Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей в якому (з врахуванням подальших уточнень) вказувала, що відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а відповідач [PERSON] - батьком малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В той же час відповідачі протягом тривалого часу ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей, а саме мешкають окремо від дітей, не підтримують з ними жодних зв`язків (не відвідують дітей та не спілкуються з ними), не створили належних житлово-побутових умов для мешкання малолітніх, не піклуються про стан їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться обставинами їх життя, потребами, навчанням/вихованням, не утримують дітей матеріально. Діти мешкають в сім`ї [PERSON] та знаходяться на її повному матеріальному забезпеченні. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] просила з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дітей, позбавити [PERSON] , [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх, передавши останніх позивачці на опікування, визнавши її опікуном, а також стягнути з відповідачів аліменти: з [PERSON] - на утримання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/2 частини її заробітку (доходу); з [PERSON] - на утримання [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте надіслали на адресу суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі в яких позовні вимоги визнали повністю, підтвердили викладені в позові обставини та зазначили, що не мають змоги та бажання виконувати батьківські обов`язки щодо малолітніх. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Дробинська Н.В. в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказуючи на наявність для цього підстав. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідачів [PERSON] , [PERSON] , оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] , її представника [PERSON] , представника третьої особи без самостійних вимог Дробинської Н.В., вислухавши пояснення малолітніх [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачами, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а відповідач [PERSON] - батьком малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи (а.с. 10, 13-15, 21-22) також вбачається, що відповідачі тривалий час ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей, а саме мешкають окремо від дітей, не підтримують з ними жодних зв`язків (не відвідують дітей та не спілкуються з ними), не створили належних житлово-побутових умов для мешкання малолітніх, не піклуються про стан їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться обставинами їх життя, потребами, навчанням/вихованням, не утримують дітей матеріально. Діти мешкають в сім`ї [PERSON] та знаходяться на її повному матеріальному забезпеченні. Вказані обставини також визнані відповідачами письмово. Суд, з врахуванням вимог ч. 2 ст. 171 СК України, при вирішенні спору не запитував думку малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав, оскільки, як встановлено судом, діти за своїм віком та рівнем розвитку не можуть висловити таку думку та дати об`єктивну оцінку діям батьків. Проте з пояснень малолітніх [PERSON] , [PERSON] було встановлено, що діти тривалий час проживають в сім`ї позивачки та знаходяться на її утриманні. Відповідачі не відвідують їх, не цікавляться обставинами життя дітей, не утримують їх матеріально, не дарують подарунки, спілкування між дітьми та батьками відбувається надто рідко та лише в телефонному режимі за ініціативою [PERSON] . В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на наявність причин невиконання відповідачами батьківських обов`язків в минулому, що можуть бути визнані судом поважними, та докази, що свідчать про їх бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Водночас, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, зокрема байдуже ставлення відповідачів до дітей, їх свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків, приймаючи до уваги письмовий висновок органу опіки та піклування від 04 листопада 2020 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [PERSON] , оскільки це буде відповідати інтересам останніх. Відповідно до вимог ч.ч. 4-5 ст. 167 СК України в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини, мають за їхньою заявою баба, дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Суд враховує те, що позивачка є бабусею [PERSON] та [PERSON] , відповідає необхідним вимогам щодо особи опікуна, що встановлені ст. 63 ЦК України, п. 3.1. «Правил опіки та піклування», затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року №34/166/131/88, зокрема близьким родичем та особою, в сім`ї якої проживають діти, над якими встановлюється опіка, є дієздатною особою, за станом здоров`я, матеріальним та сімейним становищем, особистими якостями може виконувати права та обов`язки опікуна, відносно неї встановлені обмеження, передбачені ст. 64 ЦК України та п. 3.2 Правил. Тому, з врахуванням подання органу опіки та піклування від 02 березня 2021 року, діти підлягають передачі на опікування [PERSON] . Разом з тим, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Враховуючи вимоги ст. 182 СК України, зокрема стан здоров`я та матеріальне становище дітей, визнання відповідачами позову, відсутність в матеріалах справи інформації про особи відповідачів, що б вказувала на те, що останні не мають можливості матеріально утримувати дітей або про наявність підстав для стягнення аліментів у розмірі, меншому за звичайний, а тому суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в розмірі 1/2 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, а також з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [PERSON] в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дітьми повноліття. При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України, а також відмови позивачки від стягнення понесених судових витрат, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. з кожного (за вимоги про стягнення аліментів).

Outcome: approved