Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

у вересні 2019 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачі є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] , зокрема [PERSON] належить 3/10 його частки, [PERSON] - 7/10 часток. За домовленістю між ними [PERSON] виявила бажання придбати у [PERSON] належну їй частку вказаного нерухомого майна. В процесі підготовки документів, необхідних для належного оформлення договору купівлі - продажу, було з`ясовано, що земельна ділянка, надана для його обслуговування та ведення особистого підсобного господарства була приватизована колишніми співвласниками будинку, а саме, Вознесенською міською радою Миколаївської області 08.02.1993 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю ім`я [PERSON] , [PERSON] , а також 03.03.1995 року на ім`я [PERSON] . Проте, передача земельної ділянки у власність вищевказаним особам відбулася з істотними порушеннями, що створює позивачам перешкоди в розпорядженні своїм майном (частками будинку), зокрема: - площа земельної ділянки, зазначена в державному акті, виданому 08.02.1993 року, не відповідає площі, вказаної в рішенні органу місцевого самоврядування, на підставі якого він був виданий; - [PERSON] , як співвласник житлового будинку, оформив право власності на земельну ділянку як окремий об`єкт нерухомого майна без фактичного виділу в натурі; - державні акти фактично видані на дві земельні ділянки з різним цільовим призначенням, без визначення площі кожної земельної ділянки; - без виготовлення проектів відведення земельних ділянок. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість приведення правовстановлюючих документів у відповідність до вимог закону в адміністративному порядку, позивачі просили про визнання недійсними обумовлених державних актів на право власності на землю. Ухвалою суду від 19.09.2019 року було відкрито провадження по вказаній справі, призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] адвокат Врадій Л.М. позовні вимоги підтримали. Надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності. Вирішення зазначеного питання залишив на розсуд суду. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Про причину неявки суду не повідомила. Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не з`явився, судом належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 19.01.1993 року за №20 в приватну власність [PERSON] , [PERSON] було передано земельну ділянку площею 1000 кв.м. для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 961 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства. 08.02.1993 року Вознесенською міською радою Миколаївської області на підставі вказаного рішення [PERSON] , [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 1961 га в межах території Вознесенської міської ради ([ADDRESS]), яка призначена для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 400. На час видачі обумовленого державного акта житловий будинок за вказаною адресою належав на праві спільної часткової власності: - [PERSON] - 3/10 частки на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 30.10.1990 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою; - [PERSON] - 7/10 часток, відповідно до свідоцтва на право власності, виданого 10.09.1979 року Вознесенським міським відділом комунального господарства. В подальшому право власності на частку останнього, відповідно до договору купівлі-продажу №2-86, посвідченого 24.01.1995 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, набув [PERSON] 03.03.1995 року Вознесенською міською радою Миколаївської області на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 24.02.1995 року за №43 [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1372 га в межах території Вознесенської міської ради ([ADDRESS]), яка призначена для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4870. [INFO] [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняла, але належним чином за життя не оформила [PERSON] (померла [INFO] ). Спадкоємцем останньої є [PERSON] . Також з матеріалів справи вбачається, що неодноразово відбувалася зміна співвласників житлового будинку [ADDRESS] , а саме: відносно 7/10 часток вказаного будинку: - [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 06.09.1995 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області; - [PERSON] , відповідно до договору дарування, посвідченого 06.09.1995 року Другою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області; - [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Вознесенській універсальній товарно-сировинній біржі 13.10.2001 року (рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.08.2007 року даний договір визнано дійним); відносно 3/10 частки вказаного будинку: - [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 07.05.1997 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області; - Грачова С.М., відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04.11.2016 року Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою Миколаївської області. Так, аналізуючи доводи позивачів, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара, (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Розмір ділянок для ведення особистого підсобного господарства не повинен перевищувати 0,6 гектарів (ч. 1 ст. 56 ЗК України 1990 року ). При цьому, виходячи з положень ч. 1ст. 42 ЗК України 1990 року та аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані жилі будинки, в разі набуття права власності на частку жилого будинку земельна ділянка як така, що входить до жилого комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише всім співвласникам. Передача у власність окремим співвласникам будинку частини земельної ділянки нормами земельного законодавства не передбачена. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України (ч.ч. 1, 3 ст. 23 ЗК України 1990 року, п.п. 1.1., 1.2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року N 28) (далі - Інструкція). Державні акти, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів (п. 1.2 Інструкції). Власникам землі або землекористувачам, яким передано (надано) декілька черезсмужних земельних ділянок, розташованих на території Ради народних депутатів, видається один державний акт з відображенням на плані меж всіх переданих (наданих) земельних ділянок (п. 1.4 Інструкції). Складанню та видачі Державних актів передує розробка технічної документації (ст. 17 ЗК України 1990 року, п. 1.10 Інструкції). Державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування (п. 3.1 Інструкції). Між тим, у судовому засіданні встановлено невідповідність змісту державного акта, виданого 08.02.1993 року, змісту рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність, на підставі якого він був виданий, зокрема в частині площі земельних ділянок, їх цільового призначення, на плані відсутнє графічне розмежування двох ділянок; оформлення права власності на земельну ділянку, відповідно до державного акта, виданого 03.03.1995 року, як окремий об`єкт нерухомого майна без фактичного виділу майна в натурі; графічне зображення земельної ділянки не відповідає площі земельної ділянки, переданої у власність. Проекти відведення земельних ділянок не виготовлялися. Разом з тим, ЗК України 1990 року не передбачав можливості визнання недійсним державного акта на право власності на землю. Проте згідно п. 7 перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. На них поширюються положення чинного ЗК України. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, останні можуть визнаватися недійсними, що є законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи наведені обставини, виходячи з того, що оспорювані державні акти порушують права позивачів, приведення їх у відповідність з вимогами закону в адміністративному порядку неможливе, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved