Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

У грудні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, яку 08.05.2015 року уточнила та остаточно просила визнати недійсним договір іпотеки від 24.11.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; припинити дію іпотеки за № 7807693 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, накладену на підставі договору іпотеки від 24.11.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на обєкт нерухомого майна: квартиру за адресою: [ADDRESS], яке належало на праві власності [PERSON]; зняти заборону відчуження за № 7807639 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, накладену на підставі договору іпотеки від 24.11.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]В; судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позову вказала, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус ДМНО [PERSON], приватний нотаріус ДМНО [PERSON], приватним нотаріусом Перевальського РНО Луганської області [PERSON], КП ДМБТІ, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання довіреностей та договору купівлі-продажу недійсними, скасування реєстрації та визнання права власності частково задоволені позовні вимоги [PERSON] Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.10.2014 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], яке набрало законної сили 13.10.2014 року. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.11.2014 року скасовані заходи забезпечення позову, що були вжиті ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.07.2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус ДМНО [PERSON], приватний нотаріус ДМНО [PERSON], приватним нотаріусом Перевальського РНО Луганської області [PERSON], КП ДМБТІ, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання довіреностей та договору купівлі-продажу недійсними, скасування реєстрації та визнання права власності, та знято арешт з квартири за адресою: [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3369. 24.11.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області було знято арешт з зазначеного нерухомого майна, який був накладений на підставі ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.07.2014 року. 24.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1079 на обєкт нерухомого майна: квартиру за адресою: [ADDRESS]. 10.12.2014 року [PERSON] звернулася з заявою № 9344176 до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про державну реєстрацію прав на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Після чого стало відомо, що державним реєстратором було прийнято рішення про зупинення розгляду заяви [PERSON] з підстав реєстрації договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1078. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2014 року № 31069152 станом на 16.12.2014 року є запис про іпотеку № 7807693 від 24.11.2014 року та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2014 року № 31068233 станом на 16.12.2014 року є запис про обтяження № 7807639 від 24.11.2014 року і іпотекодержателем зазначений [PERSON] Вважає, що право власності [PERSON] на зазначену квартиру було припинено саме 13.10.2014 року з моменту набрання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області законної сили, а не з моменту державної реєстрації права за [PERSON] на підставі зазначеного рішення суду. Також, вказала, що [PERSON] було достовірно відомо про рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.10.2014 року, оскільки під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції він був присутній особисто та був присутній представник колишнього власника [PERSON] Таким чином, вважає, що її цивільні права та інтереси можуть бути захищені лише шляхом визнання договору іпотеки від 24.11.2014 року недійсним, оскільки в момент вчинення даного правочину [PERSON] та [PERSON] не були додержані вимоги, які встановлені ч. ч. 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК Кодексу, що виразилося по-перше в суперечності змісту цього правочину ст. 1 Закону України «Про іпотеку», тому як спірна квартира не вибула з її володіння та користування. По-друге це виразилося у невідповідності волевиявлення учасників цього правочину їхній внутрішній волі щодо забезпечення виконання зобовязання [PERSON] перед [PERSON] нерухомим майном, яке належить іншій особі. І по-третє виразилося в тому, що спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а був спрямований лише на неможливість нею виконання рішення суду, яке набрало законної сили 13.10. 2014 року, щодо державної реєстрації речових прав на зазначену квартиру, тому вимушена звернутися з даним позовом до суду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх, посилаючись на підстави, зазначені у позовній заяві. У судове засідання відповідачі не зявилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. У судове засідання третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 24.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] позичив у [PERSON] гроші в сумі 602400 грн. без сплати процентів за користування вказаною сумою із строком виплати боргу 24.12.2014 року. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 117). 24.11.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]Є та зареєстровано за № 1079, відповідно до якого, іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобовязань перед іпотекодержателем за договором позики, посвідченого 24.11.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №1078, а також можливих змін та доповнень до нього, щодо своєчасного погашення позики в сумі 602 400 грн. 00 коп., що еквівалентно 40\~000 доларів США без сплати процентів за користування вказаною сумою грошей, із строком виплати боргу по 24.12.2014 року передає у іпотеку іпотекодержателю належну йому квартиру [ADDRESS]. Сторони домовилися, що вартість іпотеки складає: 614 380 грн. 00 коп. (а.с.79). Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частинами 1-3 ст. 576 ЦК України визначено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Право застави поширюється на плоди, продукцію та доходи, одержані від використання заставленого майна, у випадках, встановлених договором. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Частиною 5 ст. 216 ЦК України передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Пленум Верховного суду України в п. 5\~ постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Судом також встановлено, що 11.07.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири № 164, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новокримська, буд. 5. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3369 (а.с.82). Даний правочин було зареєстровано в реєстрі правочинів 11.07.2007 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів (а.с. 83). 14.05.2014 року було ухвалено рішення, яким було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання довіреностей та договору купівлі продажу недійсними, скасування реєстрації та визнання права власності. Визнано недійсною довіреність від 20 жовтня 2004 року, посвідчену секретарем Михайлівської селищної ради народних депутатів Перевальського району Луганської області [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 454 від імені громадянки РФ [PERSON]О на ім'я [PERSON] з моменту її вчинення. Визнано недійсною довіреність від 11 травня 2007 року, посвідчену приватним нотаріусом Перевальського районного нотаріального округу Луганської області [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 807, від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] з моменту її вчинення. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № 164 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новокримська, будинок № 5, від 18 червня 2007 року, укладений між [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 20 жовтня 2004 року [PERSON], секретарем Михайлівської селищної ради народних депутатів Перевальського району Луганської області, зареєстрованої в реєстрі за № 454, від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 11 травня 2007 року приватним нотаріусом Перевальського районного нотаріального округу Луганської області [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 807 та [PERSON], з моменту його вчинення. В решті позовних вимог [PERSON] було відмовлено (а.с.6-12) Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.05.2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності, скасовано та прийнято в цій частині нове рішення. Яким визнано за [PERSON] право власності на квартиру № 164 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новокримська, буд. 5. В іншій частині рішення суду залишено без змін ( а.с.17-22). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Даними рішеннями було встановлено, що [PERSON] та [PERSON], укладаючи договір купівлі-продажу 11.07.2007 року не мали наміру створити правові наслідки змісту права власності, а саме право володіння, користування та розпорядження спірною квартирою. Вони не користувалися спірною квартирою, а лише розпоряджалися (відчужували) нею на підставі визнаних судом недійсними довіреностями та договору купівлі-продажу. Тому, спірна квартира не вибула з володіння та користування [PERSON] На підставі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 386 ЦК України, передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналізуючи договір іпотеки на предмет відповідності ч.1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що на час укладання [PERSON] та [PERSON] 24.11.2014 року договору іпотеки власником квартири № 164 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новокримська, буд. 5 була [PERSON], що суперечить змісту ст. 1 Закону України «Про іпотеку». Також, [PERSON] забезпечив виконання свого зобовязання перед [PERSON] за договором позики за рахунок майна, яке належить іншій особі, а спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а був спрямований лише на неможливість позивачки скористатися своїм законним правом розпорядитися своїм нерухомим майном.. Згідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати договір іпотеки від 24.11.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1079 на квартиру [ADDRESS] недійсним. Також, у судовому засіданні встановлено, що 24.11.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] на підставі договору іпотеки від 24.11.2014 року було внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 17446340 від 24.11.2014 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.26). У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме інші речові права відповідно до закону. У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч. 2 п. 25 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек» № 410 від 31.03.2004 року, запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису, тобто у звязку із припиненням іпотечного договору записи які містяться в державному реєстрі іпотек підлягають вилученню. Таким чином, оскільки договір іпотеки, який був підставою для внесення запису до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, було визнано недійсним, суд вважає за необхідне зняти заборону відчуження за № 7807639 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, накладену на підставі договору іпотеки від 24.11.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1079 на квартиру [ADDRESS], яке належало на праві власності [PERSON]. Що стосується вимог позивачки про припинення дії іпотеки, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним, тобто іпотечний договір припиняє свою дію на майбутнє, а тому вимоги щодо припинення дії іпотеки не потребують додаткового визнання, оскільки дана обставина прямо передбачена Законом. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, слід стягнути у рівних частках з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір по справі у розмірі по 121 грн. 80 коп. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial