Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Хустської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер її дід [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Її батько [PERSON] прийняв спадщину за померлим, однак не оформляв своїх спадкових прав. [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме зазначений вище будинок. Спадкоємцями першої черги за законом є діти померлого позивачка [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Будинок був побудований у відповідності до чинного на той момент законодавства, на нього виготовлено технічний паспорт, однак нотаріус відмовив їй у оформленні спадкових прав у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. А отже інакше як у судовому порядку [PERSON] не має можливості захистити свої права. Посилаючись на викладене, позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Відзив на позов відповідачами Хустською міською радою, [PERSON] та [PERSON] не подавалися, однак всіма відповідачами подано заяви про визнання позовних вимог та розгляд справи без їх участі (без участі їх представника). В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, подавши заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відповідачі Хустська міська рада, [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подавши заяви про розгляд справи без їх участі (без участі їх представника). У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, фіксація процесу звукозаписувальними технічними засобами засідання згідно зі ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.11.2020 року (а.с.11). Після його смерті залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Хустського ДПТІ. Спадкоємець першої черги за померлим - син [PERSON] (а.с.12) прийняв спадщину, шляхом вступу в управління спадковим майном (ст. 549 ЦК УРСР), оскільки проживав разом зі спадкодавцем, що підтверджується копією будинкової книги. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерті серії [NUMBER] від 26.10.2020 року (а.с.15). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його діти - [PERSON] (а.с.16, 17), [PERSON] (а.с.18, 19), та [PERSON] (а.с.20). Згідно витягу є Єдиного державного демографічного реєстру зареєстрованим місцем проживання [PERSON] з 16.10.2015 року є [ADDRESS] (а.с.8). На спірний будинок виготовлено технічний паспорт з якого вбачається, що будинок побудовано у 1965 році (а.с.21-27). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року не є перешкодою для оформлення спадкових прав. Також слід зазначити, що порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: - оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; - по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Таким чином, оскільки спірний будинок збудований до 05 серпня 1992 року, то прийняття його в експлуатацію не вимагалося. Відтак оскільки спірний будинок збудовано до 05.08.1992, такий не є самочинним будівництвом, відомості про будинок внесено до БТІ, на будинок виготовлено технічний паспорт і такий рахувався з померлим [PERSON] , то останній вважався належним власником будинку на момент смерті. Отже такий будинок входить до складу спадщини за померлим [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення в спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державної реєстрації права. Відтак відсутність реєстрації права власності на спірний будинок за [PERSON] , а також відсутність в [PERSON] правовстановлюючих документів на спадкове майно після смерті батька (не оформлення ним спадщини) не є перешкодою для реалізації позивачем права на оформлення спадщини після смерті батька [PERSON] . Оскільки [PERSON] прийняла спадщину за померлим [PERSON] у силу приписів ч.3 ст. 1268 ЦК України, а інші спадкоємці першої черги [PERSON] та [PERSON] спадщину за померлим батьком в порядку ст. 1268 ЦК України не прийняли (зокрема такі не проживали з померлим на момент його смерті та не подавали нотаріусу заяв про прийняття спадщини), то наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірний будинок в цілому. Враховуючи наведене, а теж те, що всі відповідачі, у тому числі й спадкоємці першої черги [PERSON] та [PERSON] , визнали позов повністю, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує прав інших осіб, суд приймає визнання позову відповідачами, що відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, є підставою для його задоволення. Згідно зі ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідачами визнано позов, то 50 судового збору сплаченого позивачем при пред`явленні позову у розмірі 420 грн. підлягають йому поверненню з державного бюджету.

Outcome: approved