Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 серпня 2016 року він уклав шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований виконкомом Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на те, що на протязі останніх дев`яти місяців сімейне життя між ними поступово погіршувалося та призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки вони мають протилежні погляди на шлюб і сім`ю, примирення між ними неможливе, він переконаний, що їхня донька повинна проживати разом з ним так як відповідач декілька разів висловлювала погрози на його адресу забрати доньку і не надавати змоги йому спілкуватися з нею, позивач прохав розірвати шлюб між ним та відповідачем, а також визначити місце проживання доньки [PERSON] разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року до участі в справі залучено орган опіки та піклування Арбузинської районної державної адміністрації Миколаївської області в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. У листопаді 2019 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач [PERSON] , незважаючи на те, що він добре відноситься до доньки, її любить, намагається матеріально забезпечити та проводити з нею час, однак забуває виконувати розпорядок дня, вимоги щодо різноманітного харчування, заходи з особистої гігієни, не зможе забезпечити належного та постійного догляду, піклування та виховання дитини. Відповідач працює в ПП «Аграрне підприємство «Благодатненський птахопром» і у період польових робіт працює до пізньої ночі, не має вихідних та святкових днів. Дитина відвідує молодшу групу дитячого садка «Пролісок» в смт. Арбузинка, має там друзів. Вона працює позмінно, кожного дня самостійно заводить доньку до дитячого садка і лише один раз на тиждень її забирає бабуся, тобто її матір, з якою вони проживають разом. Проживаючи разом з нею, дитина постійно буде забезпечена доглядом на відміну від того, як вона буде проживати з батьком. Посилаючись на викладене, позивач прохала визначити місце проживання [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Ухвалою суду від 19 листопада 2019 року обидва позови об`єднані в одне провадження. Відзиви на первісний та зустрічний позов сторони не подали. У судовому засіданні позивач [PERSON] первісний позов підтримав, зустрічний позов не визнав, пояснив, що 20 серпня 2016 року він уклав шлюб з відповідачем. Він разом з відповідачем не проживають однією сім`єю з кінця лютого 2019 року, примирення між ними неможливе. Донька проживає разом з відповідачем та її батьками у смт. Арбузинка. Вказав, що за місцем його проживання у с.Благодатне для дитини створені всі умови. На даний час відповідач не перешкоджає йому у зустрічах з дитиною. На час розгляду справи судом він не працює, так як є сезонним працівником з березня по грудень у ПП «Аграрне підприємство «Благодатненський птахопром» трактористом та перебуває на обліку у Центрі зайнятості населення. У період жнив (три тижні на рік) він має ненормований робочий день. У нього є власний автомобіль, у будинку проживає один. Цей будинок розташований у одному дворі з будинком його батьків. Коли він забирає дитину до себе, то він разом з нею грається, їздить до ігрової кімнати до м.Первомайськ, у нього вона спить, він її купає, пере її речі. Їжу дитині варить бабуся. У цей час дитина за матір`ю не сумує і плаче, коли почує, що мама йде на роботу. Відповідач підтримала зустрічний позов, первісний позов визнала у частині розірвання шлюбу, пояснила, що вона працює медичною сестрою в терапевтичному відділенні Арбузинської ЦРЛ позмінно та проживає разом з своїми батьками у житловому будинку в смт. Арбузинка. З позивачем вони проживають окремо з лютого 2019 року. На даний час з позивачем у неї досягнута домовленість щодо часу, коли він може забирати дитину до себе додому. Позивач порушує розпорядок дня дитини, возить її до м.Южноукраїнська і тому дитина невчасно лягає спати та невчасно їсть, не може самостійно приймати рішення як діяти у випадку якщо дитина захворіла, допустив порушення гігієни полових органів дитини, оскільки дитину не купав, може забезпечити дитині належну увагу тільки взимку, коли не працює. Представник відповідача підтримав доводи відповідача, пояснив, що дитина на теперішній час навчається у дитячому садку, де має знайомих серед вихователів та дітей. У неї склався сталий розпорядок дня. Дитина маленька. Тільки матір може навчити її певних навичок як дівчинку і саме у інтересах дитини необхідно її залишити проживати разом з матір`ю. Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні пояснила, що обоє батьків дитини характеризуються позитивно, обоє працюють і проживають разом з своїми батьками. Однак, враховуючи вік дитини, визначити місце проживання дитини необхідно разом з матір`ю. Батько може бачитися з дитиною. Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 20 серпня 2016 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований виконкомом Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, актовий запис № 5. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За приписами ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (частини перша, третя статті 55 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст. 104, ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Враховуючи, що у позивача відсутня вільна згода на шлюб, з лютого 2019 року сторони проживають окремо і в різних населених пунктах, спроб відновити подружнє життя не вживали, відтак подальше сумісне життя і збереження сім`ї сторін суперечить інтересам одного з подружжя, що має істотне значення, збереження сім`ї сторін є неможливим, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у частині вимог щодо розірвання шлюбу. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини . Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Так, судом встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . З 2016 року по лютий 2019 року сторони та дитина проживали в с.Благодатне Арбузинського району Миколаївської області. В подальшому між сторонами виник спір щодо того, з ким із батьків має проживати дитина. Первісний позивач [PERSON] зареєстрований та проживає по [ADDRESS] разом з своїми батьками. Відповідач [PERSON] разом з донькою і своїми батьками [PERSON] та [PERSON] проживає по [ADDRESS] , про що свідчить довідка Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 10 жовтня 2019 року за № 2707. На час розгляду справи у суді сторони домовились про рівну участь у вихованні та розвитку дитини, батько забирає до себе додому дитину на вихідні. Позивач [PERSON] характеризуються позитивно за місцем проживання, працює сезонним працівником у ПП «Аграрне підприємство «Благодатненський птахопром» трактористом, перебуває на обліку як безробітний в Арбузинській районній філії Миколаївського обласного центру зайнятості, може забезпечити всі необхідні умови для проживання дитини, про що свідчать довідка Благодатненської сільської ради від 29 жовтня 2019 року за № 663, акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 29 жовтня 2019 року і повідомлення Арбузинської районної філії Миколаївського центру зайнятості за № 484 від 23 грудня 2019 року. Відповідач [PERSON] працює на посаді сестри медичної в КНП «Арбузинська ЦРЛ», може забезпечити всі необхідні умови для проживання дитини, що вбачається з довідки КПН «Арбузинська центральна районна лікарня» від 31 жовтня 2019 року за № 1309/01-10 та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04 листопада 2019 року. [PERSON] є вихованкою 1 молодшої групи Арбузинського навчального комплексу дошкільний навчальний заклад «Пролісок» Арбузинської селищної ради Миколаївської області. Характеризується вихователем як охайна, спокійна, відкрита, доброзичлива дитина. Як вбачається з листа Арбузинської районної державної адміністрації від 21 січня 2020 року за № 38/0/01-45/13-20 висновок психолога про прихильність дитини до одного з батьків неможливо надати у зв`язку з відсутністю педагога у штаті служби у справах дітей. Відповідно до положень ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо визначення її місця проживання. Проте, враховуючи вік малолітньої [PERSON] (два роки), суд прийшов до висновку, що дитина не може об`єктивно та зріло висловитися щодо бажаного проживання з матір`ю чи батьком. Згідно висновку органу опіки та піклування Арбузинської райдержадміністрації від 06 листопада 2019 року члени комісії вважали за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . З врахуванням викладеного, суд вважає, що сторони можуть у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Разом з тим, враховуючи, що визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю в двохрічному віці відповідатиме інтересам дитини, оскільки все своє життя дитина проживала разом з матір`ю, що для неї є стійким, спокійним, затишним середовищем, в такому віці дитина потребує підвищеної уваги та турботи саме з боку матері, так як між дитиною та матір`ю в ранньому віці існує тісний зв`язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини в подальшому, суд прийшов до висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Також суд зауважує на те, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не позбавляє батька дитини права приймати в подальшому активну участь у її вихованні, фізичному та духовному розвитку, відвідувати та спілкуватися з нею. До того ж, на час розгляду справи сторони знаходять порозуміння з цих питань. На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення первісного позову у частині розірвання шлюбу та задоволення зустрічного позову. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини оплачені судовим збором у розмірі 1536 грн. 80 к. У зв`язку з визнанням відповідачем [PERSON] позову у частині розірвання шлюбу у підготовчому судовому засіданні [PERSON] підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків сплаченого ним при поданні позову судового збору за вимогу про розірвання шлюбу, що становить 384 грн. 20 к. Крім того, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути понесені ним витрати по оплаті судового збору в розмірі 384 грн. 20 к. Також з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути по зустрічному позову судовий збір у розмірі 768 грн. 40 к. Згідно з частиною 10 статті 141 ЦПК України у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. У зв`язку з тим, що при розподілі судових витрат на позивача [PERSON] покладено більшу суму судових витрат, різниця судових витрат на оплату судового збору у розмірі 384 грн. 20 к. (768 грн. 40 к. - 384 грн. 20 к.) підлягає стягненню з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] .

Outcome: partial