Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ними 31.07.1999 року, та залишити їх спільних неповнолітніх дітей на вихованні з ним. В обґрунтування позову зазначає, що перебування в шлюбі є неможливим, зважаючи на відсутність спільних інтересів та порозуміння, різні погляди на права і обовязки подружжя. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що відповідачка відвідує церкву свідків [PERSON], а тому не хоче, щоб вона водила туди дітей, у звязку з чим просив залишити їх з ним. Відповідачка позовні вимоги визнала частково, не заперечила проти розірвання шлюбу, однак дітей просила залишити проживати разом з нею. Представник органу опіки та піклування надала висновок щодо доцільності визначення місця проживання спільних дітей сторін з матірю. Заслухавши думки учасників судового процесу та дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сімї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.07.1999 року, від якого мають неповнолітніх [PERSON], [INFO],та [PERSON], [INFO]. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обовязки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач не змогли створити міцної сімї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. Судом вживалися заходи для збереження сімї, проте шестимісячний строк для примирення подружжя позитивних результатів не дав. У сімї немає перспективи возз'єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сімя розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дітей, тому є підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Аналогічну норму містить і ч. 4 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», яка, крім того, визначає, що предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно (ст. 157 СК України), якщо ж згоди між ними щодо того, із ким із них буде проживати дитина, не досягнуто, спір вирішується судом (ст. 161 СК України). Орган опіки, дослідивши умови проживання обох сторін, надав 09.11.2016 року висновок про залишення дітей на проживанні з матірю [PERSON] В присутності психолога [PERSON] судом заслуховувалась думка доньки [PERSON], яка виявила бажання проживати разом з матірю, при цьому зазначила, що любить обох батьків. Доказів, які б свідчили, що відповідачка неналежно виконує свої батьківські обовязки, не приділяє достатньо уваги дітям чи її поведінка може зашкодити розвитку дітей, позивачем не подано. При цьому суд вважає, що відібрання доньки й сина у матері обумовить суттєве емоційне напруження у психологічному стані дітей та поставить під загрозу своєчасний та гармонійний розвиток їх особистості. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матірю. Спільній доньці сторін на день розгляду справи виповнилось повних 13 років, сину повних 6 років. З точки зору психології між дитиною, особливо дівчинкою, та її матірю існує дуже тісний звязок, розірвання якого накладає часто глибокий слід в майбутньому на психіці та навіть на фізичному розвитку дитини. Та й самою природою було закладено спроможність забезпечення необхідних умов побуту, виховання, розвитку дитини саме в жінці. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що таких виняткових обставин, які б не дозволяли на даний час проживати дітям з матірю, немає, а тому місцем їх проживання суд визначає з матірю. Важливо зазначити, що визначення місцем проживання дитини місця проживання одного з батьків зовсім не означає, що другий з батьків обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Позивач може реалізувати свої права шляхом домовленості з матірю дітей щодо встановлення часу спілкування. При цьому, за змістом ст. 161 СК України у разі зміни обставин, які були підставою для вирішення позову про визначення місця проживання дитини, позивач не позбавлений можливості та має право звернутись до суду з позовом про зміну місця проживання дитини.

Outcome: partial