Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

У грудня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 25 листопада 1995 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, однак сімейне життя з відповідачем перестало складатися не склалося через відсутність взаєморозуміння, сварки, у звязку з чим втрачене почуття любові, поваги, припинені шлюбні відносини, спільне господарство з листопада 2015 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не зявилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та в заочному порядку, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, додатково зазначивши, що остаточно подружні стосунки і спільне господарство припинені з відповідачем з 01 січня 2015 року, проте проживають вони і донині в одній квартирі. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого з урахуванням згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України\~дружина\~та\~чоловік\~зобов'язані\~спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими\~членами\~сім'ї\~на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25 листопада 1995 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 628, що підтверджується свідоцтвом про укладенню шлюбу в копії (а.с. 4). Неповнолітніх дітей від шлюбу сторони не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося з причин відсутності взаєморозуміння, сварки на побутовому ґрунті, через що шлюбні стосунки, спільне господарство припинені з 01 січня 2015 року, хоч сторони і проживають в одній квартирі, про що позивач зазначила у поданій через канцелярію суду 29 лютого 2016 року заяві. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, наявність підстав для розірвання шлюбу. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved