Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначається, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Броварською районною державною нотаріальною конторою 16 вересня 2003 року, належить Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . Серед осіб зареєстрованих у будинку значаться: позивач, [PERSON] та її чоловік, [PERSON] . Останній понад один рік за місцем реєстрації не проживає, витрат по утриманню житла не несе, будь-які особисті речі відповідача у будинку відсутні. Реєстрація відповідача у будинку належному позивачу на праві власності створює перешкоди у здійсненні права власності та розпорядженні нерухомим майном. З підстав визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком позивач звернулася до суду. Ухвалою суду від 24 грудня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, 21 квітня 2021 року подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду неповідомлені. Відповідно до частини другої статті 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не скористався наданим законом правом на безпосередню участь у судовому засідання. Одночасно відповідачем не надано суду доказів, які б мали істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги частину першу статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, а встановлення карантину на всій території України не може бути поважною причиною неявки у судове засідання, в силу положень частини першої статті 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. З урахуванням викладеного, а також за згодою позивача суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно із частиною четвертою статті 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Дослідивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 вересня 2003 року, виданого Броварською районною державною нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі № 2-3483, [PERSON] належить Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 листопада 2003 року співвласником іншої Ѕ частки вказаного будинку є [PERSON] . Відповідно до довідки № 1105 від 30 жовтня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Требухівської сільської ради Броварського району Київської області, [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , та має склад сім`ї : [PERSON] , 1974 року народження, чоловік, відповідно до акту обстеження депутата Требухівської сільської ради з 05 жовтня 2017 року не проживає за вказаною адресою. Згідно із довідкою № 1106 від 30 жовтня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Требухівської сільської ради Броварського району Київської області, [PERSON] , 1974 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та з 05 жовтня 2017 року за вказаною адресою не проживає. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 21 жовтня 2020 року, складеного комісією у складі депутата Требухівської сільської ради Броварського району Київської області та сусідів-свідків: [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , 1974 року народження, з 05 жовтня 2017 року не проживає у будинку [ADDRESS] . Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. За змістом статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У силу положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач послалася на те, що відповідач з 05 жовтня 2017 року не проживає у спірному будинку. Доказів чинення йому перешкод у користуванні житлом, а також неможливості проживання відповідачем до суду не надано. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач добровільно залишив спірне житло без наміру повернутися, фактично зберігає у ньому лише реєстрацію та не несе витрат по його утриманню. З огляду на викладені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення даного позову з підстав його доведеності та обґрунтованості. Згідно зі статтею 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved