Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з цією позовною заявою, мотивуючи тим, що він є власником 23/100 частин житлового будинку в [ADDRESS]. Власником 77/100 частин того ж житлового будинку є [PERSON], яка видала довіреність на користування і розпорядження своєю частиною на ім'я [PERSON], який з 1991 року надає в користування будинок третім особам. У зв'язку з чим позивач вимушений проживати у свого сина за іншою адресою. На даний час в будинку проживають відповідачі, які перешкоджають йому користуватись своєю власністю, здійснити переобладнання, визначені рішенням Народного суду Сумського району від 11 листопада 1991 року. Тому, з посиланням на ст.ст.15, 386, 391 ЦК України, просив виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що його частка власності у житловому будинку в [ADDRESS] мала би бути значно більшою і рішення Народного суду Сумського району від 11 листопада 1991 року є несправедливим. Ніяких переобладнань у виділеній йому частині будинку відповідно до рішення Сумського районного суду від 11.11.1991 року він не проводив Враховуючи, що його частка менша, [PERSON] мала би викупити його частку, але цього не робить. А відповідачі не пускають його до подвір'я, тому він не може користуватись своєю власністю. Відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог та пояснили, що десь з січня 2012 року на підставі усної домовленості з [PERSON] проживають в будинку за адресою [ADDRESS]. Коли заселялись, [PERSON] пояснив і показав якими приміщеннями можна користуватись, а до яких доступ заборонено: а саме вказав на дві кімнати, які загороджені, погріб та чотири сотки огороду, зазначивши, що вони належать [PERSON] і їх не можна використовувати, а також вказав, що якщо [PERSON] забажає користуватись своїм майном, то не чинити йому перешкод, але на свою частину будинку пускати не треба. Зазначили, що твердження позивача, що вони його не пускають до подвір'я не вдповідають дійсності, бо останній раз позивач приходив у 2012 році. До двору його пустили і саме тоді [PERSON] визначив приміщення, якими можна користуватись. Більше позивач не приходив і не намагався користуватись своїми приміщеннями та земельною ділянкою, якщо він забажає це робити, то ніхто йому не перешкоджатиме, а він лише викликає їх в суди та оговорює. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні розповіли про те, що дійсно позивач проживає у свого сина, а роки три-чотири назад хотіли допомогти позивачу посадити картоплю на його земельній ділянці на [ADDRESS], але їм в цьому перешкодили особи, які винаймали житло, але то були не [PERSON], а [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що [PERSON] уповноважила його користуватись, розпоряджатись, здавати в оренду на власний розсуд належними їй частинами будинку, надвірних будівель та земельної ділянки в [ADDRESS]. Позивач є власником двох кімнат в будинку, погребу та чотирьох соток земельної ділянки за вказаною адресою. Окремого входу до своєї частини будинку позивач не зробив. При заселенні у січні 2012 року сім'ї [PERSON], їм було роз'яснено порядок користування приміщеннями та землею. Договір оренди чи найму житла не укладався, бо вони на підставі усної домовленості сплачують лише комунальні платежі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підставі рішення Народного суду Сумського району від 11 листопада 1991 року позивач є власником 23/100 частин житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.14-19, 8-11). Власником 77/100 частин того ж житлового будинку є [PERSON] Вищевказаним рішенням суду позивача зобов'язано до 01.05.1992 року в віконному отворі кімнати №1-4 прорубати та вставити дверний отвір, оборудувати окремий вихід до погреба, прорубати і вставити дверний отвір з кімнати №1-4 в кімнату №1-3, переобладнати кімнату №1-4 в кухню, встановивши в ній кухонну плиту, а [PERSON] зобов'язано закласти дверні отвори з кімнати №1-3 в кімнату №1-2 і з коридора №1-6 в кімнату №1-4, переобладнати веранду №ІІІ в кухню, встановивши в ній кухонну плиту (а.с.4-9). Вказані вимоги суду [PERSON] виконала, тим самим реально відокремивши належну їй на праві власності частину домоволодіння. Позивач рішення суду не виконав, не провів у будинку переобладнань, вказаних у рішенні суду та не підписав акт державного виконавця та вважає, що відповідачі по справі незаконно проживають у будинку. [PERSON] видала довіреність [PERSON] на право користування та розпорядження належною їй часткою домоволодіння (а.с.50). І з початку 2012 року в спірному будинку проживають відповідачі на підставі усної домовленості з [PERSON], при цьому займають та використовують саме частину, належну [PERSON] Частина ж будинку, а саме дві кімнати, належні позивачу - відповідачами не використовується, як не використовується відповідачами погріб та чотири сотки землі, також належні позивачу. Твердження позивача, що відповідачі перешкоджають йому користуватись власністю жодним доказом не підтверджені. Ним самим не наведено навіть дати, коли він останній раз намагався користуватись своїм майном, чи здійснити перебудови, визначені рішенням Народного суду Сумського району від 11 листопада 1991 року. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З посиланням на схожі обставини та підстави позивач вже неодноразово звертався до суду до інших відповідачів та до відповідачів за цими позовними вимогами. Так рішенням Краснопільського районного суду від 23 вересня 2003 року у справі №2-378/2003, залишеним в силі апеляційною та касаційною інстанціями йому відмовлено в задоволенні позовних вимог до [PERSON], [PERSON] про визнання договору найма житла недійсним та виселення (а.с. 51-54 ). Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 11 листопада 2011 року у справі №2-263/11 йому відмовлено у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні власністю та земельною ділянкою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 55-56). Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 16 квітня 2013 року, залишеними без змін апеляційною інстанцією у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про захист права власності шляхом виселення з житлового будинку також відмовлено за безпідставністю позовних вимог (а.с.57-61). Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що посилання позивача на ст. 386, 391 ЦК України є безпідставними, оскільки він не надав жодних доказів про те, що відповідачі порушують його право на володіння, користування та розпорядження належною йому частиною домоволодіння. Позивач не надав суду жодного доказу щодо неправомірної поведінки відповідачів щодо нього чи його майна, тому в задоволенні позову належить відмовити повністю. Оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судових витрат, вони згідно ч.4 ст. 88 ЦПК України відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed