Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

у грудні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення останньої батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вказана малолітня дитина проживає разом з позивачем та знаходяться на її повному утриманні. В той же час мати дитини - [PERSON] тривалий час не цікавиться життям доньки, не підтримує з нею жодних зв`язків, не піклується про стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не займається вихованням, не надає матеріальної допомоги. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28.12.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В подальшому позивачем [PERSON] було подано уточнений позов, відповідно до якого, остання посилаючись на вищевикладені обставини, також просила позбавити відповідача батьківських прав відносно й іншої дитини - [PERSON] , [INFO] (реєстрація актового запису про народження дитини була проведена після звернення з позовом до суду). Крім того, з огляду на положення ч.3 ст. 60 ЦК України, просила призначити її опікуном її малолітніх онуків. Згідно ухвали суду від 02.03.2021 року провадження по справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] щодо призначення позивача опікуном малолітніх дітей було закрито, відповідно до п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України. В підготовчому судовому засідання позивач, її представник адвокат Вуїв О.В. позовні вимоги підтримали. Надали пояснення аналогічні викладеним у позовні заяві. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області в підготовчому судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] , зазначаючи, що обумовлене рішення буде відповідати інтересам дітей. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов висновку про можливість застосування передбачених ст.ст. 200, 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позовних вимог у підготовчому засіданні, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відомості про батьків вказаних дітей записані, згідно ч. 1 ст. 135 СК України, за заявою матері. Діти проживають разом з позивачем [PERSON] яка згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 26.02.2021 року за № 99 призначена їх опікуном. Відповідач не підтримує жодних зв`язків з ними, в тому числі не спілкується, не займається вихованням, не піклується про стан здоров`я, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх малолітніх дітей. Не має наміру виконувати свій обов`язок відповідач й в майбутньому, про що свідчить подана нею до суду заява. Так, відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 якої передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. При цьому, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за № 3 від 30.03.2007 року). Вказані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Водночас, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. За такого, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, байдуже ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків, приймаючи до уваги письмові висновки органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 04.11.2020 року, 01.03.2021 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved