Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що за рішенням Маріупольської міської ради № 125 року від 15.06.2016 року «Про надання службової житлової площі» однокімнатна квартира [ADDRESS] , була розподілена житлово-комунальному підприємству по ремонту та експлуатації житлового фонду Кальміуського району м. Маріуполя, надана двірнику [PERSON] , на склад родини - 2 особи та включена до числа службової житлової площі. Зареєстровані відповідачі по справі понад два роки у квартирі не проживають, квартира захаращена сміттям, старими речами, житло потребує капітального ремонту, наявна заборгованість за послуги з оплати комунальних послуг на загальну суму 1024,29 грн. Визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, необхідно позивачу з метою надання житла для заселення категорії осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутністю, наполягає на задоволенні позовних вимог, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують їх відзив відповідачі не надали. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи - Житлово-комунальне підприємство «Керуюча компанія «Кальміуська» в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи - Управління «Служба у справах дітей Маріупольської міської ради» в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю, а також надав висновок Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, відповідно до якого з метою соціального захисту дітей не встановлено доцільності визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 18 Житлового кодексу України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст. 15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення. Згідно ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів міських рад належать повноваження щодо управління обєктами житлово-комунального господарства, що перебуває у комунальній власності відповідних територіальних громад, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності. Стаття 71 Житлового кодексу України передбачає, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, є підставою для визнання осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним. П.1 рішення Маріупольської міської ради № 125 року від 15.06.2016 року «Про надання службової житлової площі» однокімнатна квартира [ADDRESS] , була розподілена житлово-комунальному підприємству по ремонту та експлуатації житлового фонду Кальміуського району м. Маріуполя, надана двірнику [PERSON] , на склад родини - 2 особи та включена до числа службової житлової площі. Ордером на жилу площу № 007288 від 26 серпня 2016 року [PERSON] та членам її родини: [PERSON] надано квартиру [ADDRESS] . Згідно відомостей особового рахунку № [NUMBER] , квартиронаймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Разом з нею в квартирі зареєстрований її син [PERSON] , 2011 року народження. Відповідно до акту обстеження житлового приміщення від 22 серпня 2019 року, складеного комісією у складі: начальника відділу обліку та приватизації житлового фонду управління міського майна департаменту по роботі з активами [PERSON] , у присутності сусідів встановлено, що квартиру [ADDRESS] було надано [PERSON] , як службове житло, на склад родини - 2 особи. Відповідачі в квартирі зареєстровані, однак не проживають понад два роки, наявна заборгованість за послуги з оплати комунальних послуг на загальну суму 1024,29 грн., ключі від квартири знаходяться у сусіда [PERSON] , квартира захаращена сміттям, старими речами. За вимогами ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користуванням житловим приміщенням. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , не проживає у квартирі [ADDRESS] понад два роки, тому суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Що стосується малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Так, виконавчим комітетом Маріупольської міської ради 05.11.2019 року було затверджено висновок про відсутність доцільності визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житлом. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] , [INFO] не досяг десяти років, за місцем реєстрації не проживає більше двох років, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання його таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітнім [PERSON] , [INFO] право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , визнаючи його мати такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн., тому суд вважає необхідним стягнути на користь позивача вказану суму судового збору з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved