Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

у грудні 2013 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договорів купівлі-продажу частки квартири. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона з 28 червня 1973 року зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS]. 29 травня 1981 року сестра позивача зареєструвала шлюб з [PERSON], у зв'язку з чим 06 грудня 1983 року він був зареєстрований у вищевказаній квартирі. Розпорядженням № 1101 від 09 жовтня 2006 року Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації сім'ї сестри була надана чотирикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. Передбачаючи надання окремої квартири, сім'я Гулих терміново ініціювала розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу на підставі особистої заяви [PERSON] щодо виключення з її квартирної справи її колишнього чоловіка [PERSON] розпорядженням № 347 від 29 березня 2007 року Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації були внесені зміни до розпорядження № 1101 від 09 жовтня 2006 року, у зв'язка уз чим зазначена чотирикімнатна квартира була надана без врахування інтересів [PERSON], який залишився проживати в спірній квартирі. Також розпорядженням № 1764 від 30 грудня 2008 року Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації позивач була знята з квартирного обліку. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 січня 2008 року [PERSON] виділено в користування житлову кімнату, площею 9,7 кв.метри у спірній квартирі. Розпорядженням № 894 від 01 липня 2008 року Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації особовий рахунок спірної квартири був розділений. 10 березня 2009 року [PERSON] звернувся до органу приватизації із заявою про передачу йому у власність житлової кімнати, площею 9,7 кв.метри у квартирі [ADDRESS], його заява була задоволена. Розпорядженням № 08 від 25 лютого 2011 року Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації на підставі протесту прокуратури Голосіївського району м. Києва було з внесено зміни до розпорядження № 894 від 01 липня 2008 року, а саме п.п. 2.2 п. 2 виключено,скасовано розпорядження № 1023 від 01 серпня 2008 року «Про внесення змін до розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 липня 2007 року № 894 «Про переведення особових рахунків». Позивач вважає, що оскільки рішення про розподіл особових рахунків у спірній квартирі визнано незаконним та скасовано, незаконним є і проведена з урахуванням скасованого рішення приватизація [PERSON] житлової кімнати, площею 9,7 кв.метри. В подальшому, 14 лютого 2012 року [PERSON] продав належну йому частину квартири [PERSON], уклавши договір купівлі-продажу, після чого 26 квітня 2013 року [PERSON] продав належну йому частину квартири [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. На думку позивача, документи, на підставі яких було прийняте рішення про приватизацію кімнати у спірній квартирі, сфальсифіковані [PERSON] при сприянні посадових осіб ЖЕО та органів приватизації, тому позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу частини квартири, укладений 14 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON], а також визнати недійсним договір купівлі-продажу частини квартири, укладений 26 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення, звернувся у суд із зустрічним позовом, в якому просить заборони [PERSON] вчиняти дії, які можуть порушити право власності [PERSON] на належну йому частину спірної квартири, та витребувати із незаконного користування [PERSON] належну [PERSON] частину спірної квартири. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що [PERSON] захопила житлову кімнату, площею 9,7 кв.метри у спірній квартирі, зламавши замок на вхідних дверях, та користується вказаною частиною квартири, не допускаючи позивача за зустрічним позовом до належної йому частини квартири, утримують у квартирі собаку. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року, постановлено зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у здійсненні ним права власності житловою кімнатою, площею 9,7 кв.метри, у квартирі [ADDRESS] та не перешкоджати у користуванні спільними приміщеннями у вказаній квартирі. Вселити [PERSON] у вказану кімнату. Заборонити [PERSON] та [PERSON] утримувати собаку породи ройтфелер у вказаній квартирі. Проте, [PERSON] та [PERSON] не виконують рішення суду, вважаючи всю спірну квартиру своєю власністю. У березні 2014 року [PERSON] уточнив свої зустрічні позовні вимоги та просить не розглядати п. 2 зустрічного позову щодо витребування із незаконного користування [PERSON] належної йому частки квартири, оскільки ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві у примусовому порядку виконав рішення суду від 10 липня 2013 року, вселивши його у квартиру [ADDRESS]. (а.с. 102) Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Треті особи - КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» та КП «ЖЕО-103 Голосіївського району» в судове засідання не забезпечили явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 січня 2008 року частково задоволено позов [PERSON] Постановлено визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши [PERSON] у користування кімнату, площею 9,7 кв.метри, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виділено у користування дві кімнати, площею 14,7 кв.метри та 16, 3 кв.метри. (а.с.14-17) 22100 частин квартири [ADDRESS] належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації житла Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації 07 квітня 2009 року згідно з розпорядженням (наказом) від 07 квітня 2009 року № 35489, зареєстрованим в Київському міському юро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 21 травня 2009 року, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 27 січня 2012 року, номер запису: 3093 в книзі д. 1234-117, реєстраційний номер 35693712. (а.с. 96) 14 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 22/100 частин квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 39) 26 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.175) Звертаючись у суд з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини квартири, [PERSON] посилається на те, що документи, на підставі яких було прийняте рішення про приватизацію [PERSON] житлової кімнати, площею 9,7 кв.метри, у квартирі [ADDRESS], були ним сфальсифіковані. Такі посилання позивача суд не може прийняти до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 22/100 частин вказаної квартири належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації 07 квітня 2009 року. З матеріалів справи вбачається. що [PERSON] зверталася у суд з позовом щодо скасування розпорядження № 35489 від 07 квітня 2009 року органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та визнання недійсним свідоцтва про право власності від 07 квітня 2009 року на 22/100 частини спірної квартири, проте рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 лютого 2012 року було відмовлено у задоволенні її позовних вимог. (а.с. 108) Вбачається, що на день розгляду справи та ухвалення рішення судом єдиним власником 22/100 частини квартирі [ADDRESS] є [PERSON] на підставі чинного договору купівлі-продажу частини квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 26 квітня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Частиною 1 ст. ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимоги позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини квартири заявлені [PERSON], яка не є стороною оспорюваних нею договорів. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги щодо визнання договорів купівлі-продажу частини квартири недійсними, як способу захисту порушеного його права і в силу ст. 11 ЦПК України це є правом сторони. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсним правочину, стороною в якій така особа не є, тобто із застосуванням правового механізму, встановленого ч. 2 ст. 216 ЦК України, незалежно від того, чи відповідає спірний правочин закону, оскільки результатом задоволення такого позову є застосуванням судом наслідків недійсності правочину, які стосуються сторін правочину і не поширюються на права позивача, який вважає себе власником спірного майна, не будучи стороною правочину. Захист прав такої особи можливий шляхом пред'явлення позову, якщо є підстави, встановлені ст. 388 ЦК України. Такий висновок суду ґрунтується на роз'ясненнях Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в пункті 10 якого визначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання виндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. З огляду на наведене, позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Також не підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги [PERSON] про заборону [PERSON] вчиняти дії, які можуть порушити право власності [PERSON] на належну йому частину спірної квартири. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В обґрунтування своїх зустрічних вимог [PERSON] посилається на те, що [PERSON] не виконує рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 липня 2013 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року, про усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права власності та вселення.(а.с. 117-122) Проте, уточнюючи свої вимоги (а.с. 102), [PERSON] вказує на те, що вказане рішення суду виконано у примусовому порядку ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві та він вселений у спірну квартиру.

Outcome: dismissed