.2017 року Полдільським районним у м.Полтава відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, згідно якого 28.02.1994 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. (том 1 а.с. 62). Після смерті [PERSON], померлої 30.06.2016 року приватним нотаріусом [PERSON] 02.08.2016 року заведено спадкову справу за № 19/2019. У спадковій справі є: заява про прийняття спадщини від [PERSON] та [PERSON]. Інших заяв про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини не надходило. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося. (Том 1 а.с. 70). На а.с. 126 тому 1 наявна відповідь на запит суду від 13.09.2017 року згідно якої ПРАТ «Полтавський олійноекстракційний завод [PERSON]» надав наявні на підприємстві документи, а саме бухгалтерські документа документи щодо нарахування та відрахування із заробітної плати [PERSON] та підтвердив, що остання дійсно працювала на даному підприємстві у період часу з 1991 року по 1997 роки. відомості щодо нарахування із заробітної плати [PERSON] з формулюванням «за пайову участь у будівництві житла, а саме квартири [ADDRESS]» в архівних документах (розрахункових листах) підприємства відсутні. (Том 1 а.с.126). Згідно ч.2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права і обовязки. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають з огляду на положення ст. 74 СК України, якою визначено, що якщо чоловік і жінка проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Таким чином, у звязку із прийняттям та введенням в дію із 01.01.2004 року Сімейного кодексу України дана стаття вперше закріпила юридичну природу відносин між чоловіком і жінкою, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають однією сімєю. У судовому засіданні допитані як свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили факт проживання однією сімєю, як подружжя [PERSON] та [PERSON] із 1994 року по 30.06.2016 року, тобто по день смерті останньої, а саме вказали, що між ними існували взаємні права та обовязки, вони піклувалися один одним, вели спільне господарське, сприймалися як подружжя, проживали в одній квартирі. Позивач [PERSON] та [PERSON] за час спільного проживання із 1996 року по 30.06.2016 року у зареєстрованому шлюбі не перебували. Таким чином, проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що із березня 1994 року до смерті [PERSON], остання та [PERSON] проживали як сімя, а саме надавали взаємну матеріальну допомогу та підтримку один одному, мало місце взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами, вели спільне господарство, в іншому шлюбі не перебували. Однак, приймаючи до уваги, що Сімейний кодекс України, який у правовому полі врегулював відносини між особами, які проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вступив у дію 01.01.2004 року, то суд приходить до часткового задоволення позовних вимог позивача, а саме вважає за необхідне встановити факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу саме за період часу із 01.01.2004 року по 30.06.2016 року. Пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», який втратив чинність на підставі Закону від 27.04.2007 та був чинним на час спірних правовідносин визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Ч. 2 ст.112 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Відповідно до розяснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних відносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст. 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Із матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, що підтверджено даними Свідоцтва № 142 від 14.03.1997 року. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Ч.1 ст.95 ЦПК України визначає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів). Які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Як письмовий доказ суду надано вказане вище Свідоцтво № 142 від 14.03.1997 року, яким підтверджено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої приватної власності. У судовому засіданні позивач [PERSON] не надав суду доказів того, що спірна квартира була придбана ним та [PERSON] внаслідок їхньої спільної праці як членів сім'ї, а тому не може бути визнана спільною сумісною власністю. Окрім цього, факт проживання однією сімєю позивача та [PERSON] встановлено судом за період часу із 01.01.2004 року по 30.06.2016 року, а квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] у 1997 році. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial