Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

У грудні 2015 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до Малого приватного підприємства «Карєв» про стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки та середнього заробітку за час затримки її виплати. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 01.09.1997 року по 16.10.2015 року працювала на посаді бухгалтера та головного бухгалтера в МПП «Карєв». Звільнена із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Проте, з позивачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні, внаслідок чого, утворилась заборгованість за компенсацію за невикористані відпустки за 2010-2015 роки у сумі 12087,12 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, які позивач просить стягнути на її користь з відповідача. В ході розгляду справи, позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористані щорічні відпустки у сумі 12087,12 грн. та середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані щорічні відпустки у сумі 16808,22 грн. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову не заперечували, просили відмовити, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного. Частиною 1\~ст. 3 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1\~ст. 15 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Судом встановлено, що 01.09.1997 року по 16.10.2015 року [PERSON] працювала на посаді бухгалтера та головного бухгалтера в МПП «Карєв». 16 жовтня 2015 року [PERSON] звільнена з посади головного бухгалтера на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. При звільненні позивача, з нею не було проведено остаточний розрахунок, а саме не було виплачено компенсацію за невикористані 72 дні відпустки за період 2010-2015 років, що становить 12087,12 грн. Згідно з\~ст. 25 Закону України «Про оплату праці»\~забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ч.1\~ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч.1-2\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного\~\~ розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене\~\~ в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не\~\~доведе відсутності в цьому своєї вини. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~ст.117 КЗпП України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно Постанови Верховного Суду України в справі № 6-76цс14 від 02.07.2014р. встановлено, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За таких обставин, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Так, середній заробіток позивача становить 148,29 грн./день, згідно довідки №05/04/16 від 05.04.2016 року. З моменту звільнення до розгляду справи по суті, пройшло 123 робочих днів, а тому, середній заробіток за даний період складає 18239,67 грн. (де 148,29 грн. середньоденний заробіток * 123 робочих дні). Враховуючи положення ч.1 ст.11 ЦПК України та роз'яснень наведених в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. за № 14\~від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані щорічні відпустки у сумі 12087,12 грн. та середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані щорічні відпустки у сумі 16808,22 грн., обмежуючись заявленою вимогою та проведеним позивачем рзрахунком. Судові витрати підлягають розподілу згідно ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved