Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

У жовтні 2012 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON], в обґрунтування якого вказав, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 1991 по 2011 роки. За час цього шлюбу вони за спільні сумісні кошти, придбали земельну ділянку, площею 1 000 кв.м., що розташована за адресою: м. Миколаїв, провулок 6 Липовий 1, яка була оформлена на відповідачку, та побудували на ній триповерховий житловий будинок разом із господарськими та побутовими будівлями та спорудами. Позивач зазначив, що за час шлюбу вказаний житловий будинок був побудований повністю ще у 2001 році, однак через небажання позивачки проводити його поділ, будинок в установленому законом порядку не був зданий в експлуатацію, і правовстановлюючий документ на нього не був отриманий. Посилаючись на викладене, позивач просив: -визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку, площею 1 000 кв.м., що розташована за адресою: м. Миколаїв, провулок 6 Липовий 1, та будівельні матеріали, що були використані для будівництва житлового будинку за цією адресою; -визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки за даною адресою, та на 1/2 частину будівельних матеріалів, що були використані для будівництва житлового будинку за цією ж адресою, на загальну суму 722 125 грн. Відповідачка [PERSON] предявила до позивача [PERSON] зустрічний позов, в обґрунтування якого вказала, що за час шлюбу вони з позивачем, за спільні сумісні кошти подружжя, придбали наступні транспортні засоби: -IKARUS 250, 1976 року випуску, вартістю 80 000 грн.; -MERSEDES-BENZ 814 D, 1994 року випуску, вартістю 24 000 грн.; -MERSEDES-BENZ 0303, 1984 року випуску, вартістю 16 000 грн.; -IVECO 35 S 13, 2002 року випуску, вартістю 80 000 грн. Усі вищевказані транспортні засоби були оформлені на імя позивача, і в добровільному порядку він відмовляється проводити їх поділ. Посилаючись на те, що зазначене майно є обєктом їх спільної сумісної власності, відповідачка у своєму позові просила: -визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначених транспортних засобів та стягнути з позивача на її користь компенсацію за належну їй 1/2 частину, у розмірі 100 000 грн. Ухвалою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва Чернявської Я.А. від 13.11.2012 року зустрічний позов [PERSON] був прийнятий та обєднаний в одне провадження із первісним позовом для їх спільного розгляду. Крім цього, ухвалою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва Чернявської Я.А. від 17.01.2013 року був прийнятий позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності. У своєму позові [PERSON] вказала, що 24.05.1996 року її дочка [PERSON] прийняла у дар незакінчений будівництвом житловий будинок із готовністю 36% за адресою: м. Миколаїв, провулок 6 Липовий 1. З цього часу за спільною домовленістю із відповідачами, які на той час проживали однією сімєю, вони усі разом продовжили будівництво цього будинку, з метою створення спільної сумісної власності. Для цього вона продала належне їй у Казахстані майно, та усі виручені від продажу грошові кошти вклала у будівництво спірного житлового будинку. При цьому між сторонами існувала усна домовленість про те, що вона та відповідачі, після закінчення будівництва оформлять цей будинок на трьох, тобто по 1/3 частині за кожним із них. Посилаючись на викладене, третя особа [PERSON] у своєму позові просила: -визнати за нею право власності на 1/3 частину будівельних робіт та матеріалів, що були використані для будівництва житлового будинку за вказаною адресою та визнати за нею право власності на земельну ділянку за цією ж адресою, що в пропорційному відношенні до цілого житлового будинку становить 1/5 частину домоволодіння. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали первісний позов у повному обсязі, з підстав, що викладені у позовній заяві. Зустрічний позов [PERSON] визнав частково і не заперечував проти права відповідачки на 1/4 частину автомобіля марки MERSEDES-BENZ 0303, 1984 року випуску, р/н [NUMBER], а в іншій частині він заперечував проти заявлених вимог. Позивач суду пояснив, що вказаний автомобіль був дійсно придбаний за час шлюбу з відповідачкою, за 10 тисяч доларів США, однак він придбав його разом із [PERSON], останній є його співвласником, і кожен із них сплатив по 5 тисяч доларів США за автомобіль. Що ж до інших транспортних засобів, то позивач пояснив суду, що автобус марки «Ікарус» був придбаний сторонами у 2002 році за 1 тисячу доларів США, і проданий за дорученням за 8 000 доларів за згодою відповідачки; «MERSEDES-BENZ» 814 D, 1994 року випуску , р/н [NUMBER] був придбаний ним після розірвання шлюбу з відповідачкою за 3 тисячі доларів США і був проданий за дорученням за 5 тисяч доларів США; а «IVECO» 35 S 13, 2002 року випуску, р/н [NUMBER] був проданий ним та відповідачкою під час шлюбу, за дорученням. Позов третьої особи [PERSON] позивач не визнав через його безпідставність та необґрунтованість. При цьому позивач посилався на те, що на час переїзду [PERSON] до спірного житлового будинку, цей будинок вже був повністю побудований, і вона не вкладала будь-яких особистих коштів та праці у його будівництво. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні збільшили позовні вимоги за зустрічним позовом, та просили стягнути з позивача компенсацію за належну відповідачці 1/2 частину вартості спірних транспортних засобів у розмірі 458 246 грн. Первісний позов [PERSON] відповідачка [PERSON] визнала частково та не заперечувала проти визнання за ним права власності на 1/3 частину будівельних матеріалів, що були використані для будівництва спірного житлового будинку, а в частині визнання права власності на земельну ділянку відповідачка заперечувала. Свою позицію по первісному позову відповідач та її представник пояснили тим, що у 1996 році відповідачка отримала у дар незакінчений будівництвом житловий будинок із 36% готовності, за вищевказаною адресою, і тому це є її особистою приватною власністю. В подальшому, за час шлюбу вони з позивачем, а також мати відповідачки [PERSON], спільною працею та за спільні кошти, добудували спірний будинок до 100% готовності, однак не здали його в експлуатацію через припинення між сторонами сімейних відносин. Також відповідачка пояснила, що її право власності на спірну земельну ділянку виникло на підставі договору дарування житлового будинку, а тому ця земельна ділянка також є її особистою приватною власністю. Позовні вимоги третьої особи [PERSON] відповідачка [PERSON] визнала у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтримала свій позов у повному обсязі з підстав, що викладені вище. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позови, які заявлені по даній справі, не підлягають задоволенню виходячи із такого. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина третя статті 10 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що з червня 1991 року по 25 січня 2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Із копії договору дарування від 24.05.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 75), вбачається, що [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар незакінчений будівництвом житловий будинок із готовністю 36 % виконаних робіт. Відповідно до п. 1 розділу УІІ Прикінцевих положень СК цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК, тобто з 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК застосовуються лише в частині тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обовязки визначаються на підставах, передбачених СК. Відповідно до ч.1 ст. 24 КпШС, чинного на час набуття відповідачкою права власності на спірний недобудований житловий будинок, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Виходячи із такого, подарований відповідачці у період перебування в шлюбі незакінчений будівництвом житловий будинок, із готовністю 36 % виконаних робіт, є її особистою власністю. Відповідно до ст. 25 КпШС, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення містить ч.1 ст. 62 СК України, яка визначає, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Із копії технічного паспорту на спірний житловий будинок (а.с. 76-82) вбачається, що будинок був побудований у 2003 році, він має загальну площу 215,70 кв.м., та житлову площу 103,60 кв.м., і потребує введення в експлуатацію. Статтею 331 ЦК України (у редакції, що діяла на момент створення спірного будинку) визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За клопотанням сторін, для визначення питань, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, для визначення ступеню готовності спірного житлового будинку та вартості будівельних матеріалів і робіт, що були використані в процесі його будівництва та інших питань, що стосуються предмету позову, по справі неодноразово були призначені такі експертизи: комплексна судово-технічна експертиза за ухвалою суду від 04.02.2013 р. (а.с. 103), комплексна судово-технічна експертиза із залученням до складу комісії спеціаліста-кошторисника за ухвалою суду від 18.06.2013 р. (а.с. 128-130), та будівельно-технічна експертиза за ухвалою суду від 24.02. 2014 року (а.с. 140-141). Однак усі ці експертизи з різних причин були невиконані, зокрема, через ухилення сторін від оплати, ненадання ними додаткових матеріалів та незабезпечення доступу до обєктів дослідження. За таких обставин суд змушений виносити рішення по справі на підставі наявних у ній доказів. При цьому, аналізуючи доводи позивача [PERSON] та надані ним письмові докази, суд приходить до висновку, що вони не доводять його позовних вимог. Так, із висновку спеціаліста Торгової-промислової палати Миколаївської області [PERSON] № 125-063 від 10.07.2015 р., вбачається, що спірний житловий будинок є триповерховим, його будівництво було закінчене у 2011 році, а збільшення вартості будівельних матеріалів, використаних для будівництва самочинно побудованого будинку у період з 26.05.1996 р. по 25.01.2011 р. становить 1 619 989 грн., є суттєвим збільшенням вартості та складає 97 %. Однак такий висновок суд сприймає критично та не може прийняти його до уваги через те, що по-перше, до нього не доданий відповідний кошторис, з якого виходив спеціаліст у своїх розрахунках, та у якому б відображалася вартість будівельних робіт та матеріалів, що були використані у процесі будівництва і можливо було б розрахувати частку із цієї вартості, яка могла б припадати позивачу; по-друге, цей висновок суперечить технічному паспорту на будинок (а.с. 76-82), в частині розмірів приміщень, року побудови та кількості поверхів будинку. Інший висновок цього ж спеціаліста №125-0054 від 13.07.2012 р. (а.с. 8-10) взагалі не зазначає вартості будівельних робіт та матеріалів, що були використані у процесі будівництва спірного будинку, і до того ж, спеціаліст у цьому висновку вказав, що вказана вартість будинку є дійсною протягом 6 місяців, тобто фактично строк його дії вже сплинув. До того ж, суд вважає, що за своїм змістом дослідження спеціаліста не може замінити собою висновок експертизи із попередженням експерта про кримінальну відповідальність за дачу недостовірного висновку. Відповідно до ст. 30 ЗК (1991 року, у редакції, що діяла на момент укладення договору дарування незакінченого житлового будинку від 24.05.1996 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до ч.2 ст. 67 цього ж Кодексу, - розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Виходячи із такого, разом із набуттям права власності на житловий будинок, до відповідачки [PERSON] перейшло й право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, у розмірах, що визначені ч.2 ст. 67 ЗК. Крім цього, із матеріалів справи вбачається, що 02.03.2009 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно якого остання придбала земельну ділянку, площею 0,099 га за адресою: м. Миколаїв, провулок 6 Липовий 1. На підставі цього відповідачка [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою № 838046 від 28.03.2012 року. Однак рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.08.2013 року договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був укладений 02.03.2009 р., був визнаний нікчемним, та визнано за [PERSON] право власності на цю земельну ділянку на підставі договору дарування від 24.05.1996 року, а також був скасований реєстраційний запис № 374 в Книзі записів державних актів на право приватної власності [PERSON] на дану земельну ділянку на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 28.12.1992 року, виданого виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання спірного житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, та визнання за ним права на 1/2 частину будівельних матеріалів, що були використані для будівництва спірного житлового будинку, та на 1/2 частину земельної ділянки, оскільки він не довів своїх позовних вимог, чим не виконав свого обов'язку щодо доказування, який передбачений ч.3 ст. 10 ЦПК України. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину транспортних засобів та стягнення з позивача компенсації за належну їй 1/2 частину у розмірі 458 246 грн., суд також знаходить таким, що не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Судовим розглядом встановлено, що за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] були придбані наступні транспортні засоби: - МERSEDES-BENZ 0303, 1984 року випуску, р/н [NUMBER], який був оформлений на [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією реєстраційної картки; - IKARUS 250, 1976 року випуску, р/н [NUMBER], оформлений на [PERSON]; - IVECO 35 S 13, 2002 року випуску, р/н [NUMBER], оформлений на [PERSON] Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи із такого, відповідачка має право на 1/4 частину автомобіля МERSEDES-BENZ 0303, 1984 року випуску, р/н [NUMBER], та на 1/2 частину автомобілів IKARUS 250, 1976 року випуску, р/н [NUMBER] та IVECO 35 S 13, 2002 року випуску, р/н [NUMBER]. При цьому надані позивачем довідки № 374/01-16 від 03.12.2015 р., яка видана приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та № 36 від 02.07.2015 р., яка видана приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] про посвідчення ними довіреностей на право експлуатації, керування та розпорядження автомобілями - IKARUS 250, 1976 року випуску, р/н [NUMBER] та IVECO 35 S 13, 2002 року випуску, суд знаходить такими, що не спростовують висновків суду, що викладені ним вище, і не доводять доводів позивача про відчуження їх під час шлюбу за взаємною згодою з відповідачкою та отримання ними відповідних грошових коштів від цього продажу. Однак стягнути компенсацію за належну відповідачці частину транспортних засобів, як це просить відповідачка у своєму позові, суд вважає неможливим через те, що відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують вартість спірних транспортних засобів. При цьому, для визначення вартості спірних транспортних засобів, по справі неодноразово призначались експертизи: комплексна судово-технічна експертиза за ухвалою суду від 04.02.2013 р. (а.с. 103), комплексна судово-технічна експертиза із залученням до складу комісії спеціаліста-кошторисника за ухвалою суду від 18.06.2013 р. (а.с. 128-130), та автотоварознавча експертиза за ухвалою суду від 24.02.2014 р. (а.с. 151). Однак від її проведення сторони ухилилися, через що усі ухвали суду повернулись без виконання, а тому визначити вартість спірних транспортних засобів неможливо. Стягнути компенсацію на підставі наданих відповідачкою роздруківок з мережі Інтернету, у яких вказана ринкова вартість аналогічних транспортних засобів, суд вважає неможливим, так як при цьому неможливо визначити ідентичність технічного стану, пробігу, року випуску, модель та інші показники, що впливають на вартість транспортних засобів. Надані позивачем [PERSON] звіти про оцінку автомобілів IVECO 35 S 13, 2002 року випуску, р/н [NUMBER] (від 14.12.2015 р.) та МERSEDES-BENZ 0303, 1984 року випуску, р/н [NUMBER] (від 27.10.2015 р.), суд не може прийняти як належні та допустимі докази через те, що таке оцінювання було проведено спеціалістом із застосуванням порівняльного методичного підходу, тобто такого, що ґрунтується на аналізі цін продажу (пропозиції) КТЗ, ідентичних або аналогічних КТЗ, з відповідним коригуванням, що враховує відмінності між об'єктами порівняння та об'єктом оцінки. І у цих звітах відсутні дані про те, що спеціаліст візуально оглядав вказані транспортні засоби. До того ж, у матеріалах даної справи наявна довідка із Регіональної Торгово-Промислової палати Миколаївської області № 125-061 від 23.06.2015 р., із якої вбачається, що визначити ринкову вартість і технічний стан транспортного засобу IKARUS 250, 1976 року випуску, р/н [NUMBER] є неможливим через те, що його місцезнаходження невідомо і неможливо його оглянути, а вартість транспортного засобу марки МERSEDES-BENZ 0303, 1984 року випуску неможливо визначити через відсутність цінової інформації як на аналогічні транспортні засоби відповідного року випуску, що знаходяться на ходу, технічно справні, так і на його складові та комплектуючі, а сам автомобіль на момент огляду є технічно несправним та не може експлуатуватись. Однак відомості щодо останнього транспортного засобу не відображені у звіті про його оцінку від 27.10.2015 р., та зазначено, що даний транспортний засіб має дефекти і ушкодження, складові частини, що потребують ремонту, однак котрі поки що не можуть впливати на здатність автомобілю до безпечного пересування (п. 7.2 звіту). Із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САЕ № 330667, вбачається, що автомобіль марки MERSEDES-BENZ 814 D, 1994 року випуску був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки-рахунку від 26.01.11 р., тобто на наступний день після розірвання шлюбу між сторонами. Доказів того, що він був придбаний за спільні сумісні кошти сторін як подружжя, відповідачка суду не представила. Тому суд приходить до висновку, що вказаний автомобіль не може вважатися об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Що ж до позову третьої особи [PERSON], то суд вважає необхідним зазначити таке. Із матеріалів справи вбачається, що у січні 2011 року третя особа по даній справі [PERSON] переїхала із Казахстану на постійне проживання в Україну, у м. Миколаїв, і у липні 2011 року вона була зареєстрована у спірному житловому будинку по провулку 6 Липовому 1, що підтверджується копією тимчасової посвідки на постійне проживання (а.с. 64). Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час будівництва спірного будинку і існування відповідних відносин, - майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За змістом п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити із того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону України «Про власність»). Виходячи із такого, майно, набуте членами сімї, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно, придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Така правова позиція висловлена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-66цс13. Між тим, аналізуючи доводи [PERSON] та надані нею письмові докази, суд прийшов до висновку, що вона не представила належних та допустимих доказів того, що вона як член сімї відповідачів, спільно із ними приймала участь у будівництві спірного житлового будинку. Так, із копії технічного паспорту на будинок (а.с. 76-82) вбачається, що він був побудований у 2003 році, тобто задовго до переїзду [PERSON] на постійне проживання в Україну. Надану нею копію грошового переказу (а.с. 63) про переказ нею грошових коштів у сумі 7 300 доларів США на імя її дочки, відповідачки по справі [PERSON], суд сприймає критично і не бере до уваги через те, що за умовами цього переказу ці кошти надавалися як матеріальна допомога, що не повязана з інвестиційною діяльністю чи набуттям права на нерухоме майно. Крім цього, доказів того, що ці чи будь-які інші кошти [PERSON] використовувалися у процесі будівництва спірного будинку, у матеріалах справи відсутні. [PERSON] також не обґрунтувала та не довела належними доказами підстав для визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку. За такого, суд приходить до висновку, що [PERSON] не довела своїх позовних вимог та не виконала свій обовязок щодо доказування, а тому її позов не підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені сторонами по справі, їм не відшкодовуються через те, що суд у повному обсязі відмовив у задоволенні їх позовів.

Outcome: dismissed