Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

у грудні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на неналежне виконання відповідачкою умов Кредитного договору від 12.02.2008 р., просив суд в рахунок виконання основного зобов'язання [PERSON] щодо оплати заборгованості в сумі 1 181 663,30 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить на праві власності відповідачу на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації житла Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації 10 квітня 2006 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12 травня 2006 року в реєстрову книгу за реєстровим № 4920. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06 січня 2015 року відкрито провадження в цивільній справі. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року в справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлений позов у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Пояснив суду, що заявлені вимоги недоведені та необґрунтовані. Також зазначив, що спосіб захисту порушеного права обраний позивачем не відповідає закону. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. 12 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір № 11297369001 на суму 50 000 доларів США зі сплатою 13,90 % річних із строком повернення до 12 лютого 2018 року. (а.с. 7) 08.12.2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначеним даним Договором, ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора, стає новим кредитором у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до позивача переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними за забезпечувальними договорами. (а.с. 36) З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором 12 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачкою [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 76995, відповідно до умов якого відповідачка передала в іпотеку предмет іпотеки, а саме, квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 27) Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому. При зверненні в суд з позовом ПАТ «Дельта Банк» посилалося на те, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 01 жовтня 2014 року утворилася заборгованість в розмірі 1 181 663 грн. 30 коп., тому просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на квартиру [ADDRESS]. У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За нормами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до пункту 4.1.1 іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов»язання за цим договором або будь-якого зобов»язання забезпеченого іпотекою за цим договором. При цьому, згідно п. 4.2 звернення стягнення здійснюється на підставі: - рішення суду, - виконавчого напису нотаріуса, - позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», - з інших, передбачених законодавством України, підстав. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється згідно чинного законодавства України. (а.с. 28) У іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань. Так, у пункті 5.2.1 договору іпотеки зазначено про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Вбачається, що сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. При зверненні до суду з зазначеним позовом позивачем обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У ст. 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: -передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; -право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 21 березня 2018 року по справі 760/14438/15-ц зроблено наступні висновки. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. З іпотечного договору, укладеного між сторонами, вбачається, що вони визначили, що такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття права власності може бути здійснено лише у позасудовому порядку (п. 5.2.1) З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed