Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

У жовтні 2011 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 16 листопада 2007 року в період дії договору страхування іпотечного майна № 254647 від 26 січня 2007 року, укладеного між ним та Відкритим акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Оранта» (далі - ВАТ «НАСК «Оранта»), позивач повідомив відповідача про настання страхового випадку, однак на порушення умов договору страхування останній відмовився виплатити страхове відшкодування, у зв'язку із чим позивач просив стягнути на свою користь 88074,56 грн. страхового відшкодування, 139026,30 грн. пені за прострочення виконання зобов'язань, 189704,94 грн. інфляційних витрат та 20247,45 грн. - три відсотки річних. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року, позов [PERSON] задоволено повністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року касаційну скаргу відповідача відхилено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 13.09.2017 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року в частині стягнення пені скасовано, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. На судове засідання 28.11.2017 року позивач та представник третьої особи не зявились, позивач просив відкласти слухання справи у звязку з перебуванням за межами України (том 3 а.с. 160), у звязку з чим розгляд справи було відкладено на 26.12.2017 року. 04.12.2017 року від відповідача ПАТ НАСК [PERSON]» поступила заява про поворот виконання рішення суду в частині безпідставного стягнутої на користь позивача пені в розмірі 139026,30 грн. за рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.08.2015 року. 26.12.2017 року сторони в судове засідання не зявились, відповідач та третя особа причин неявки не повідомили. Від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він просить стягнути на його користь 50000 грн. завданої йому моральної шкоди, Яка полягає у тривалому, понад 9 років, намаганні отримати від відповідача страхове відшкодування, право на яке підтримане рішеннями судів. Крім цього, позивач у такій заяві просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує. За таких обставин, судове засідання було відкладено на 07.02.2018 року, відповідачу та третій особі надіслано копії заяви про збільшення позовних вимог та запропоновано подати письмові заперечення проти позову. 07.02.2018 року сторони в судове засідання не зявились, відповідач просив відкласти розгляд справи, посилаючись на неможливість забезпечити явку повноважного представника в судове засідання та надіславши суду письмові заперечення проти позову, згідно яких просив у позові відмовити та застосувати строк позовної давності, вирішити питання про поворот виконання рішення суду (том 3 а.с. 190-192). Третя особа - Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» причин неявки не повідомили, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце судового засідання. Оскільки, учасники справи в судове засідання не зявились, а відтак відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов'язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи вище викладене, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, позаяк причини такого відкладення не можуть бути визнані судом поважними. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними письмовими доказами. Перевіривши матеріали справи, суд доходить до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено, що 26 січня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» (далі - ВАТ «[PERSON] Аваль») та [PERSON] на забезпечення кредитного зобов'язання укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок з господарськими спорудами на вул.. Помірецькій, 58 в м. Трускавець Львівської області, що належить їй на праві власності. Того ж дня між ВАТ «НАСК «Оранта» та [PERSON] (боржник за кредитним договором), та винагодонабувачем - ВАТ «[PERSON] Аваль» укладено договір страхування зазначеного будинку вартістю 161034 грн. зі страховою сумою 10031 грн. на строк до 26 січня 2008 року. До застрахованих ризиків договором віднесено стихійні явища (ураган, шторм, град, зливові дощі, тиск снігового шару, паводок, зсув, землетрус). Згідно з підпунктами 3.1, 3.2, 3.6 пункту 3 договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком відповідно до умов договору на підставі страхового акта. Страховий акт складається страховиком або уповноваженою ним особою протягом 15 днів після надання страхувальником усіх необхідних документів, що підтверджують розмір збитку. Зокрема розмір страхового відшкодування обчислюється у разі пошкодження застрахованого майна в розмірі витрат на його відновлення до стану, в якому воно перебувало до настання страхового випадку, за винятком франшизи, за умови, що страхова сума дорівнює дійсній вартості застрахованого майна на момент укладення договору. 16 листопада 2007 року внаслідок зсуву ґрунту будинок був пошкоджений, що є страховим випадком. Згідно з актом огляду застрахованого майна від 28 листопада 2007 року у всіх кімнатах будинку пошкоджені стіни, штукатурка; дверні коробки деформувались і погано зачиняються та відчиняються двері; у ванній кімнаті, в якій щойно було зроблено ремонт, з'явилися тріщини по кутах. 26 листопада 2007 року [PERSON] звернувся до страхової компанії із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування у розмірі 96422 грн. 30 січня 2008 року заступник голови Правління ПАТ «НАСК «Оранта» повідомив [PERSON] що спірний будинок знаходиться поза межами виділених аномалій, тому відсутні підстави для виплати страхового відшкодування. Як зазначено вище, Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року, позов [PERSON] задоволено повністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року касаційну скаргу відповідача відхилено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 13.09.2017 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року в частині стягнення пені скасовано, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Вирішуючи позов в частині стягнення на користь позивача пені суд виходить з того, що відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору. Згідно зі статтею 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Оскільки страхова компанія належним чином не виконала своїх зобов'язань за договором, за судовими рішеннями, які набрали законної сили, на користь позивача стягнуто зі страхової компанії 88074,56 грн. страхового відшкодування. Разом з тим, підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, визначеного статтею 610 ЦК України. Відповідно до вимог частини другої статті 551 ЦК України та умов договору (пункт 2.1.3) розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений в розмірі 0,1 % від простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення платежу,у разі несвоєчасного здійснення страхової виплати. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені, яка сплачується за кожен день прострочення, полягає в тому, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожним днем (місяцем) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця) їх нарахування, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, а також принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізу норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, можна зробити висновок про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, можливість застосування як загальної, так і спеціальної позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Заява сторони про застосування позовної давності може бути викладена як у письмовій, так і усній формі. Разом з тим суд не повинен занадто формально ставитись до подання стороною заяви про застосування позовної давності, оскільки така заява може бути зазначена як позиція щодо задоволення певних позовних вимог, що також є заявою про застосування позовної давності. Позивач, звертаючись до суду із заявою про збільшення позовних вимог, просив стягнути пеню, обчислену за період із 16 листопада 2007 року по 16 липня 2015 року. Однак, відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності у запереченнях на позов ( а.с. 66 том 2) в частині стягнення неустойки лише в межах річного строку позовної давності, зазначеного у пункті першому частини другої статті 258 ЦК України. Отже, суд вважає, що позов в частині стягнення зі страхової компанії пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання підлягає до часткового задоволення, а саме в межах річного строку, який обмежується останніми 12 місяцями (365 днів) перед зверненням позивача до суду, а саме за період з 31.10.2010 року по 31.10.2011 року в сумі 32147,21 грн. (88074,56 грн. /сума страхового відшкодування/ * 0,1 % / 365 днів = 32147,21 грн.) Що стосується вимоги позивача про відшкодування на його користь заподіяної йому діями відповідача у звязку з невчасною виплатою страхового відшкодування моральної шкоди, така вимога не підлягає до задоволення, оскільки такий вид відповідальності не передбачений умовами укладеного між сторонами договору страхування. Разом з тим, суд вважає, що підлягає до часткового задоволення і заява відповідача про поворот виконання рішення суду, виходячи з наступного. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 444 ЦПК України, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він, зокрема, або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Отже, поворот виконання - це повернення позивачем відповідачеві всього одержаного ним за скасованим чи зміненим рішенням суду. Таким чином, правом звернення із заявою про поворот виконання рішення наділений лише відповідач, оскільки по суті поворот виконання спрямований на відновлення саме його прав. За таких обставин, оскільки рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.08.2015 року після його виконання частково скасовано, а за таким рішенням на користь позивача було стягнуто, зокрема, 139026,30 грн. пені за прострочення виконання зобов'язань (том 3 а.с. 172-173); справу повернуто на новий розгляд, при якому позовні вимоги в зазначеній частині задоволено у меншому обсязі, а відтак, суд вважає, що слід допустити поворот виконання рішення суду в цій частині, а саме повернути не користь відповідача різницю між виплаченою сумою пені та сумою, яку вирішено стягнути за даним рішенням, тобто 106879,09 грн. (139026,30 грн. 32147,21 грн. = 106879,09 грн.). Разом з тим, оскільки, як зазначено вище, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.08.2015 року в частині стягнення пені виконане в повному обсязі; за даним рішенням вирішено стягнути на користь позивача пеню в сумі 32147,21 грн. та допущено поворот виконання в частині стягнення пені в розмірі різниці між виплаченою та стягнутою пенею за даним рішенням в розмірі 106879,09 грн., а відтак рішення суду в частині стягнення пені в розмірі 32147,21 грн. виконанню не підлягає.

Outcome: approved