Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Дніпровської міської ради, [PERSON] , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення та запису в реєстрі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником 2/3 частин житлового будинку та споруд за адресою: [ADDRESS] . Фактично в користуванні позивача знаходиться земельна ділянка за цією ж адресою загальною площею 3507 кв.м. Позивачу стало відомо, що 21.10.2020 Дніпровською міською радою прийнято рішення «Про передачу земельної ділянки у районі [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» №117/62, згідно якого [PERSON] у власність передано земельну ділянку кадастровий номер №1210100000:01:684:0013, частина якої знаходиться у фактичному користуванні позивача та використовується позивачем як город. За таких обставин позивач [PERSON] просила суд - визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради №117/62 від 21.10.2020 «Про передачу земельної ділянки у районі [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», скасувати і вилучити запис з Державного земельного кадастру про реєстрацію земельної ділянки площею 0,1000 га кадастровий номер 121000000:01:684:0013 у районі [ADDRESS] за гр. [PERSON] , скасувати і вилучити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2219179012101, право власності на яку зареєстровано 06.11.2020 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55093706 від 12.11.2020, державний реєстратор Кучеренко Євген Анатолійович, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.1-3). Ухвалою судді від 05 січня 2021 року прийнято до розгляду, відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.72). Ухвалою суду від 07 квітня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.98). Ухвалою суду від 16 квітня 2021 року клопотання [PERSON] представника позивача [PERSON] задоволено та витребувано у Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради» завірену копію інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] (а.с.110). 14 травня 2021 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Зокрема пояснила, що земельна ділянка розташована за адресою - [ADDRESS] знаходиться у фактичному користуванні їх сім`ї, при цьому з 1899 року, що підтверджується договором від 18.01.1899, укладеним [PERSON] . Таким чином три покоління сім`ї [PERSON] користуються земельною ділянкою загальною площею 3507 кв.м. Водночас, рішенням Дніпровської міської ради №117/62 від 21.10.2020 «Про передачу земельної ділянки у районі [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» земельна ділянка площею 0,1000 га, якою фактично користується [PERSON] , передана у власність [PERSON] , при цьому [PERSON] зверталася до Дніпровської міської ради щодо передачі їй у власність земельної ділянки, проте її звернення своєчасно не розглянуто. Представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому. Суду пояснив, що позивач [PERSON] і її сім`я має переважне право на передачу їм земельної ділянки у користування або у власність. Так, і позивач [PERSON] , і її син зверталися до Дніпровської міської ради з питання передачі їм у власність земельної ділянки, яке своєчасно не розглянуто, не зупинено передача земельної ділянки [PERSON] , і бездіяльність Дніпровської міської ради наразі оскаржується до суду. Крім того, звернув увагу суду на те, що при оформленні землевпорядної документації [PERSON] не було погоджено межі з [PERSON] . Таким чином, частина земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні сім`ї [PERSON] з 1899 року передана [PERSON] , що порушує права позивача. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, надавши заяву з проханням слухати справу за його відсутності та ухвалення рішення згідно чинного законодавства (а.с.100). Представник відповідачів Дніпровської міської ради та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Камишникова Ю.М. у судовому засіданні проти позову заперечувала, підтримавши наданий відзив на позов. Зокрема пояснила, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Оскільки земельна ділянка позивача не сформована та взагалі відсутні докази щодо наявності права власності або користування земельною ділянкою, то відсутні підстави стверджувати про порушення цивільного права позивача у зв`язку із ухваленням Дніпровською міською радою спірного рішення, а тому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.83-87). Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих від 11.10.1960 «Про оформлення документів на індивідуальне житлове будівництво по [ADDRESS] громадянина [PERSON] » [PERSON] наділено земельною ділянкою по [ADDRESS] площею 600 кв.м. (а.с.121). Таким чином, право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] площею 600 кв.м. виникло у [PERSON] на підставі рішення виконкому, яке оспорено та/або скасовано у встановленому законом порядку не було. На час розгляду справи житловий будинок з господарським спорудами та земельна ділянка площею 600 кв.м, розташовані за адресою - [ADDRESS] перейшли в порядку спадкування позивачу [PERSON] . Судом також встановлено, що рішенням Дніпровської міської ради від 21.10.2020 «Про передачу земельної ділянки у районі [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» № [NUMBER] , передано [PERSON] у власність земельна ділянка площею 0,1000 га (а.с.7-11). Згідно з ч. 2 ст. 78, ч.ч. 1,2,3 ст. 116 ЗК України 2001 року (далі ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до норм ч.ч.1,2,6,7,6,7,8,9 ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно із приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у статті 126 ЗК України. Відповідно до ч. 1,2,3 ст. 152 ЗК України 2001 року держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи порушення прав власника (ст. 393 ЦК України). Із наданих до суду доказів вбачається, що позивач [PERSON] не є ні законним власником, ні законним володільцем та користувачем земельної ділянки площею 0,1000 га, яка передана у власність відповідачу [PERSON] . Посилання сторони позивача на використання вищезазначеної земельної ділянки сім`єю [PERSON] протягом тривалого часу без належного оформлення прав на неї в установленому порядку не свідчить про законні підстави такого користування, а також про визнання першочергового права на земельну ділянку, тим більше, що стверджувати про визнання першочергового права на спірну земельну ділянку можливо коли належне позивачу право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності (втрати) в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Проте, судом встановлено, що право власності та право користування у позивача на спірну земельну ділянку площею 0,1000 га у встановленому порядку не виникло і не підтверджується відповідними правоустановлюючими документами, а також витягами про реєстрацію відповідних прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно або у Державному земельному кадастрі про право власності та речові права. Суд також не може погодитися з посиланнями сторони позивача проте, що Договір від 1899 року, за яким [PERSON] придбав у [PERSON] усадьбу свідчить про законне користування [PERSON] земельною ділянкою загальною площею 3507 кв.м., оскільки суду не надано належних доказів оформлення такої земельної ділянки відповідно до діючого законодавства на час укладення зазначеного Договору та у подальшому згідно ЗК УРСР 1922 року. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі документа (державного акту), що посвічує відповідне право. З урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Відповідних доказів також суду не надано, як і не надано доказів, що позивач [PERSON] має право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою за адресою - [ADDRESS] загальною площею 3507 кв.м. Крім того, суд зазначає, що позивач [PERSON] звернулася до Дніпровської міської ради з питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою - [ADDRESS] площею 0,1000 га після прийняття Дніпровською міською радою рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою - [ADDRESS] площею 0,1000 га [PERSON] . Суд зазначає, що дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність чи користування. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не гарантує особі прийняття відповідним органом рішення про надання земельної ділянки у власність чи користування. Проте надання дозволу дає особі правомірні, небезпідставні сподівання та очікування, що після розробки проекту землеустрою земельну ділянку їй може бути надано, якщо для цього не буде законних перешкод. З огляду на зазначене, на думку суду, під час розгляду даної цивільної справи не встановлено порушення законних прав [PERSON] рішенням Дніпровської міської ради від 21.10.2020 «Про передачу земельної ділянки у районі [ADDRESS] у власність гр. [PERSON] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» №117/62. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №160/4211/19 сформульовано правовий висновок про те, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є одним з етапів процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку, однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. Також згідно з правовою позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 27 березня 2018 року у справі № 463/3375/15-а отримання дозволу на розробку проекту землеустрою з приводу відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність або користування (оренду). Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 10 грудня 2013 року (справа №21-358а13) та від 07 червня 2016 року (справа № 21-1391а16). Доказів на підтвердження порушення порядку надання дозволу на розробку проекту землеустрою [PERSON] , суду не надано. Посилання сторони позивача на порушення її прав тією обставиною, що [PERSON] не погоджував з нею межі, суд не може взяти до уваги, оскільки, як встановлено у судовому засіданні земельна ділянка [PERSON] виділена із земель комунальної власності, які у встановленому законом порядку у власність та/або користуванні іншим особам не передавалися і межують із землями комунальної власності. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, як недоведеного позивачем. Враховуючи результат розгляду справи та у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed