Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона від [PERSON] має сина - [PERSON], [INFO]. У січні 2005 року Новомиколаївським районним судом Запорізької області було стягнуто з [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини доходів на утримання дитини [PERSON], [INFO], починаючи з 08.11.2004 року до досягнення повноліття дитини. На сьогоднішній день заборгованість по аліментах склала 64803,08 грн., у зв'язку із чим, на підставі ст. 196 СК України просить стягнути пеню в розмірі 19678,14 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали у повному обсязі з підстав, які наведені у заяві. Відповідач та представник відповідача позов визнали частково, надавши письмові заперечення. В судовому засіданні відповідач пояснив, що він не сплачував аліменти, тому що не був певен, що [PERSON] його син. У грудні місяці минулого року була зроблена генетична експертиза, яка підтвердила, що [PERSON] дійсно його син, після чого він почав погашати суму боргу. Під час розгляду справи про стягнення аліментів у 2005 році був присутній, але на той момент у нього не було коштів на проведення експертизи. Представник відповідача, не оскаржуючи розрахунок, просила суд задовольнити позов частково, стягнувши пеню за 3 останні роки в сумі 7720 грн. 25 коп., тобто в рамках позовної давності. В решті в задоволенні позову просила відмовити, застосувавши строк позовної давності. Щодо позовних вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу, вважає їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с. 32). За рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області з [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму в місяць на утримання дитини відповідного віку, починаючи з 08.11.2004 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості Заводського ВДВС Запорізького МУЮ № 24272 від 03.12.2015 року заборгованість по аліментах склала 64803,08 грн. (а.с. 10-11). Частиною 1 ст. 196 СК України встановлено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. За загальними правилами відповідальності за прострочення виконання зобов'язання слід виходити із презумпції вини платника аліментів, який прострочив сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Саме на відповідача, який прострочив сплату аліментів, покладається тягар доказування протилежного. З урахуванням того, що позивач був присутній при розгляді цивільної справи про стягнення аліментів, знав про прийняте рішення у 2005 році, при цьому протягом тривалого часу не виконував його, суд вважає таку поведінку відповідача свідомою та винною. Пояснення ж відповідача стосовно його сумнівів, чи є він дійсно батьком дитини, через що він не сплачував аліменти, судом не приймаються, адже ця причина не є поважною, крім того, експертиза на батьківство відповідачем була проведена лише у 2015 році, але вона підтвердила, що він є батьком дитини. Оскільки заборгованість виникає поступово і розраховується за кожен місяць, то і неустойка (пеня) розраховується за кожен місяць окремо. Розрахований позивачем розмір пені за кожен день прострочення в розмірі 1% від суми несплачених аліментів за весь період склав 19678, 14 грн. Виходячи із змісту ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, відповідач та представник відповідача не оспорювали розрахунок позивача, тому судом він визнається належним. Вимоги представника відповідача щодо застосування строку позовної давності не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, адже згідно зі ст. 20 Сімейного кодексу України до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема зі ст. 196 СК України, позовна давність не застосовується. Враховуючи вищенаведене та, зважаючи на те, що ні відповідач, ні представник відповідача не просили суд зменшити розмір неустойки, позивач лише повідомляв про скрутне матеріальне становище, при цьому даний факт в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України не було доведено належними та допустимими доказами, суд вважає, що позов в цій частині знайшов своє підтвердження в судовому засідання та підлягає задоволенню в повному обсязі. Стосовно вимог позивача стягнути з відповідача судові витрати в сумі 2050 грн., які позивачка сплатила адвокату, суд прийшов до висновку, що в цій частині позов не підлягає задоволенню з нижченаведених підстав. Виходячи з аналізу ст.ст.84 та 88 ЦПК України та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом у галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Розмір витрат на правову допомогу позивач підтверджує наступними документами: договір про надання правової допомоги з додатком (а.с.28, 29), розрахунком та актом приймання-передачі виконаних робіт (а.с.26-27). Проте, названі документи не свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оскільки вони не є документами, оформленими у встановленому законом порядку, а такими документами можуть вважатись квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку. Оскільки позивач на підтвердження оплати послуг адвоката такі документи суду не надала, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині відшкодування витрат на оплату послуг адвоката в сумі 2050 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial