Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди завданої каліцтвом. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що 15 листопада 2016 року близько 16 години 30 хвилин на автодорозі «Знаменівка - Луганськ - Ізварино» в районі 226 км водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Міцубісі-Оутлендер», державний номер [NUMBER] , вчинив наїзд на позивача. За фактом дорожньо-транспортної пригоди було порушено кримінальне провадження. За постановою слідчого проведена судово-медична експертиза, за висновком якої позивачу спричинені тяжкі тілесні ушкодження. Постановою слідчого СВ Дніпровського ВП Старишко Є.С. від 25.01.2019 вказане кримінальне провадження закрито за відсутністю складу злочину передбаченого ст. 286 КК України. 05 лютого 2019 року відповідно до Довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії позивачу з 09.01.2019 встановлена друга група інвалідності. Протягом терміну лікування, позивачем витрачено грошові кошти, а саме - 42,50 грн., 480,45 грн., 400,44 грн., 985,65 грн., 327,45 грн. Крім того, висновком лікаря ортопеда-травматолога встановлено, що позивачу потрібна операція, яка буде коштувати з придбанням спеціальної пластини, 6000 грн. та придбання медикаментів для операції вартістю 3801 грн. У зв`язку із травмами отриманими під час ДТП, позивач втратив можливість працювати, а тому на підставі ст.1202 ЦК України вважає, що з 15 листопада 2016 року по теперішній час відповідач зобов`язаний сплачувати йому щомісячними платежами встановлену мінімальну заробітну плату. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь щомісячно відшкодування за завдане каліцтво в розмірі мінімальної заробітної плати, починаючи з 15 листопада 2016 року, стягнути кошти потрібні для проведення операції в розмірі 9801 грн., а також витрати на лікування (медикаменти) в розмірі 2234,00 грн. Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.22). Позивач до суду не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи, відповідно до матеріалів справи (а.с.24), був повідомлений належним чином, ознайомлений із позовними вимогами в повному обсязі та правом на подачу відзиву на позов не скористався. Проте, через свого представника, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. 28 січня 2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 15 листопада 2016 року близько 16 години 30 хвилин на автодорозі «Знаменівка - Луганськ - Ізварино» в районі 226 км відповідач по справі, керуючи автомобілем «Міцубісі-Оутлендер», державний номер [NUMBER] , скоїв наїзд на позивача. Внаслідок даної дорожньо-транспортної події позивачу спричинені тяжкі тілесні ушкодження, за фактом яких, було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Постановою від 25.01.2019 слідчим СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Старишко Є.С., кримінальне провадження №12017040030001549 було закрито на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю у діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Згідно з частинами 1,3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку. До втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо. Якщо потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється, за його бажанням, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості. Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. Відповідно до довідки №211366 позивачеві з 09.01.2019 до 01 лютого 2020 року було встановлено другу групу інвалідності, що не позбавляє позивача працювати неповний робочий день/тиждень (ст. 172 КЗпП) або перевести його на легшу роботу (ст. 170 КЗпП). Як роз`яснено у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» зазначено, що з метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках. На підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню. Проте, позивач не надав суду експертного висновку та не скористався правом заявити під час розгляду справи клопотання щодо призначення судово-медичної експертизи для визначення проценту втрати професійної та/або загальної працездатності. Судом встановлено, що на момент отримання тілесних ушкоджень позивач не працював. Однак, суду не надано належних та допустимих доказів ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності . Також, суд зазначає, що вимоги позивача щодо відшкодування вартості операції у розмірі 9 801, 00 грн. та витрат на лікування в розмірі 2 234,00 грн., є безпідставними, оскільки не доведено факт витрат суми на лікування в даному об`ємі та необхідності проведення вищезазначеної операції, про що позивач зазначає в позовній заяві, а саме не надано висновок лікарської комісії щодо необхідності проведення такої операції і чи є це наслідком ДТП. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оскільки позивач скористався своїм правом не брати участь у судових засіданнях, про що через канцелярію суду надав відповідну заяву, належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надав, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі як недоведеного позивачем. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» про звільнення позивача від сплати судового збору, судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed