Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

У грудні 2017 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є спадкоємицею за заповітом після померлої 06.11.2012 року [PERSON] Даний заповіт 04 жовтня 2011 року був складений та посвідчений від імені [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON],за умовами якого все своє майно вона заповіла їй. Спадковим майном після смерті [PERSON] є житловий будинок з господарськими будівлями №52 по вул. К.Маркса, в с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області, розташований на земельній ділянці площею 0,1001 га з кадастровим номером 3222481201:01:008:0018. 04.03.2014 року вона звернулася до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявою за вх.№ 283 про прийняття спадщини, після померлої [PERSON] Постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 2368/02-31 від 11.11.2015 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку із відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавиці на спадкове майно. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.04.2016 року, яке наразі набрало чинності, за позивачкою визнано право власності на ? частину будинку №52 по вул. К.Маркса, в с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області, в порядку спадкування за заповітом. Однак без визнання права власності на ? земельної ділянки , позивачка позбавлена можливості реалізувати волю спадкодавця та свої законні права. Тому просила суд визнати за нею ? частину земельної ділянки площею 0,1001 га, з кадастровим номером 3222481201:01:008:0018, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. К.Маркса 52. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі, просила суд в задоволені позову відмовити. Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання представника не направила, про час та розгляд справи була повідомлена, причини неявки не відомі. Суд, вивчивши матеріали справи, позов задовольняє з наступних підстав. Статтею 3\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановленихКонституцієюУкраїнита законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зіст. 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності дост. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Судом встановлено, що 06 листопада 2012 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК №253110 від 14.11.2012 року, яке видане виконавчим комітетом Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, посвідчений 04.10.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 2108, за умовами якого все належне їй майно, що буде належати їй на день її смерті де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося заповіла [PERSON] Як вбачається зі матеріалів справи Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області було заведено спадкову справу № 551/2012 до майна померлої 06.11.2012 року [PERSON] Постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 2368/02-31 від 11.11.2015 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в звязку з тим, що позивач на надала оригінал заповіту, посвідченого 04.10.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та документів, що підтверджують право власності спадкодавиці на спадкове майно. За правилами ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст.\~1222\~цього Кодексу спадкоємцями за заповітом і законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За приписами ч.1 ст.\~1276\~ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обовязкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.04.2016 року, яке наразі набрало чинності, за позивачкою визнано право власності на ? частину будинку №52 по вул. К.Маркса, в с. Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області, в порядку спадкування за заповітом. Згідно аб.3п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р., у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Встановлено, що на підставі державного акту ЯА 221661 від 17 березня 2005 року [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1001 га, з кадастровим номером 3222481201:01:008:0018, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. К.Маркса 52, що підтверджено витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 25 липня 2016 року. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ст. 1226 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позивачів про визнання за ними права власності на частку житлового будинку та земельної ділянки в порядку спадкування за законом, оскільки таке право спадкодавця підтверджене наявними в матеріалах справи доказами, і тому позов підлягає задоволенню. У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. На підставі ст. ст. 15, 16, 1217, 1218, 1223, 1233, 1261, 1268, 1276\~Цивільного кодексу\~України та

Outcome: approved