Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якій зареєстрований відповідач та в якому останній не проживає та мешкає у [ADDRESS] . Позивач сплачує комунальні послуги, а факт реєстрації відповідача чинить у цьому перешкоди. В будинку проживає позивач, жодних домовленостей з відповідачем щодо користування та розпорядження ним досягнуто не було. На судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач на судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведенні позивачем обставини, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину по закону виданого 25 липня 2000 року державним нотаріусом Великоолександрівської державної нотаріальної контори Карастан О.І. 56/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] належить позивачу, на цій підставі вона була зареєстрована та проживає на теперішній час, що підтверджується записом в домовій книзі на вказаний будинок. Із зазначеної домової книги також встановлено, що у будинку зареєстрований відповідач [INFO] , який на час розгляду справи не знятий з реєстрації. Відповідно до витягу № 4110 виданого 08.09.2021 року відділом центру надання адміністративних послуг Великоолександрівської селищної ради Бериславського району Херсонської області [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорта [PERSON] за № [NUMBER] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, не заперечувались сторонами, узгоджуються між собою та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Зміст позовних вимог, підстави позову та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу прав відповідача на користування житловим приміщення, які врегульовані статтями 383, 405 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року (далі - ЦК України), статтею 150 Житлового кодексу України від 29 листопада 2001 року (далі - ЖК України), Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон). Так, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому, до членів сім`ї власника квартири, згідно з ч.2 ст. 64, ч.4 ст. 156 ЖК України належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що власник майна має право вимагати від інших осіб усунення правових перешкод у користуванні належною йому власністю у випадку, якщо їх дії або бездіяльність щодо відповідного майна є неправомірними та порушують права власника. Суд установив, що позивач є власником будинку, а відповідач є її сином отже між ними існують правовідносини як між членами сім`ї та позивач має право ставити питання про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням. Також право власності передбачає, що саме власник майна визначає коло осіб, яким слід надати право користування ним у порядку визначеному чинним законодавством. Це може відбуватись, зокрема шляхом надання згоди на реєстрацію, що свою чергу передбачає і надання особі права користуватись житлом. Крім цього, вказаний Закон передбачає можливість зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, порушені неправомірною бездіяльністю відповідача, оскільки власник майна при здійсненні користування ним обмежений волею відповідача. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який є власником будинку, так і відповідача, який втратив інтерес до будинку та не проживає у ньому тривалий період часу. Отже, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої, частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору необхідно покласти на відповідача, оскільки позов задоволений, а позивач був змушений звернутись до суду внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved