Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 березня 2005 року на підставі наказу № 20-к його було прийнято на роботу до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду інженера 2 категорії бригади № 14 з підготовки вихідних даних та погодження проектів. 07 березня 2015 року його було звільнено з підприємства за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що підприємством було видано відповідний наказ № 45-к/ос. На день його звільнення з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася, у звязку з чим він був вимушений звернутися до суду із заявами про видачу судових наказів, які набрали законної сили, які по день звернення з позовом до суду не виконані. Посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з 01 вересня 2015 року по 30 листопада 2015 року, тобто за 64 робочих днів, в сумі 6616,96 грн. (103,39 грн. (середній заробіток за робочий день) х 64 робочих днів). На підставі викладеного, просить суд стягнути з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на її користь компенсацію за час затримки виплати заробітної плати за період з 01 вересня 2015 року по 30 листопада 2015 року в розмірі 6616 гривень 96 копійок. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та в разі повторної неявки у судове засідання представника відповідача просить розглянути справу у заочному порядку. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від нього до суду не надходило. Прийнявши до уваги заяву позивача, суд ухвалою від 25 грудня 2015 року ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги заяву представник позивача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 01 березня 2005 року на підставі наказу № 20-к [PERSON] було прийнято на роботу до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду інженера 2 категорії бригади № 14 з підготовки вихідних даних та погодження проектів. (а.с. 5) 07 березня 2015 року [PERSON] було звільнено з підприємства за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що підприємством було видано наказ № 45-к/06 від 06 березня 2015 року. (а.с. 6) Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 2 Закону основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та зробити з ним розрахунки в строки визначені законодавством. На день звільнення [PERSON] з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася, у звязку з чим він був вимушений звернутися до суду із заявами про видачу судових наказів, які набрали законної сили, та по день звернення з позовом до суду не виконані. Як вбачається із матеріалів справи, заборгованість по заробітній платі стягнута на користь позивача судовими наказами Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2013р., справа № 2-н/331/726/13, від 23.05.2014р.№ 2-н/331/590/14, від 30.09.2014р.№ 2-н/331/1293/14, від 13.02.2015р.№ 2-н/331/117/15, від 13.08.2015р.№ 2-н/331/1221/15. Крім того, внаслідок невиконання ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» судових наказів та обовязку по виплаті заборгованості по заробітній платі, він був вимушений звернутися до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із позовами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з моменту звільнення по 31 серпня 2008 року (включно), які розглянуті по суті та за зазначений період стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені рішеннями Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 22-ц/778/5449/15 та №2/331/1820/15. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судовими наказами та рішеннями Жовтневого районного суду м. Запоріжжя встановлено, що ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» не здійснило повного розрахунку з звільненим працівником [PERSON] Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахувані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Стороною відповідача, який належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи не надано суду будь-якого належного чи допустимого доказу того, що підприємством вживаються залежні від нього заходи щодо належного виконання покладеного на нього зобовязання, а тому суд приходить до висновку, що повний розрахунок при звільненні [PERSON] з підприємства не проведений з вини роботодавця. Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 Відповідно до п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів. Розмір середнього заробітку за термін затримки виплати заробітної плати з 01.09.2015 р. по 30.11.2015р. за розрахунком позивача становить: (103,39 грн. (середній заробіток за робочий день) х 64 робочих дні) = 6616,96 грн. Суд приходить до висновку,що наданий позивачем розрахунок сум є вірним,оскільки іншого розрахунку відповідачем по справі на надано. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Оскільки мінімальна заробітна плата на 1 січня 2015 року становить 1218,00 грн., то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру в розмірі 1218,00 грн.

Outcome: approved