Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він та відповідачка є співвласниками житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] в рівних частках - по 1/2 кожному. Зазначав, що в період з вересня 2016 року до листопада 2019 року ним були понесені витрати на охорону (збереження) вказаного житлового приміщення у розмірі 446 800,00 грн, тобто по 223 400,00 грн. з кожного співвласника. Вказував, що [PERSON] частково компенсувала понесені ним витрати на збереження спільного майна, сплативши йому лише 27 200,00 грн., однак решту суми, відповідно до своєї частки у праві спільної власності в розмірі 196 200,00 грн. в добровільному порядку остання відмовляється сплатити. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов просив задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що також несе витрати з утримання спільного майна. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі є колишнім подружжям. Відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2013 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по 1/2 частці житлового будинку, загальною площею 577,0 кв. м, житловою площею 167,3 кв. м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за кожним. Також судом встановлено, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Охорона-Комплекс ЄС» 08 грудня 2011 року укладено договір цілодобової охорони вищевказаного житлового будинку. Згідно з п. 3.1. цього договору сума послуг становить 600 грн щомісячно. Судом встановлено, що позивачем за період з вересня 2016 року по жовтень 2019 року на виконання умов згаданого договору сплачено 22 800,00 грн. Вказані обставини підтверджуються доданими стороною позивача до матеріалів справи квитанціями АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою не спростовані. Також судом встановлено, що між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Форпост безпека» 01 вересня 2016 року укладено договір про охорону житлового будинку та прилеглої території, що розташований за адресою: [ADDRESS] , строком на 1 рік (пункти 1.3, 9.1) Сторони погодили, що сума вартості послуг становить 10 000,00 грн за кожен календарний місяць (додаток № 1 до вказаного вище договору). Крім того, 01 вересня 2017 року між згаданими сторонами укладено такий же договір з надання послуг охорони зазначеного житлового приміщення. Згідно з додатковою угодою № 1 від 01 січня 2018 року до цього договору [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Форпост безпека» погодили вартість послуги - 11 000,00 грн щомісяця, а згідно з додатковою угодою № 11 до згаданого правочину встановили плату виконавцю за надані послуги охорони в розмірі 13 000,00 грн щомісячно, починаючи з 01 січня 2018 року. Судом встановлено, що позивачем на виконання умов укладених із Товариством з обмеженою відповідальністю «Форпост безпека» договорів надання послуг сплачено 424 000,00 грн. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи квитанціями до прибуткових касових ордерів та [PERSON] також не спростовані та не оспорюються. Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення оспорюваних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частина четверта статті 544 ЦК України). Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Сторони є співвласниками вказаного нерухомого майна і відповідно до закону зобов`язані оплачувати витрати на збереження цього спільного майна. Відповідачка, як і [PERSON] є власником 1/2 частки згаданого житлового будинку. Позивач у період із вересня 2016 року до грудня 2019 року поніс документально підтверджені витрати на збереження спільного з відповідачкою нерухомого майна в розмірі 446 800,00 грн. Крім того, судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідачка в добровільному порядку протягом червня-жовтня 2019 року компенсувала [PERSON] частину понесених ним витрат в розмірі 27 200,00 грн, отже на користь позивача підлягає стягненню 196 200,00 грн (446 800,00 грн - 27 200 грн.)/2). Посилання відповідачки у відзиві на відсутність правових підстав для стягнення з неї на користь [PERSON] витрат на збереження спільного майна, оскільки нею також понесені витрати на утримання житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за період з травня 2016 року по грудень 2019 року в розмірі 247 630, 00 грн., є безпідставним, оскільки вказані витрати понесені відповідачкою за інші послуги - прибирання житлового приміщення, утримання басейну, тощо, а зустрічного позову та відповідних вимог останньою заявлено не було. Що ж стосується посилань [PERSON] щодо сплати на користь позивача 69 901,45 грн в якості відшкодування витрат на охорону, то суд вважає вказані обставини недоведеними, оскільки у вказаних квитанціях, що усі датовані 2019 роком, хоча й зазначено отримувачем коштів позивача, однак призначення платежів зазначені - обслуговування лінії електропередачі та сплата комунальних послуг, а частина із вказаних квитанцій взагалі не містить даних про призначення платежів, а тому достовірно встановити чи переказ вказаних коштів стосувався саме компенсації витрат, понесених позивачем на збереження майна не являється можливим, і, що сплата відповідачкою вказаних сум коштів відбулася конкретно в рахунок зазначених послуг, про компенсацію яких пред`явлено цей позов, що й також не визнається і самим [PERSON] . Згідно ст 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved