Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

У грудні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 03.07.2008 року між ЗАТ «Донгорбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Перший Український міжнародний банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 182/08И, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 350 000 доларів США, а відповідач - сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірі і в строки, визначені договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03.07.2008 року між ЗАТ «Донгорбанк» та [PERSON] укладено договір поруки. У зв`язку із нездійсненням [PERSON] у встановлені кредитним договором строки платежів за кредитним договором та нарахованими процентами, банк направив на її адресу та адресу [PERSON]вимоги про сплату заборгованості, які відповідачами не виконані. З урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 03.12.2012 року та складається з:суми кредиту у розмірі 348 466 доларів США 67 центів, непогашених в строк процентів за користування кредитом у розмірі 147 781 доларів США 38 центів, суми пені за порушення строків виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі 15 031 доларів США 08 центів. Оскаржуваним рішенням позов ПАТ «Перший Український міжнародний банк» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 182/08Ивід 03.07.2008 року, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту у розмірі 348 466 доларів США 67 центів, заборгованості за непогашеними в строк відсотками за користування кредитом у розмірі 147 781 доларів США 38 центів, суми пені за порушення строків виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі 15 031 доларів США 08 центів. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що банком не було повідомлено її про зміну кредитора; сума заборгованості зазначена у вимогах, направлених банком їй та поручителю за кредитним договором на співпадає з сумою, зазначеною банком у позовній заяві; суд залишив поза увагою, що за спірним договором приватним нотаріусом зроблено виконавчий напис № 1209 від 26.03.2009 року про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості по ньому на нерухоме майно (жилий будинок), який належить їй (апелянту) на праві власності та пред`явлення позивачем вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є подвійним стягненням; суд не врахував, що діючим законодавством не передбачено стягнення неустойки (пені) в іноземній валюті; судом залишено поза увагою, що наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»; а також суд не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності.. Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині стягнення пені скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що 03.07.2008 року між ЗАТ «Донгорбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Перший Український міжнародний банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 182/08И. Відповідно до п.2.1 кредитного договору, банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 350 000 доларів США на покупку нерухомості у фізичної особи, а боржник взяв на себе обов'язок щомісяця частково погашати заборгованість за кредитом у сумі 1 458,34 доларів США та сплатити проценти до 20 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків за користування кредитом відповідно графіку в строк до 02.07.2028 року (а.с.17-22). Відповідно до п.5.1 кредитного договору [PERSON], у разі порушення строків виконання зобов`язань зі сплати процентів за користування кредитом, сплачує Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі подвійної процентної ставки, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобов`язань за кожен день прострочення. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] по кредитному договору, між Банком та [PERSON] укладено договір поруки № 182/08И від 03.07.2008 року (а.с. 23-24). Згідно пункту 1.1 договору поруки відповідач [PERSON] поручився перед Банком за належне виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № 182/08И. У зв`язку з не виконанням [PERSON] своїх обов'язків за договором, банком направлено на її адресу та адресу [PERSON] вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом (а.с. 26-27, 29-30), вимоги якої відповідачами не виконано. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON]., станом на 03.12.2012 року заборгованість з кредиту складає 348 466 доларів США 67 центів, непогашених в строк процентів за користування кредитом 147 781 доларів США 38 центів, пені за порушення строків виконання зобов`язань за кредитним договором 15 031 доларів США 08 центів. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено неналежне виконання відповідачем [PERSON] своїх обов'язків за Договором, в результаті чого станом на 03.12.2012 року в неї перед позивачем виникла заборгованість за сумою кредиту у розмірі 348 466 доларів США 67 центів, непогашеним в с трок процентам за користування кредитом у розмірі 147 781 доларів США 38 центів, сумою пені за порушення строків виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі 15 031 доларів США 08 центів. Оскільки між Банком та відповідачем [PERSON].03.07.2008 року укладено договір поруки № 182/08И, за яким останній взяв на себе зобов'язання нести солідарну відповідальність перед Банком за належне (своєчасне та повне) виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON], то встановлена судом сума заборгованості була стягнута з відповідачів солідарно. Між тим, колегія суддів не може повністю погодитися з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтею ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільні законодавства. Відповідно до ч.1 ст.546 та ст.549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п.3 ч.1 ст.611 ЦК України). Згідно вимог ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно ч.1 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Суд першої інстанції, встановивши, що за кредитним договором відповідач [PERSON] отримала від позивача кошти в сумі 350 000 доларів США, порушила умови кредитного договору щодо виконання зобов`язання з повернення кредитних коштів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про стягнення суми кредиту у розмірі 348 466 доларів США 67 центів, непогашених в строк процентів за користування кредитом у розмірі 147 781 доларів США 38 центів з посиланням на норми закону. Суд стягнув заборгованість що виникла солідарно з обох відповідачів (боржника та поручителя), як це передбачено діючим законодавством. Доводи апеляційної скарги про те, що банком не було повідомлено її (апелянта) про зміну кредитора, а також щодо невідповідності суми заборгованості за кредитним договором, зазначеної у вимогах, направлених банком їй та поручителю за кредитним договором з сумою, зазначеною банком у позовній заяві не є підставою для скасування судового рішення. Довід апеляційної скарги про невідповідність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» колегія суддів не приймає до уваги, оскільки крім посилання на даний Закон апелянт не надав доказів на його спростування. Доводи апеляційної скарги про не застосування судом до спірних правовідносин строку позовної давності є необґрунтованими з наступних підстав. Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення строк позовної давності. Таким чином, оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то, враховуючи не подання апелянтом в суді першої інстанції заяви про застосування строків позовної давності, підстави для розгляду даної заяви у апеляційного суду відсутні. Довід апеляційної скарги про те, що заявлений позивачем позов про стягнення заборгованості за кредитним договором за наявності виконавчого напису нотаріуса № 1209 від 26.03.2009 року про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості по спірному договору на нерухоме майно (жилий будинок), який належить їй (апелянту) на праві власності, що на думку апелянта є подвійним стягненням є також необґрунтованим, оскільки звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріусу та стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням діючого законодавства не є подвійною цивільно-правовою відповідальністю. Разом з тим, заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про не передбачення чинним законодавством стягнення пені в іноземній валюті і колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині стягнення з відповідачів пені з наступних підстав. Згідно ч.2 ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства, визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993, № 15-93. Виходячи з вищенаведених норм законодавства, виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, та наряду зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті. Разом з тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом (який не є фінансовою санкцією), та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. За таких обставин, рішення суду відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми пені підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Outcome: partial