Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

У вересні 2020 позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27.11.2006 № 31845 [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (номер реєстрації БТІ 2610). На даний час в квартирі проживає [PERSON] та її дочка [PERSON] , якій належить частина даної квартири на праві приватної часткової спільної власності. Разом з тим, окрім позивачів у зазначеній квартирі зареєстрований колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] . Ця обставина підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 19.08.2020 № 12940206, виданою Центром надання адміністративних послуг голосіївської районної державної адміністрації в м. Києві. Однак відповідач більше як рік не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , даною квартирою не користується, його речей у помешканні немає, тому його реєстрація в зазначеній квартирі лише формальна. Враховуючи зазначене, позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.09.2020 відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. У вересні 2020 відповідач подав до суду заяву, в якій зазначив, що визнає позовні вимолги в повному обсязі. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, необхідно дійти висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків судового збору.

Outcome: approved