Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

У грудні 2009 року позивач звернувся до суду з позовом, який в грудні 2011 року уточнив і просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості у сумі 248531,38 грн, судові витрати у розмірі 1700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120 грн. Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 травня 2012 року позов задоволено. Не погоджуючись з зазначеним рішенням [PERSON]звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині стягнення з неї суми заборгованості у розмірі 248516,17 грн та судових витрат, прийняти у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову до [PERSON] відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи, крім того судом взагалі не було встановлено дійсних обставин справи. Судом ухвалено рішення без її участі, судових повісток не отримувала, про існування судового рішення дізналася лише від органів ВДВС. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду в частині стягнення заборгованості з [PERSON] в апеляційному порядку не переглядається, оскільки ним воно не оскаржене. Задовольняючи позов про стягнення з поручителя заборгованості , суд першої інстанції виходив з того, що вона несе солідарну відповідальність разом з боржником. З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає. Судом першої інстанції не було застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, що є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Судовим розглядом встановлено, що між Банком та [PERSON] 4 грудня 2007 року був украдений договір про іпотечний кредит № 36.1.07/ДЖ-12, та того ж числа між банком, [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки (а.с. 13-15). Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зі збігом строку дії поруки жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Цих вимог банком враховано не було, з вимогою про дострокове погашення кредиту банк звернувся вперше 27 березня 2008 року і встановив строк для погашення заборгованості по кредиту зазначивши загальну заборгованість 30 днів (а.с.23), а з позовом до поручителя звернувся до суду 22 грудня 2009 року, тобто строку, встановленому ч. 4 ст. 559 ЦК України, банк не дотримався. Враховуючи викладене, суд першої інстанції невірно дійшов висновку про наявність правових підстав в частині стягнення з поручителя заборгованості, а тому в позові в цій частині слід відмовити.

Outcome: dismissed