Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованість за борговою розпискою в розмірі 1 650 550, 72 грн. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що Відповідач позичивши у нього кошти на певний строк, своїх зобов'язань щодо повернення коштів не виконує, а тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав з даним позовом. У судовому засіданні Позивач позовну заяву підтримав та просив її задовольнити в повному обсязі з викладених у ній підставах. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, через розміщення оголошення у газеті «Урядовий кур'єр». Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Перевіряючи обставини справи, судом було встановлено, що 02 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, що підтверджується розпискою [PERSON] від 02 травня 2011 року про одержання коштів. 11 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 800 000 (вісімсот тисяч) гривень 00 копійок, що підтверджується розпискою [PERSON] від 11.07.2011 року про одержання коштів. Згідно до розписки від 11.07.2011 року [PERSON] зобов'язався повернути позичені грошові кошти з урахуванням відсотків (3% на місяць) в термін повернення до 11.07.2012 року. Проте, взяті на себе зобов'язання Відповідач не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість. 21 березня 2013 року Позивач направив на адресу Відповідача вимогу про повернення позики, однак, вимога Відповідачем залишена поза увагою, позику не повернуто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України на позичальника покладається обов'язок повернення позикодавцю позику у такій же сумі грошових коштів, які були передані позичальнику позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені укладеним договором. Статтею 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Також ч. 2 цієї статті встановлено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що Відповідач позичив у Позивача кошти, в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, та 800 000 (вісімсот тисяч) гривень, свої зобов'язання щодо повернення коштів у встановлені терміни Відповідач не виконав, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення коштів за борговими розписками в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень відповідно до офіційного курсу НБУ та 800 000 (вісімсот тисяч) гривень. Крім того, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає сума в розмірі 690 550 грн. 72 коп. заборгованість по відсоткам. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з Відповідача на користь держави судовий збір у сумі 3441 грн. 00 коп., які сплачено Позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. На підставі викладеного та

Outcome: approved