Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У жовтні 2013 р. [PERSON] через свого представника [PERSON], звернувся до суду із зазначеним позовом, у остаточній редакції якого просив визнати частково недійсним заповіт , який складений [PERSON], посвідчений 03.11.2006 р. державним нотаріусом Валківської нотаріальної контори Харківської області Кобзар Н.Я. на користь [PERSON] та визнати за ним право власності на 1 / 2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з 1970 р. його мати [PERSON] знаходилася у пільговій черзі як сирота на отримання житла на ДП «ПТО ім.. Леніна». 26.09.1974 р. та отримала за місцем роботи 2-х кімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] на сім'ю з 3-х чоловік. 04.11.1992 р. шлюб між батьками розірвано, з того часу [PERSON] переїхав до іншої жінки. 03.02.2003 р., Управлінням комунального майна та приватизації видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру на батьків. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина - 1 / 2 частина квартири [ADDRESS]. 29.03.2011 р. він, як єдиний спадкоємець,подав заяву до Валківської нотаріальної контори Харківської області про прийняття спадщини. Однак, за його заявою, спадкова справа не була заведена, оскільки вже була відкрита спадкова справа за заявою [PERSON] При зверненні до державного нотаріуса встановлено, що його батько дійсно склав заповіт на домоволодіння у м. Валки на ім'я [PERSON] Однак, у заповіті, помилково включено фразу «все моє майно». Вважає,що його батько не мав наміру заповідати 1 / 2 частину квартири по [ADDRESS], а тільки домоволодіння у м. Валки. Також, перед складанням заповіту його батько повідомив його матір про намір заповідати будинок у м. Валки своїй родичці, а частину квартири йому. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні вищевикладеним. Відповідач у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснила, що всі вимоги, передбачені законодавством при посвідченні заповіту [PERSON] виконані, стосовно інших вимог, не заперечувала у їх задоволенні, зазначила, що вважає, що має місце спір щодо тлумачення тексту заповіту і такі спірні питання можуть бути вирішені лише у судовому порядку. Судом допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які повідомили суду, що наміру заповідати квартиру цивільній дружині [PERSON] не мав, любив сина і вважав, що частина квартири повинна належати йому. Суд, вислухавши пояснення сторін у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позовної заяви необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11), шлюб між якими розірвано 04.11.1992 р. (а.с. 7). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 12). Як вбачається із заповіту від 03.11.2006 р., який посвідчено державним нотаріусом Валківської державної нотаріальної контори Кобзар Н.Я., [PERSON] залишив все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.02.2003 р. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 13). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходить із того, що згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у статті 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю ( ч. 1 ст. 216 ЦК України). За змістом ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ст. 1235 ЦК України). Згідно ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Право заповідача на скасування та зміну заповіту передбачене законодавцем у ст. 1254 ЦК України. Відповідно до вказаної правової норми заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Кожний новий заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій його частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній заповіт і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Позивачем не надано суду доказів, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як встановлено по справі, об'єктом цивільно-правового спору є односторонній правочин - заповіт фізичної [PERSON], який помер [INFO] , вчинений останнім за свого життя 03 листопада 2006 року, за яким заповідач заповів усе своє майно [PERSON] ( а.с. 6). Вказаний заповіт складено у письмовій формі, посвідчено державним нотаріусом Валківської державної нотаріальної контори Кобзар Н.Я., та зареєстровано в реєстрі за № 3086, тобто цей односторонній правочин відповідає вимогам ст.ст. 1234, 1247, 1248 ЦК України. Відповідно до ст. 229 ЦК України, на яку посилалась позивачка в обґрунтування своїх вимог про визнання спірного заповіту недійсним, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила помиляючись відносно обставин,які мають суттєве значення може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Суд не вбачає підстав, для визнання спірного правочину недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п.19 постанова №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У даному випадку взагалі відсутні правові підстави для визнання спірного правочину недійсним, а тому в позові [PERSON] необхідно відмовити. У зв,язку із відмовою у задоволенні позову про визнання заповіту частково недійсним суд не вбачає і підстав для визнання за відповідачем права власності на частину спірної квартири, оскільки ці вимоги є похідними від первинних. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed