Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Прокуратури Одеської області, третя особа: Малиновська державна нотаріальна контора у місті Одеса,посилаючись на те, що в 2005 році її чоловік [PERSON] отримав однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від держави у встановленому законом порядку, як працівник правоохоронних органів. Вказувала, що зазначена квартира була приватизована на її ім`я та належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 20 жовтня 2005 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 16 листопада 2005 року. Зазначала, що 22 квітня 2005 року постановою старшого слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси в рамках кримінального провадження №05320050050 було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Стверджувала, що даний арешт порушує її законні права та інтереси як власника вказаної квартири щодо користування та розпорядження своїм майном. Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд скасувати арешт на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , який був накладений постановою старшого слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси в рамках кримінального провадження №05320050050 від 22 квітня 2005 року. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 48-49). Ухвалою суду від 10 березня 2020 року було залучено до участі в справі в якості третіх осіб Одеську міську раду та Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради (а.с. 79-80). Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 94-95). Позивачка в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила суд їх задовольнити в повному обсязі, раніше надавала письмові пояснення по справі (а.с. 120, 121-123). Представник відповідача, який діє на підставі довіреності від 25 лютого 2020 року, в судовому засіданні заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування своїх пояснень зазначав, що в ході досудового слідства у кримінальній справі №05320050050 постановою слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси від 22 квітня 2005 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . При накладенні арешту, слідчий діяв в межах своєї компетенції та відповідно до вимог КПК України (в ред. 1960 року). Вказував, що питання про зняття арешту з майна повинен був вирішити суд при ухваленні вироку, проте зазначене питання за результатами судового розгляду кримінальної справи судом вирішено не було. З підстав чого вважає, що посадовими особами органів прокуратури права позивачки не порушувались. Представник третьої особи - Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одесі, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надавав до суду заяву розгляд справи за його відсутності (а.с. 71а, 73, 155). Представник третьої особи - Одеської міської ради, діючий на підставі довіреності від 27 грудня 2019 року, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про проведення судового засідання за його відсутності (а.с. 148, 151, 153, 154). Представник третьої особи - Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 152). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що 22 квітня 2005 року старшим слідчим прокуратури Малиновського району м. Одеси в рамках кримінального провадження №05320050050 було винесено постанову про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (а.с. 11). В подальшому 15 липня 2005 року зазначена кримінальна справа була скерована до апеляційного суду Одеської області для розгляду по суті (а.с. 9). Зі змісту вироку апеляційного суду Одеської області від 05 вересня 2005 року у справі №1-55 2005р. за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 4, 12; 185 ч. 2 КК України вбачається, що питання про зняття арешту з квартири [ADDRESS] , який був накладений у ході досудового слідства в рамках кримінального провадження №05320050050, судом не вирішувалось (а.с. 35-44). В архівній довідці Одеського державного нотаріального архіву від 10 жовтня 2019 року за №3494/01-18 зазначено, що 05 травня 2005 року П`ятою одеською нотаріальною конторою накладено арешт на квартиру [ADDRESS] на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси від 22 квітня 2005 року, відомості щодо зняття арешту в матеріалах справи відсутні (а.с. 10). Встановлено, що зазначене обтяження було зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 05 травня 2005 року за номером запису про обтяження 1946231, що підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с. 15-16). З матеріалів справи вбачається, що 07 липня 2005 року Малиновською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради громадянину [PERSON] було видано ордер на жиле приміщення № 7207 серії МР , а саме на квартиру [ADDRESS] , у складі сім`ї з трьох осіб ( [PERSON] - наймач, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син) (а.с. 22). На підставі розпорядження органу приватизації від 20 жовтня 2005 року №191479 вище вказана квартира була передана в приватну власність [PERSON] , дружині [PERSON] (а.с. 24). Встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 жовтня 2005 року належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м. (а.с. 25). Право власності [PERSON] на вказану вище квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку 16 листопада 2005 року за реєстраційним №12811135, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності нерухомого майна Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості (а.с. 26). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). За ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174 КПК України). Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Судом встановлено, що арешт на квартиру [ADDRESS] був накладений постановою старшого слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси у ході досудового слідства в рамках кримінального провадження №05320050050 на підставі положень КПК України в редакції 1960 року. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Отже, справа про скасування арешту з майна, накладеного постановою слідчого відповідно до положень КПК України 1960 року, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, викладеного в постанові від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11, провадження №14-105цс19. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц, згідно якої юрисдикційна підсудність справ щодо зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження залишається не змінною - спір має розглядатися у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, проте якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року, а не КПК України 2012 року, то спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Тобто, позивачка обґрунтовано звернулась до суду з позовом про зняття арешту в порядку цивільного судочинства. Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, тому вказаним арештом порушуються права [PERSON] , як власника вище зазначеного майна на розпорядження цим майном. Отже, внаслідок накладення арешту на нерухоме майно позивачка на сьогоднішній день позбавлена можливості реалізувати свої права власника, які передбачені законодавством України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд вважає, що наявність арешту, накладеного постановою старшого слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси про арешт майна від 22 квітня 2005 року на квартиру [ADDRESS] в ході досудового слідства в рамках кримінального провадження №05320050050, порушує права позивачки, як власника даного майна. На підставі викладеного, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх відповідне задоволення.

Outcome: approved