Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся з позовом до закритого акціонерного товариства «Українська будівельна компанія» (далі- відповідач, ЗАТ «Українська будівельна компанія») про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення коштів. Свої вимоги мотивував тим, що 05.04.2016 між сторонами було укладено Договір № 10-68 купівлі-продажу майнових прав на машино-місце. Згідно п. 1.1 - 1.6 вказаного Договору відповідач зобов`язався передати майнове право на отримання у власність новозбудованого машино-місця, що передбачає право позивача після прийняття будівлі в експлуатацію, набути його у власність з оформленням та реєстрацією права власності на нього. Відтак, відповідач зобов`язаний збудувати будівлю, вчинити дії щодо прийняття її в експлуатацію, надати позивачу усі необхідні для реєстрації права власності документи протягом 30 днів з моменту прийняття будівлі в експлуатацію. Пунктом 1.7 Договору передбачено строк прийняття будівлі в експлуатацію - 1 квартал 2017 року. На виконання умов Договору позивач 07.04.2016 та 12.04.2016 сплатив відповідачу 200 000,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій. Однак зустрічне зобов`язання з передачі машино-місця та документів на нього відповідач не здійснив і на час розгляду справи будівля не зведена, у зв`язку із чим до експлуатації не прийнята. Усні звернення позивача щодо необхідності виконання умов договору проігноровані відповідачем. 17.11.2017 та 15.06.2018 позивач звертався до відповідача з письмовими вимогами про повернення коштів у зв`язку із невиконанням умов договору. Враховуючи викладене, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору, просив розірвати договір, стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти в сумі 200 000 грн., 3% річних в сумі 7 610,96 та інфляційних втрат в сумі 26 218,69 та вирішити питання відшкодування судових витрат. Ухвалою суду від 19.12.2018 було відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи у спрощеному провадженні з викликом сторін. 26.03.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він вимоги позову не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Відзив обгрунтований тим, що договір може бути достроково припинений в односторонньому порядку за ініціативою сторін, згідно пункту 9.3.2. Договору Стороною 1 за власним бажанням на підставі відповідної заяви, поданої Стороні 2 до дати прийняття будівлі в експлуатацію. В такому разі відповідач зобов`язаний повернути позивачу фактично отримані за Договором грошові кошти протягом 180 календарних днів з дати припинення Договору за виключенням компенсації, що становить грошові кошти у розмірі 5 відсотків від ціни продажу майнового права, що залишаються у власності відповідача. Такої вимоги відповідач не отримував. Крім того, послався на те, що неприйняття будинку в експлуатацію у визначений сторонами наближений термін, викликано причинами, що не залежали від відповідача, через затримку Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) процесу пролонгації договору оренди земельної ділянки та інших негативних обставини, які з об`єктивних причин приводять до сповільнення процесу прийняття будинку в експлуатацію. Заперечував проти стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки між сторонами не було жодних грошових зобов`язань, а договором купівлі-продажу №10-68 від 05.04.2016 не передбачено розміру відсотків, а також кінцевого терміну виконання зобов`язань. 08.04.2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вважав доводи викладені у відзиві безпідставними та просив позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явився, однак його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі. Послався на те, що позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, зокрема сплатив ціну продажу майнового права, а відповідач не виконав зобов`язання протягом 30 календарних днів передати позивачу за актом прийому-передачі Майнове право, чим порушив істотні умови договору. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, а також виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Положеннями ч. 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи тривалість розгляду вказаної справи, суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши виступ представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 05.04.2016 між стороною 1 ( [PERSON] ) та стороною 2 (закритим акціонерним товариством «Українська будівельна компанія») було укладено Договір № 10-68 купівлі-продажу майнових прав на машино-місце. Згідно п. 1.1, п. 1.2. вказаного Договору, ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язався передати [PERSON] у власність майнове право на машино-місце, а останній зобов`язався сплатити ЗАТ «Українська будівельна компанія» ціну продажу майнового права згідно умовами договору та прийняти його. Майнове право відчужується позивачу, у зв`язку з чим право власності на машино-місце буде оформлене та зареєстроване за позивачем. Положеннями п. 1.5. вказаного договору передбачено, що після сплати [PERSON] ціни продажу майнового права, ЗАТ «Українська будівельна компанія» зобов`язане протягом 30 календарних днів передати стороні за актом передачі майнове право. Згідно п. 1.6. Договору, після прийняття будівлі в експлуатацію, її технічної інвентаризації та за умови сплати позивачем ціни продажу майнового права відповідач зобов`язаний протягом 30 календарних днів передати позивачу Машино-місце за актом прийому-передачі, а також Технічний паспорт на машино-місце. Пунктом 1.7 Договору передбачено орієнтовний строк прийняття будівлі в експлуатацію - 1 квартал 2017 року. На виконання умов Договору позивач 07.04.2016 та 12.04.2016 сплатив відповідачу 200 000,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій /а.с.16/. Водночас, в порушення п. 1.5. вказаного договору ЗАТ «Українська будівельна компанія» після сплати [PERSON] грошових коштів, не передало протягом 30 календарних за актом прийому-передачі майнове право позивачу. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 530 цього Кодексу якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За загальним правилом, встановленим статтею 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Такими наслідком є, зокрема, розірвання договору. Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. За приписом частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди мають встановити не лише наявність істотного порушення договору, але і наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що вправі розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року № 6-46цс12. Відповідач посилався на відсутність істотного порушення умов договору, оскільки за його трактуванням позивач міг набути право власності лише за сукупності умов, визначених п. 1.6. спірного договору, однією з яких є, прийняття будівлі в експлуатації, а п. 1.7. Договору встановлено лише орієнтований термін прийняття будівлі в експлуатацію. А тому вважав, що умови договору не порушені. Водночас, суд не погоджується з викладеним, оскільки відповідач порушив взяте на себе зобов`язання щодо передачі за актом прийому-передачі майнового права на машино-місце протягом 30 календарних днів після його сплати позивачем, що передбачене п. 1.5. договору купівлі-продажу майнових прав. Та обставина, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань по передачі майнового права після сплати повної ціни, позивач не отримав майнове право на машино-місце на яке він розраховував, беззаперечно свідчить про те, що порушення договору з боку відповідача є істотним, оскільки в подальшому впливає на реалізацію права власності. За загальним правилом, встановленим частиною 2 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються, проте частина 5 зазначеної норми передбачає, що якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Право на відшкодування збитків, які були заподіяні порушенням зобов`язання, передбачене нормами статей 611, 612 цього Кодексу. Враховуючи, що на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав на машино-місце позивач сплатив грошову суму в розмірі 200 000 грн., ці кошти є збитками, які відповідач повинен відшкодувати позивачу, оскільки саме він істотно порушив зобов`язання. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог в цій частині, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Особливості цивільно-правової відповідальності за порушення виконання грошових зобов`язань обумовлені їх специфічними ознаками, до яких належать такі: 1) цей вид зобов`язань включає в себе обов`язок сплатити гроші та має на меті погашення грошового боргу; 2) таке зобов`язання є підставою виникнення як права власності щодо готівки, так і зобов`язального права при безготівкових розрахунках; 3) встановлюються спеціальні правила про відповідальність за порушення грошових зобов`язань у вигляді нарахування процентів річних як плати за безпідставне користування чужими грошовими коштами; 4) спеціальний порядок розподілу ризиків; 5) предметом виконання є грошові кошти у визначеній сумі чи в сумі, що може бути визначена; 6) специфічним є вплив прострочення на зміст грошового зобов`язання, оскільки грошове зобов`язання у разі прострочення все одно залишається грошовим, на відміну від інших видів зобов`язань, які в результаті їх порушення (у тому числі й прострочення), можуть бути трансформовані у грошове зобов`язання. Враховуючи, що спірні правовідносини не є грошовими, відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою відрізняється від збитків, відшкодування яких у разі порушення зобов`язання передбачене статтями 611 та 623 ЦК України, суд вважає вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат такими, що не ґрунтуються на приписах закону. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial