Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 14 лютого 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Форвард» (далі - ПАТ «Банк «Форвард»), укладено договір про надання споживчого кредиту № 104145145. Зазначає, що умови кредитного договору, за яким він повинен сплатити відповідачу, крім відсотків за користування кредитом, ще й комісію у розмірі 507,16 грн, а також штрафи за пропущення щомісячних платежів, є несправедливими та такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим просив суд визнати ці умови договору недійсними. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у заяві. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не наддав; у письмових запереченнях позов не визнав повністю з тих підстав, що позивачу при укладенні договору надана детальна інформація щодо його умов, з якими він погодився добровільно. За таких обставин та за згодою позивача суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Встановлено, що 14 лютого 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк Русский Стандарт» укладено договір про надання споживчого кредиту № 104145145, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 16 961,80 грн. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % річних, комісійної винагороди за РО щомісячно у розмірі 507,16 грн. та плати за пропущення платежів у розмірі: одного - 50 грн., двох - 100 грн. , трьох - 250 грн., чотирьох і більше - 500 грн.; кредитні кошти надано до 14.02.2016 року (а.с.5-11). Правонаступником ПАТ «Банк Русский Стандарт» є ПАТ «Банк «Форвард» (а.с.105-108). Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 29 грудня 2010 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому нарахування комісії проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а сааме - компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що положення кредитного договору у частині встановлення комісійної винагороди за РО щомісячно у розмірі 507,16 грн. є несправедливим, що є підставою для визнання його недійсним. Позов у частині визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення плати за пропущення платежів задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою(штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Аналізуючи зміст спірного договору, суд приходить до висновку, що встановлення плати за пропущення платежів за своєю правовою природою є неустойкою. Посилання позивача на те, зазначена плата є штрафом і тому повинна обчислюватися у відсотках від суми невиконаного чи неналежно виконаного зобов'язання, не заслуговують на увагу, оскільки ніде в договору не значиться про те, що ця плата є саме штрафом. Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що встановлення розміру неустойки у твердій грошовій сумі не суперечить вимогам закону, тому у цій частині позову слід відмовити за безпідставністю. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК україни. На підставі викладеного,

Outcome: partial