Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08.12.2014 року його було поновлено на посаді бухгалтера 1-ї категорії в Комунальному підприємстві «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «ЖЕП № 53») та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Незважаючи на його неодноразові звернення до ліквідатора КП «ЖЕП № 53» та засновника підприємства - Дніпровської міської ради рішення суду в частині поновлення його на роботі до теперішнього часу не виконано. У зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення про поновлення його на роботі був змушений неодноразово звертатися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішеннями судів від 08.12.2014, 02.02.2015, 07.07.2015, 13.07.2016, 28.02.2017, 04.09.2017, 05.12.2018, 24.05.2019 на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 24.05.2019 включно разом із індексацією та компенсацією втрати частини доходів у зв`язку з затримкою виплати. Заборгованість за виконавчими листами складає 304902,37 грн. Позивач вважає, що через невиконання рішення суду про поновлення його на роботі та затримку виплати присуджених сум заробітку відповідно до статті 236 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» відповідачі мають виплатити йому середній заробіток, індексацію заробітної плати та компенсацію за затримку її виплати. Також позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому компенсацію за невикористану щорічну та додаткову відпустку як інваліду війни - учаснику бойових дій. Крім того, позивач зазначив, що відповідач як податковий агент з 2014 року не перераховує до Пенсійного фонду та інших соціальних фондів щомісячні суми страхових внесків з належних йому до виплати сум, чим порушує його соціальні права. Отже, відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відповідач зобов`язаний сплатити щомісячні суми єдиного соціального внеску. В своєму позові позивач звертає увагу на те, що в досудовому порядку вирішити питання щодо його поновлення на роботі та сплати присуджених сум не виявилося можливим. При цьому, на думку позивача, оскільки КП «ЖЕП № 53» є комунальним унітарним комерційним підприємством, заснованим територіальною громадою в особі Дніпропетровської міської ради та належить до сфери управління виконавчого комітету Дніпровської міської ради, саме якою було прийнято рішення про реорганізацію підприємства та його ліквідацію, що призвело до припинення надходження коштів на розрахунковий рахунок підприємства, і Дніпровською міською радою не було вжито заходів щодо виконання боргових зобов`язань підприємства, Дніпровська міська рада має нести солідарну відповідальність разом із КП «ЖЕП № 53». За цих підстав з урахуванням остаточно визначених позовних вимог позивач просив: 1) стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 3150,47 грн. за період з травня 2019 року по листопад 2020 року; 2) стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 73925 грн. 43 коп. за період з 24.05.2019 року по 30.11.2020 року; 3) стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь індексацію заробітної плати у зв`язку із зростанням споживчих цін в сумі 53326,90 грн.; 4) стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 65776,86 грн. за період з 05.05.2014 року по 30.11.2020 року; 5) стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь компенсацію за невикористану відпустку як інваліда війни за 2020 рік у розмірі 5385,24 грн.; 6) зобов`язати КП «ЖЕП № 53» сплатити місячні суми консолідованих страхових внесків, єдиних соціальних внесків за кожний із 78-ми місяців періоду з 1 червня 2014 року по 30 листопада 2020 року щодо вказаних місячних сум заробітних плат [PERSON] за місцем обліку страхувальника у загальній сумі 129187,78 грн.; 7) визнати його, [PERSON] , таким, якого 14 грудня 2020 року після додаткової відпустки було звільнено з КП «ЖЕП № 53» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а саме на підставі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, про що зробити відповідну позначку в його трудовій книжці. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2019 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, оскільки позов виникає з трудових відносин. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат В`язовий В.В. позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача КП «ЖЕП № 53» - голова комісії з припинення юридичної особи Завертайний І.Б. у судове засідання не з`явився, однак надав відзив на позов, в якому зазначив про часткове визнання позову, а саме в частині визнання [PERSON] звільненим з КП «ЖЕП № 53» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України на підставі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому просить визнати 24 травня 2019 року датою звільнення [PERSON] . На думку представника відповідача, це узгоджується з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до якого у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства (установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП), одночасно суд визнає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Представник відповідача вважає, що, приймаючи попереднє рішення про поновлення позивача на роботі, судом не було з`ясовано усі обставини, не прийнято до уваги, що увесь цей час підприємство фактично існувало на папері, усіх працівників звільнено протягом 2014-2015 років. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані від їх господарської діяльності. Звертає увагу, що підприємство ніколи не фінансувалося з бюджету, а єдиним джерелом фінансування витрат на оплату праці була господарська діяльність, яка повністю припинена на початку 2016 року, а, отже, підприємство не мало можливості поновити позивача на роботі або перевести за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві. Крім того, ліквідаційною комісією формується реєстр вимог, до якого включені грошові вимоги позивача, що ґрунтуються на судових рішеннях. Задоволення цих вимог буде відбуватися в порядку, визначеному законодавством. Таким чином, у своєму відзиві на позов представник відповідача просив визнати [PERSON] звільненим з КП «ЖЕП № 53» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а саме на підставі змін в організації виробництва і праці (ліквідації підприємства) з 24 травня 2019 року, в іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовити. Представник відповідача - Дніпровської міської ради Максименко С.М. у судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов, а саме вважала, що уточнена позовна заява [PERSON] не підлягає розгляду та має бути повернута позивачу, оскільки містить окрім збільшення позовних вимог одночасну зміну предмета та підстав позову. Крім того, вважала необґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про солідарне стягнення з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь компенсації за затримку виплати заробітної плати, заробітної плати за час вимушеного прогулу, індексації заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, оскільки солідарна відповідальність у трудових відносинах законом не передбачена. Позивачем необґрунтовано вимогу до міської ради про солідарну відповідальність обставинами, які свідчать про незаконні дії ради, що спричинили початок процедури припинення підприємства, не подано докази на підтвердження таких дій. Відзначила, що попередніми рішеннями судів про стягнення заробітної плати, компенсації та індексації боржником визначено саме підприємство. Відповідно до ст. 96 ЦК України юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями належним їй на праві власності або закріпленим за нею майном, якщо інше не встановлено законодавчими актами. Засновник юридичної особи не відповідає за її зобов`язаннями, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями засновника, крім випадків, передбачених законодавчими актами чи установчими документами юридичної особи. Позивачем необґрунтовано залучення відповідачем міської ради. Також зазначила, що на момент звільнення позивача та поновлення його рішенням суду на посаді бухгалтера КП «ЖЕП № 53», підприємство здійснювало свою діяльність, отримувало прибуток. З 29.09.2017 року підприємство перебуває в стані припинення. Отже, з вересня 2017 року у підприємства відсутня можливість надати [PERSON] попередню роботу (посаду) з тими ж функціональними обов`язками. Відповідно до КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. Жодна норма чинного законодавства не містить імперативної настанови щодо дати такого звільнення. Позивачем не спростовано незаконність запропонованої відповідачем - КП «ЖЕП № 53» дати звільнення 24.05.2019 року. Вважала доцільним звільнення позивача з дати, з якої поновлення на посаді є неможливим. Вимогу позивача про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати вважає зловживанням своїми правами та порушенням принципу розумності та пропорційності. Звертає увагу на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо застосування статті 117 КЗпП України та компенсації працівникові середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, згідно з яким за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Вказує, що у зв`язку з прийняттям Дніпровською міською радою рішення про припинення шляхом ліквідації КП «ЖЕП № 53» у підприємства відсутні кошти. Зазначена обставина, на думку відповідача, свідчить про відсутність вини КП «ЖЕП № 53» у невиплаті позивачу заробітної плати за вимушений прогул та неспівмірність наслідків такого стягнення для підприємства з гіпотетичними майновими втратами позивача, враховуючи, що заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Крім того, вважала безпідставними вимоги позивача щодо стягнення компенсації за невикористані щорічну основну та додаткову відпустку та їх розрахунок, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Кількість днів відпустки та розмір середнього заробітку, з яких позивачем здійснено розрахунок, не відповідають дійсності. Законодавством взагалі не передбачено заміну додаткової відпустки грошовою компенсацією. Вимога [PERSON] щодо зобов`язання КП «ЖЕП № 53» сплатити місячні суми консолідованих страхових внесків, єдиних соціальних внесків за кожен місяць, починаючи з 01.06.2014 року, не відповідає нормам податкового законодавства, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». За цих підстав просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Представник третіх осіб - Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та Управління державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Дніпра Паращенко Ю.О. в судовому засіданні при вирішенні спору поклалася на розсуд суду, при цьому зазначила про відсутність у підприємства рахунків у казначейській службі і, як наслідок, неможливості виконання рішень суду. На подані відповідачами відзиви на позов позивачем [PERSON] були надані відповіді, в яких він вважає доводи відповідачів необґрунтованими, оскільки заявлені ним позовні вимоги випливають із факту невиконання рішення суду про поновлення його на роботі та невиплати належних йому сум. Позивач вважає, що у зв`язку із неможливістю самостійного виконання комунальним підприємством своїх зобов`язань відповідальність щодо виплати належних йому сум має бути покладена на орган місцевого самоврядування Дніпровську міську раду, саме діями та рішеннями якої, на його думку, припинено діяльність комунального підприємства. Доводи відповідача щодо зловживання ним своїми правами шляхом пред`явлення позову про стягнення компенсації вважає безпідставними, оскільки рішення суду про поновлення його на роботі не виконано. Також позивач зазначив, що його вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку ґрунтуються на положеннях статті 83 КЗпП України та судовій практиці, оскільки заявлено вимогу про звільнення. Доводи відповідача щодо безпідставності заявлених ним вимог про зобов`язання сплатити місячні суми консолідованих страхових внесків, єдиних соціальних внесків вважає необґрунтованими, оскільки в кожному попередньому рішенні суду вказується про необхідність сплати відповідачем обов`язкових платежів та внесків. При цьому позивач вважає його звільнення із запропонованої відповідачем дати - 24.05.2019 року незаконним. У зв`язку з цим позивач наполягав на задоволенні його позовних вимог. Крім того, під час розгляду справи позивачем було подано клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, а саме позивач просив у разі повного чи часткового задоволення позову встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Дніпровської міської ради подати звіт про виконання рішення суду у місячний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08.12.2014 року [PERSON] було поновлено на посаді бухгалтера 1-ї категорії в Комунальному підприємстві «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради з 05.05.2014 року, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодовано моральну шкоду. У зв`язку з невиконанням рішення суду в частині поновлення позивача на роботі в подальшому рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 07.07.2015 року на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2014 року по 07.07.2015 року в розмірі 33179 грн. 13 коп. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.02.2016 року на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.07.2015 року по 02.02.2016 року в розмірі 28328 грн. 38 коп., а також моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.07.2016 року на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.02.2016 року по 13.07.2016 року в розмірі 31104 грн. 50 коп., а також моральну шкоду 2000 грн. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28.02.2017 року на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.07.2016 року по 28.02.2017 року в розмірі 31044,80 грн., а також моральну шкоду 500 грн. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04.09.2017 року на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2017 року по 04.09.2017 року в розмірі 24447,78 грн. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 05.12.2018 року на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.09.2017 року по 05.12.2018 року в розмірі 61119,45 грн., а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 37542,76 грн., індексацію у зв`язку із зростанням споживчих цін 29253,31 грн., а всього 127915 грн. 51 коп. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24.05.2019 року на користь [PERSON] стягнуто компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 9150,15 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.12.2018 року по 24.05.2019 року в розмірі 22507,48 грн., індексацію у зв`язку із зростанням споживчих цін 12962,91 грн., а всього 44620 грн. 54 коп. Позивач стверджує, що на час розгляду справи загальна сума заборгованості, за винятком моральної шкоди, становить 304902,37 грн., що відповідачами не заперечувалося. На час розгляду справи рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконано та позивача на роботі не поновлено. Також судом встановлено, що відповідно до статуту, затвердженого рішенням міської ради від 26.12.2012 року № 48/30, відповідач Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради є комунальним унітарним комерційним підприємством, створеним відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 26.02.2003 року № 14/07 на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська. Згідно з п. 1.2 Статуту власником підприємства є територіальна громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської (нині - Дніпровської) міської ради. Виконавчий орган Дніпропетровської міської ради, до сфери управління якого належить (входить) підприємство згідно з Переліком міських комунальних підприємств відповідно до їх підпорядкованості, затвердженим рішенням міської ради, виконує функції органу управління господарською діяльністю в межах та обсягах, визначених Положенням виконавчого органу та є представником власника Дніпропетровської міської ради. Відповідно до пункту 1.4 Статуту для здійснення господарської діяльності підприємства власник створює статутний капітал в сумі 5000 грн. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банку тощо. Розділом 2 Статуту визначено, що метою створення та діяльності підприємства є господарська діяльність. Предметом господарської діяльності є, зокрема, надання житлово-комунальних послуг та обслуговування житлового фонду (пункти 2.1- 2.2 Статуту). Відповідно до розділу 3 Статуту майно комунального підприємства знаходиться у комунальній власності і закріплюється за підприємством на праві господарського відання. Також судом встановлено, що 25.12.2013 року Дніпропетровською міською радою було прийнято рішення № 27/45 «Про проведення реорганізації комунальних підприємств». Відповідно до вказаного рішення до КП «ЖЕП № 53» Дніпровської міської ради мали приєднатися КП «ЖЕП № 21» та КП «ЖЕП № 50». У подальшому 20.09.2017 року Дніпровською міською радою було прийнято рішення № 52/24 «Про реорганізацію деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств міської ради», відповідно до якого вирішено реорганізувати Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради з припиненням як юридичної особи шляхом приєднання до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 6» Дніпропетровської міської ради. Рішенням Дніпровської міської ради від 19.06.2019 року № 71/46 «Про припинення шляхом ліквідації юридичних осіб комунальних підприємств» вирішено припинити шляхом ліквідації юридичні особи комунальних підприємств, зокрема Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 6» Дніпропетровської міської ради та Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради. Цим же рішенням визнано таким, що не підлягає виконанню рішення міської ради від 20.09.2017 року № 52/24 «Про реорганізацію деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств міської ради». Станом на час розгляду справи Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради з 29.09.2017 року перебуває в стані припинення. З пояснень сторін встановлено, що підприємство тривалий час не здійснює будь-якої господарської діяльності, не має будь-якого доходу та майна. Заявляючи позовні вимоги про солідарне стягнення з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за затримку виплати заробітної плати, індексації у зв`язку із зростанням споживчих цін, компенсації за невикористані відпустки, зобов`язання КП «ЖЕП № 53» сплатити місячні суми єдиних соціальних (страхових) внесків, визнання звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, позивач посилається на невиконання відповідачем рішення суду про поновлення його на роботі, невиплату присуджених йому сум та несплату єдиних соціальних внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, чим порушуються його права. Суд частково погоджується з заявленими [PERSON] позовними вимогами, а саме у частині стягнення на його користь із відповідачів середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі та зобов`язання роботодавця сплатити єдиний соціальний внесок. Так, суд враховує, що відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Приймаючи до уваги, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2014 року позивача поновлено на посаді бухгалтера 1-ї категорії в Комунальному підприємстві «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради з 05.05.2014 року, однак рішення суду відповідачем як роботодавцем до теперішнього часу не виконано, суд вважає, що позивачу має бути виплачений його середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 25 травня 2019 року по 30 листопада 2020 року включно. Визначаючи осіб, на яких має бути покладений обов`язок щодо виплати позивачу сум середнього заробітку, суд звертає увагу, що солідарна відповідальність, яку позивач просив застосувати до відповідачів у своєму позові, за загальним правилом настає лише у випадках, прямо визначених у законі чи договорі, і надає кредитору право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі від усіх боржників разом або від одного із боржників. Законом солідарну відповідальність територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб, у даному випадку комунального підприємства, не передбачено. Отже, з огляду на пред`явлення позивачем позову до КП «ЖЕП № 53» ДМР та Дніпровської міської ради, суд вважає, що остання має нести не солідарну, а субсидіарну відповідальність щодо виплати позивачу сум середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих\~відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад. Поряд із цим положеннями статті 619 ЦК України визначені підстави та умови субсидіарної відповідальності. Так, за загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 110 ЦК України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами. Частиною 3 статті 110 ЦК України визначено, що якщо вартість майна юридичної особи є недостатньою для задоволення вимог кредиторів, юридична особа здійснює всі необхідні дії, встановлені законом про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом. Відповідно до частини 2 статі 61 Кодексу України з процедур банкрутства у разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області про визнання банкрутом зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», рішення від 04 квітня\~2006 року у справі «Лисянський проти України», рішення\~від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», рішення\~від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії»).\~Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності\~за борги підприємств у межах Конвенції. Основною метою субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. При визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неплатоспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів. Відповідно до положень статті 78\~Господарського кодексу\~України в Україні можуть створюватись комерційні і некомерційні комунальні унітарні підприємства. Стаття 78 ГК України визначає, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою. При цьому норми ГК України не містять положень щодо відповідальності за зобов`язаннями комунального унітарного підприємства. Однак згідно з частиною десятою\~\~статті 77\~ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом. Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що правовий режим відповідальності комунального унітарного комерційного або некомерційного підприємства визначається відповідно до вимог правового режиму відповідальності державного комерційного або казенного підприємства. Зокрема, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства (частина сьома статті 77 ГК України). У нормах частини сьомої статті 77\~ГК України не міститься будь-якого обмеженого кола зобов`язань, за якими орган управління несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Таким чином, хоча стаття 77 ГК України прямо не встановлює повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов`язаннями створеного нею комунального унітарного підприємства, проте, враховуючи її зміст у поєднанні зі змістом положень статті 78 ГК України, можна зробити висновок, що відповідальність комунального унітарного підприємства за своїми боргами визначається залежно від його виду: некомерційного або комерційного підприємства. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за такими підприємствами на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство) (ч. 3 статті 78 ГК України). Комунальне комерційне підприємство (яким у даному випадку є відповідач КП «ЖЕП № 53») отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, обмеження у його використанні визначаються статутними документами підприємства. Тлумачення статей 74-75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. Отже, аналізуючи зазначені норми права в їх сукупності, слід дійти висновку, що за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїми зобов`язаннями, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями цього підприємства (частина сьома\~\~статті 77 ГК України). Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно. Тож субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до неплатоспроможності (банкрутства) саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Суд враховує, що внаслідок прийняття Дніпровською (раніше - Дніпропетровською) міською радою ряду рішень щодо реорганізації та припинення діяльності КП «ЖЕП № 53», які, до речі, не були виконані, будь-яка господарська діяльність зазначеним підприємством не ведеться, фактично діяльність підприємства припинена у 2016 році, послуги відповідно до статутної діяльності не надаються, будь-які доходи не отримуються, в штаті відсутні працівники, про що зазначають самі представники відповідачів. При цьому, незважаючи на ухвалення судами численних рішень про стягнення на користь [PERSON] сум середнього заробітку у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення його на роботі, присуджені суми, які входять до кредиторських вимог, відповідачем КП «ЖЕП № 53» до теперішнього часу не виплачені і як на підставу невиконання судових рішень відповідач посилається саме на відсутність коштів через фактичне припинення господарської діяльності на підставі прийнятих власником підприємства рішень. Суд звертає увагу, що відповідач Дніпровська міська рада, приймаючи рішення від 19.06.2019 року № 71/46 «Про припинення шляхом ліквідації юридичних осіб комунальних підприємств», яким вирішено припинити шляхом ліквідації діяльність Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради, була обізнана, про факт невиконання рішення суду від 08.12.2014 року про поновлення [PERSON] на посаді бухгалтера цього підприємства та наявність невиконаних зобов`язань щодо виплати присуджених йому сум, оскільки безпосередньо була залучена як співвідповідач до участі у справі № 202/2283/19, рішення по якій ухвалене 24.05.2019 року. Крім того, суд звертає увагу, що основним видом діяльності КП «ЖЕП № 53» відповідно до статуту є надання житлово-комунальних послуг та обслуговування житлового фонду. В свою чергу, виконавця цих послуг визначає саме Дніпровська міська рада. Отже, в даному випадку відповідач КП «ЖЕП № 53» хоча й не визнано банкрутом, у встановленому порядку як юридична особа не припинено, однак є очевидним, що саме внаслідок прийняття Дніпровською міською радою рішення про реорганізацію, яке фактично не було виконано, та у подальшому про припинення діяльності цього комунального підприємства виконання останнім своїх зобов`язань унеможливлено внаслідок його неплатоспроможності, оскільки будь-яка діяльність підприємством з цього часу не здійснюється та доходи не отримуються, що підтверджується матеріалами справи та невиконанням підприємством численних рішень судів, ухвалених на користь позивача. Суд враховує, що в рішенні у справі «Єршова проти Російської Федерації» Європейський суд з прав людини висловив позицію щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у\~\~пункті 62 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , суд приходить до переконання, що саме внаслідок дій (рішень) засновника - Дніпровської міської ради комунальне підприємство, не маючи майна та доходів, оскільки його діяльність фактично припинена, не може виконати свої зобов`язання перед позивачем, щодо якого має місце явне порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому є достатні підстави для покладення на Дніпровську міську раду субсидіарної відповідальності щодо виплати позивачу сум середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Суд вважає, що в інший спосіб виконати рішення суду буде неможливо, оскільки рішення міської ради про припинення діяльності заснованого нею підприємства є чинним, наміру поновлювати господарську діяльність підприємства засновник не має, відповідно до статуту майно підприємства є комунальною власністю, розмір статутного капіталу підприємства є недостатнім для погашення вимог позивача. Крім того, очевидність невиконання рішення суду без покладення субсидіарної відповідальності на Дніпровську міську раду підтверджується невиконанням підприємством попередніх рішень судів, заборгованість за якими складає понад 300 тис. грн. Суд бере до уваги, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 грудня 2014 року, яким позивача поновлено на роботі, встановлений розмір середньоденного заробітку позивача в сумі 194 грн. 03 коп., що має преюдиційне значення в цій справі. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] у цій частині задовольнити частково, стягнувши на його користь з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради, а у разі відсутності у нього достатніх коштів - з Дніпровської міської ради, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 25 травня 2019 року по 30 листопада 2020 року включно (381 робочий день) у розмірі 73925 грн. 43 коп. (194,03 х 381) із подальшим утриманням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів і зборів. На переконання суду, в даному випадку покладенням на Дніпровську міську раду субсидіарної відповідальності за зобов`язанням створеного нею комунального підприємства її права жодним чином не порушені, оскільки така відповідальність застосовується виключно у разі відсутності у підприємства достатніх коштів для самостійного задоволення вимог позивача. Також суд відзначає, що позивачем не пропущений строк для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку, визначений у частині 2 статті 233 КЗпП України, оскільки на сьогодні рішення суду про поновлення його на роботі відповідачем не виконано та остаточний розмір позовних вимог визначити неможливо. Стосовно позовних вимог [PERSON] про зобов`язання КП «ЖЕП № 53» сплатити місячні суми консолідованих страхових внесків, єдиних соціальних внесків за кожний із 78-ми місяців періоду з 1 червня 2014 року по 30 листопада 2020 року щодо місячних сум заробітних плат у загальній сумі 129187,78 грн., то суд вважає, що зазначені вимоги також підлягають частковому задоволенню. Суд враховує, що рішеннями судів від 08.12.2014, 07.07.2015, 02.02.2016, 13.07.2016, 28.02.2017, 04.09.2017, 05.12.2018 року, 24.05.2019 року на користь [PERSON] стягнуто з КП «ЖЕП № 53» середній заробіток за час вимушеного прогулу та інші суми в загальному розмірі понад 300 тис. грн., які на сьогодні позивачу не виплачені. В ухвалених рішеннях про стягнення на користь [PERSON] присуджених сум, судом зазначалося про необхідність нарахування, утримання та сплати із цим сум до державного бюджету податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Як вбачається з долученого позивачем листа Лівобережної об`єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 18.01.2016 року, згідно наданих КП «ЖЕП № 53» ДМР до Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.12.2014 року по 31.07.2015 року відрахування єдиного внеску за [PERSON] відсутні, з серпня 2015 року звіти не надавалися. Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту третього частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Отже, положення закону надають працівнику право безпосередньо в судовому порядку вимагати від страхувальника сплати страхових внесків. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Згідно зі статтею 1 цього Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до частини 1 статті 4 даного Закону платниками єдиного внеску є роботодавці це, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Частиною 2 статті 6 зазначеного Закону передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством, подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, тощо. Згідно з частиною 2 статті 7 Закону для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул. Відповідно до частини 5 цієї ж статті єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Згідно з частиною 2 статті 9 Закону обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина 12 статі 9 Закону). Суд бере до уваги, що єдиний внесок на\~загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування із сум середнього заробітку, присуджених позивачу, підлягає нарахуванню та сплаті роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення. Водночас, на переконання суду, ненарахування та несплата відповідачем єдиного соціального внеску не може виправдовуватися невиконанням судових рішень, яке в даному випадку відбувається протягом тривалого часу. Суд вважає доведеним, що внаслідок тривалого ненарахування та несплати відповідачем КП «ЖЕП № 53» єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум, присуджених позивачу рішеннями судів, порушуються права позивача. Відтак, з огляду на обов`язковість судових рішень та законодавчо встановлений обов`язок відповідача як роботодавця нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок за кожен місяць, за який нараховано дохід, суд вважає, що КП «ЖЕП № 53» ДМР слід зобов`язати в порядку, визначеному законом, сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний соціальний внесок) з сум середнього заробітку, присуджених [PERSON] за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, за кожен місяць у період з червня 2014 року по листопад 2020 року включно. Щодо визначення конкретних сум єдиного соціального внеску, які підлягають сплаті відповідачем, то суд звертає увагу, що нарахування та обчислення сум єдиного соціального внеску віднесено законом до компетенції відповідача як платника єдиного соціального внеску, повинно відображатися у його бухгалтерських та інших звітних документах. Отже, оскільки в даному випадку спору про розмір сум єдиного соціального внеску та бази його нарахування між сторонами немає, підстави для обчислення і визначення єдиного соціального внеску судом відсутні. Таким чином, заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на користь [PERSON] компенсації за затримку виплати присуджених сум середнього заробітку та індексації заробітної плати, то суд вважає, що зазначені позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Суд виходить з того, що відповідно до частини 6 статті 95 КЗпП України у встановленому законодавством порядку підлягає індексації заробітна плата. Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених\~Конституцією України\~гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначаються\~Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Статтею 1 цього Закону\~визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Згідно зі статтею 2 даного Закону\~індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначений\~постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Відповідно до п. 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України,\~які не мають разового характеру, зокрема оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Пунктом 3 Порядку № 1078 визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Така виплата як середній заробіток за час вимушеного прогулу (затримку виконання рішення про поновлення на роботі), що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану роботу, є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації. Стосовно доводів позивача про наявність у нього права на стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, то суд зазначає, що за змістом статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події) як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Стаття 2 зазначеного Закону визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами\~у цьому\~Законі\~слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до статі 3 даного Закону\~сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Пунктами 2, 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат), соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо), стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення). Суд вважає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, який стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як\~Закону України «Про оплату праці»,\~так і\~Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не підлягає компенсації. Суд звертає увагу, що згідно зі статтею 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічні положення закріплені також у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Отже, аналіз наведених норм свідчить, що заробітною платою можливо вважати грошовий еквівалент, який сплачується працівнику за виконану ним роботу. У разі встановлення обставин вимушеного прогулу працівника (звільнення без законної підстави\~ ст. 235 КЗпП України\~та/або затримка виконання рішення про поновлення на роботі\~ ст. 236 КЗпП України), такому працівнику виплачується не грошовий еквівалент виконаної роботи, а передбачена\~Кодексом законів про працю України\~компенсаційна виплата у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу) і не може кваліфікуватися як плата за виконану роботу, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, що узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16 та від 18.03.2020 року по справі № 711/4010/13-ц. Враховуючи наведене, в задоволенні позовних вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачів на його користь компенсації за затримку виплати та індексації заробітної плати слід відмовити. Разом із\~тим,\~відмовляючи в\~задоволенні вказаних\~позовних вимог\~ [PERSON] ,\~суд вважає\~за необхідне\~відзначити,\~що оскільки\~рішеннями суду\~на його\~ користь\~стягнуті грошові\~кошти у\~зв`язку із\~затримкою виконання\~рішення суду\~про поновлення\~на роботі,\~такі кошти\~в розумінні ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є належним йому майном. Внаслідок рішення суду у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання визначена статтею 625 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.\~ Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У справі № 646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року зробила висновок, що положення\~статті 625 ЦК України\~передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання\~та рішення суду. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Так, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що рішенням суду про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду визнано грошові зобов`язання, визначено їх розмір, ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку підлягають застосуванню саме норми частини другої\~статті 625 ЦК України, а не положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Така позиція в цілому узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, в якій вона відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року зазначив, що з прийняттям судових рішень зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. З цього можна зробити висновок, що правовідносини сторін з приводу виконання судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача присуджених сум середнього заробітку хоча й виникли з трудових, проте за своєю суттю не є трудовими, стосуються виконання рішення суду, зокрема грошового зобов`язання, яке виникло на підставі такого рішення, а тому до них можуть бути застосовані положення статті 625 ЦК України. Щодо вимог [PERSON] про визнання його звільненим з КП «ЖЕП № 53» з 14 грудня 2020 року після додаткової відпустки за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а саме на підставі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а також стягнення з відповідачів на його користь компенсації за невикористану основну та додаткову відпустки, то суд вважає зазначені вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Суд враховує, що згідно зі статтею 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір; рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника підлягає негайному виконанню. В силу приписів статті 236 КЗпП України затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, є підставою для виплати працівнику за час затримки середнього заробітку або різниці в заробітку. При цьому належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Суд бере до уваги, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 грудня 2014 [PERSON] поновлено на посаді бухгалтера 1-ї категорії в Комунальному підприємстві «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради з 05.05.2014 року. Зазначене рішення суду набрало законної сили, отже є обов`язковим до виконання. Між тим, як встановлено в судовому засіданні, позивача до теперішнього часу на роботі не поновлено та, як наслідок, рішення про його звільнення відповідачем не приймалося. Отже, законних підстав для визнання судом позивача звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства немає. Суд звертає увагу, що положення статті 240-1 КЗпП України щодо визнання судом працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, застовуються під час розгляду судом спору про поновлення на роботі працівника звільненого без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, якщо буде встановлена неможливість поновлення на попередній роботі внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації. Крім того, в судовому засіданні неможливість поновлення позивача на роботі на підставі рішення суду жодними належними доказами не підтверджена. Також суд бере до уваги, що відповідно до положень статей\~4,\~6 Закону України «Про відпустки»\~щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша\~статті 6 Закону України «Про відпустки»). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП i ст. 9 Закону України «Про відпустки» час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку. Згідно з частиною першою\~статті 83 КЗпП України, частиною першою\~статті 24 Закону України «Про відпустки»\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Частиною 4 статті 83 КЗпП України визначено, що за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Таким чином, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати щорічну відпустку за весь час вимушеного прогулу. Суд враховує, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2014 року про поновлення позивача на роботі у КП «ЖЕП № 53» не виконано, позивач фактично на роботі не поновлений і, як наслідок, позивачем не використано дні щорічної основної відпуски відповідно до частини 4 статті 83 КЗпП України. Крім того, позивачу судом відмовлено у задоволенні його вимоги про визнання його звільненим з КП «ЖЕП № 53». За таких обставин у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині слід відмовити. Частково задовольняючи позов [PERSON] у частині стягнення з відповідачів на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та зобов`язання роботодавця сплатити єдиний соціальний внесок із присуджених сум середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що уточнена позовна заява [PERSON] не підлягає розгляду у зв`язку з одночасною зміною ним предмета і підстав позову, оскільки предмет уточнених позовних вимог [PERSON] пов`язаний єдиною підставою невиконанням відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі та несплатою відповідачем присуджених за рішенням суду сум, позовна заява [PERSON] була прийнята судом до розгляду, а тому її розгляд та вирішення судом по суті відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили, то суд відзначає, що діючим цивільно-процесуальним законодавством передбачений судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах шляхом оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України. Здійснення судового контролю за виконанням рішень судів у цивільних справах в інший спосіб діючим законодавством не передбачено. Суд звертає увагу, що на відміну від Кодексу адміністративного судочинства України цивільне процесуальне законодавство не визначає наслідків неподання відповідачем звіту про виконання рішення суду, а тому навіть за умови покладення на відповідача такого обов`язку судовий контроль не буде ефективним. Судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах має здійснюватися відповідно до приписів закону. Отже, вимога позивача про встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду не підлягає задоволенню. Позивач у разі неправомірних рішень, дій чи бездіяльності виконавця під час виконання рішення вправі оскаржити їх до суду в порядку статті 447 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Враховуючи наведене, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд присуджує стягнути з відповідачів судовий збір у дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи зі ставки судового збору за кожну із вимог на день подання позову - 768 грн. 40 коп., а саме з Дніпровської міської ради в розмірі 384 грн. 20 коп. (50%), а з КП «ЖЕП № 53» в розмірі 1152 грн. 60 коп. (100 % та 50 %).

Outcome: partial