Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю, в обґрунтування якого зазначив, що14.07.2001 між ним та відповідачкою у відділі РАГСу Ленінської райдержадміністрації м. Запоріжжя було укладено шлюб, через три тижні після якого, а саме 07.08.2001,[PERSON] за 24376 грн. продав належні йому на праві спільної часткової власності 61/100 частини двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. За рахунок грошових коштів, виручених від продажу вказаної квартири, 11.12.2001 позивач придбав однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. При укладанні договору купівлі-продажу вищевказаної квартири відповідачка [PERSON] у нотаріуса присутня не була, письмової згоди на придбання квартири не давала, через те, що зазначене житло придбалось за рахунок власних коштів позивача, отриманих від продажу квартири, що належала останньому ще до укладання шлюбу. 08.09.2015 шлюб між [PERSON] та відповідачкою ([PERSON])[PERSON] був розірваний. За два дні до оформлення розірвання шлюбу сторони за обопільною згодою вирішили питання щодо розподілу спільного майна, за результатами якого 06.08.2015 [PERSON] була власноруч написана розписка щодо того, що вона не претендує на квартиру за адресою: [ADDRESS], оскільки вона була придбана за особисті кошти позивача, зароблені до початку їхнього спільного проживання та ведення спільного господарства. Після розірвання шлюбувідповідачка виселилась із належної позивачу квартири та знялась з реєстраційного обліку. В листопаді 2017 року [PERSON] вирішив подарувати належну йому квартиру своїй рідній дочці, з приводу чого звернувся до нотаріальної контори, однак при оформленні документів виникли деякі перепони, оскільки формально квартира була придбана позивачем в період шлюбу з відповідачкою, а тому вона повинна зявитись до нотаріуса для оформлення певних документів. Однак остання відмовилась йти до нотаріальної контори, посилаючись на свою зайнятість та взагалі висловила байдужість до виниклих у позивачаз цього питанняпроблем.Фактично на сьогоднішній день [PERSON] не заперечує факт придбання позивачем останньої квартири за рахунок власних коштів, однак ухиляється від нотаріального засвідчення даної обставини, що стало підставою для звернення останнього до суду із даною позовною заявою, в якій [PERSON] просить визнати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], йогоособистою приватною власністю. В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання на неодноразові виклики не зявилась, причини неявки суду не повідомила, заперечення та відзив на позов суду не надала, про день і час слухання справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Суд, за згодою позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та зясувавши обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, ст.ст.\~4,\~5 ЦПК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено,що на підставі Договору купівлі-продажу від 12.09.1998, зареєстрованого на Запорізькій Товарній біржі «Правобережна», [PERSON] належало 61/100 частини квартири [ADDRESS], реєстрація в ОП ЗМБТІ пройшла 16.09.1998, реєстраційний номер №34418. 14 липня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] у відділі РАГСу Ленінської райдержадміністрації м. Запоріжжя було укладено шлюб, актовий запис № 353. 07 серпня 2001 року позивач продав належнуйому на праві спільної часткової власності 61/100 частину 2-кімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Товариська, 60/34, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]. Вказана квартира була відчужена за 23780,00 грн. За рахунок грошових коштів, виручених від продажу вищевказаного житла, 11 грудня 2001 року [PERSON] придбав однокімнатну квартиру за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зестафонська, 14/40, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON]. Квартира була придбана за 8000,00 грн. 08 вересня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу І-ЖС № 110399, виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Згідно доводів позивача, не спростованих відповідачкою, сторони домовились щодо розподілу спільного майна, за результатами чого 06.08.2015 року [PERSON] власноруч написана розписка, в якій вона зазначила що не претендує на квартиру за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зестафонська, 14/40, так як остання була придбана за особисті кошти позивача, зароблені до початку їх спільного сімейного життя та ведення господарства. Після реєстрації розірвання шлюбу відповідачкаобрала дошлюбне прізвище [PERSON], в добровільному порядку виселилась із належної позивачу квартири та знялась з реєстраційного обліку. Згідно Довідки Відділу моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області, відповідачка [PERSON] з 2015 року зареєстрована за адресою: [INFO]. В листопаді 2017 року позивачзвернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу належної йому квартири [ADDRESS]. При нотаріальному оформленні документів щодо дарування квартири виникли труднощі, через те, що формально квартира була придбана позивачем в період шлюбу із [PERSON], а тому остання повинна зявитись до нотаріуса для оформленні певних документів, проте відповідачка відмовилась в добровільному порядку йти до нотаріальної контори. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 01.07.2015 року, яка вказує, що придбана під час шлюбу одним з подружжя за власні кошти квартира за рахунок продажу належної йому на праві приватної власності іншої квартири , є його особистою власністю. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до\~ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи те, що хочаквартира №40 в будинку №14 по вул. Зестафонська в м. Запоріжжі і була придбана позивачем під час перебування шлюбу з відповідачкою, але за його власні кошти, отримані від продажу належних йому 61/100 частин квартири [ADDRESS], суд вважає доведеним, що квартира [ADDRESS] є особистою власністю позивача. Оскільки дії відповідачки свідчать, що нею фактично не визнається, що спірна квартира є особистою власністю позивача, що порушує право позивача на здійснення права власності, зокрема, права розпоряджатися своїм майном, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved