Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до кредитної спілки «Буковина» про захист прав споживача шляхом визнання частково недійсним кредитного договору. В обґрунтування позову зазначав, що 14 вересня 2006 року між ним та КС «Буковина» укладено кредитний договір №001/1323, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 100 000 грн., який надавався кількома траншами, зокрема: на придбання житла у розмірі 52 000 грн., на оформлення візи та поїзду за кордон у розмірі 23 000 грн. та на ремонт житла у розмірі 25 000 грн. на термін з 14 вересня 2006 по 14 вересня 2016 рік, за використання яких в рамках кредитної лінії зобов'язувався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 30 процентів річних, в подальшому у розмірі 36 процентів річних, які нараховувались за період наявності позичкової заборгованості по обліку спілки до дня фактичного повернення коштів за кредитом, і підлягали сплаті в гривнях 24 числа кожного місяця за повний календарний місяць. Також вказував на те, що у п. 2.5 кредитного договору, укладеного між сторонами визначено, що у разі порушення поточних строків сплати відсотків та частини кредиту, розмір відсотків збільшується до 53 відсотків річних за весь період прострочки. Разом з тим вважає, що визначений у п. 2.5 договору розмір підвищеної процентної ставки у розмірі 53 відсотків річних, перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, а тому даний пункт договору має бути визнаний недійсним, оскільки є дискримінаційним, перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом та суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі вищевикладеного, просив суд визнати недійсним з моменту укладання пункт 2.5 кредитного договору №001/1323 від 14 вересня 2006 року, укладеного між ним та кредитною спілкою «Буковина». У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник КС «Буковина» у судовому засіданні проти позову заперечував. Просив позовні вимоги залишити без задоволення. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. За положеннями ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 1 Закону України «Про кредитні спілки» визначено, що кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг. При розгляді даної справи судом встановлено, що 14 вересня 2006 року між [PERSON] та КС «Буковина» укладено кредитний договір №001/1323, за умовами якого спілка надала позичальнику кредит у розмірі 100 000 грн. на термін з 14 вересня 2006 року по 14 вересня 2016 року. Даний кредит надавався кількома траншами, зокрема: на придбання житла у розмірі 52 000 грн., на оформлення візи та поїзду за кордон у розмірі 23 000 грн. та на ремонт житла у розмірі 25 000 грн. Пунктом 2.4 договору та додаткової угоди визначено, що позичальник сплачує Спілці відсотки за користування кредитом у розмірі 30 відсотків річних, розмір яких у подальшому за додатковою угодою збільшено до 36 відсотків річних, які нараховуються за період наявності позичкової заборгованості по обліку спілки до дня фактичного повернення коштів за кредитом, і підлягає сплаті у гривнях 24 числа кожного місяця за повний календарний місяць, та погашає 1/108 частину основного боргу станом на 1 жовтня 2007 року, в касу Спілки чи на вказаний в п. 2.18 цього договору. Крім того, у п. 2.5 кредитного договору, укладеного між сторонами визначено, що у разі порушення поточних строків сплати відсотків та частини кредиту, розмір відсотків збільшується до 53 відсотків річних за весь період прострочки (а.с. 6-9). Разом з тим, як установлено судом та не заперечується сторонами, позичальник [PERSON] надані у кредит кошти отримав у повному обсязі та в обумовленому договором розмірі, однак свої зобов'язання за договором у визначеному ним порядку та строки не виконує, що призвело до утворення заборгованості, наявність якої в розумінні положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України підтверджується рішенням суду першої та апеляційної інстанції. Зокрема, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 8 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 18 грудня 2013 року, позов КС «Буковина» до [PERSON], [PERSON] задоволено, стягнуто солідарно на користь спілки заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2006 року в розмірі 93 539 грн. 90 коп. (а.с. 43-46). Так, згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник -повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 14 вересня 2006 року, який укладено між сторонами, Спілка відкрила позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» й відповідно при укладенні цього договору кредитна спілка зобов'язана була дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону несправедливими є, у тому числі й умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Таким чином, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Крім того, аналіз вищевказаних норм Закону дає підстави для висновку, що несправедливими є також положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із положеннями ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 14 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, a також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Таким чином, суд вважає, що істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір і порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін тощо. Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач свої вимоги мотивував тим, що на підставі п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» плата за кредитним договором, а саме розмір процентної ставки за кредитом який споживач сплачує спілці за користування кредитним коштами, тобто умова про підвищену процентну ставку у разі порушення поточних строків сплати відсотків та частини кредиту (п. 2.5 договору) не повинна перевищувати половини розміру процентної ставки згідно договору. Разом з тим, з розміру нарахованих відповідачем процентів за користування кредитом на підставі п. 2.5 кредитного договору, убачається перевищення розміру розумної межі плати за послугу більш як на половину розміру процентної ставки, що свідчить про включення до кредитного договору умови яка, на його думку, є за своєю правовою природою несправедливою і такою, що не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просив позов задовольнити. У пункті 2.5 кредитного договору погоджено сторонами правочину зміну розміру процентів, а саме у разі порушення строків сплати відсотків та частини кредиту, розмір відсотків збільшується до 53 відсотків річних за весь період прострочки. Таким чином, у разі порушення строків сплати відсотків та частини кредиту нарахування відсотків за використання кредиту у новому збільшеному розмірі здійснюється з наступного дня після закінчення визначеного договором щомісячного строку повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. При цьому, як зазначив представник відповідача та також убачається й з наданого позивачем розрахунку, з наступного дня після виконання позичальником своїх прострочених зобов'язань в повному обсязі, включаючи сплату процентів за процентною ставкою, визначеною п. 2.5 даного договору, такий кредит втрачає статус кредитного договору з підвищеним ризиком й відповідно вважатиметься кредитом з нормальним режимом сплати і плата за користування ним справлятиметься за процентною ставкою, встановленою в п. 2.4 даного договору. Таким чином, позивач як на час укладення кредитного договору, так і протягом дії цього договору був згоден з умовами договору, підписав кредитний договір, використовував кредитні кошти та вносив на рахунок спілки суми за користування кредитом й відповідно на час укладення договору також знав про можливість збільшення відсоткової ставки за кредитним договором у разі порушення строків сплати щомісячних платежів та погодився нести майнову відповідальність з урахуванням таких умов кредитного договору. До того ж, позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту та процентів за його користування були порушені суду не було подано. Правом дострокового повернення кредиту визначеного умовами договору у випадку незгоди з умовами кредитування, відповідно до яких позичальник мав можливість повернути кредитні кошти, позивач не скористався. Крім того, матеріали справи не містять даних про звернення [PERSON] до КС «Буковина» щодо роз'яснення кредитного договору, чи окремих його пунктів. Також слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо можливості, підстав і порядку зміни процентної ставки за користування кредитом, тобто випадки сплати збільшених процентів у разі порушення поточних строків сплати відсотків тощо, підстави для визнання таких умов договору дискримінаційними або ж несправедливими відсутні. При цьому, позивачем не доведено, що зміст кредитного договору суперечить положенням ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання його недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст.203 ЦК України. Також судом в ході розгляду справи не встановлено, що спірний договір кредиту містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін й відповідно не відповідають вимогам закону, зокрема ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема містить несправедливі для позивача умови щодо встановлення вимоги про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, й відповідно позивачем на підтвердження вказаного не надано в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України належних та достовірних доказів щодо того, що встановлений у п. 2.5 розмір збільшених процентів у розмірі 53 % перевищує 50 % вартості продукції та є непропорційною великою сумою компенсації. Отже, враховуючи вимоги закону та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач у судовому засіданні не довів, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі на момент укладення спірного договору були погоджені сторонами при їх укладенні й відповідно були визнані позивачем такими, що не є несправедливими.

Outcome: dismissed