Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до ТОВ «Вердикт-Капітал», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 26.09.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-B00/047/2008 відповідно до умов якого [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 27958,92 доларів США, з терміном погашення до 23.09.2013 року. Також 26.09.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки № SR-B00/047/2008 від 26.09.2008 року відповідно до якого [PERSON] поручився перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 10.\~12.2010 року та договору відступлення прав вимоги №б/н від 10.12.2010 року ПАТ «ОТП Банк» відповідно до ст.ст. 512,514,1077-1079,1082,1084 ЦК України відступило , а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № CL-B00/047/2008 від 26.09.2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 18.09.2014 року стягнуто з [PERSON] НА. Та [PERSON] на користь ПАТ «ОТП «Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CL-B00/047/2008 від 26.09.2008 року у розмірі 27134, 07 доларів США, що станом на 21.07.2014 року відповідно до офіційного курсу НБУ ( 1 дол США за 11, 649106 грн) становить 316\~087 , 65 грн. 26.09.2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Вердикт-Капітал» було укладено договір факторингу від 26.09.218 року №4-09/18 відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступило право грошової вимоги на користь ТОВ «Вердикт-Капітал» та стало кредитором за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № CL-B00/047/2008 від 26.09.2008 року , укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користуванням ними. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором З аналізу змісту п.6.1 оспорюваного договору, відповідно до якого фактор здійснює фінансування клієнта за набуття відступлених прав у національній валюті за плату, а клієнт відступає фактору права вимоги до боржників у розмірі портфеля заборгованості та п. 8.6 договору, згідно з яким повернення права вимоги до боржників фактором клієнту не передбачається, позивач вважає, що зазначений договір є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а також вказаний договір не є договором про надання фінансових послуг в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». За таких обставин зміст договору суперечить Цивільному кодексу України, що відповідно до ч. 4 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним. Заміна кредитора з фінансової установи банку (ПАТ «ОТП Банк») на іншу юридичну особу - ТОВ «Вердикт-Капітал», а також перехід до останнього права вимоги за кредитним договором свідчить про те, що позивачі є зацікавленими особами та мають право на оспорювання цього правочину. [PERSON] є споживачем фінансових послуг ПАТ «ОТП Факторинг Україна», а кредитний договір підпадає під ознаки споживчого кредиту, права споживачів порушено, оскільки банк не повідомив їх належним чином про відступлення права вимоги до ТОВ «Вердикт-Капітал». З цих підстав просили визнати недійсним договір факторингу від 26.09.2018 № 4-09/18. Укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Вердикт-капітал» в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № CL-B00/047/2008 від 26.09.2008 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Стягнути з відповідача судові витрати у справі. Від відповідача ТОВ «Вердикт-Капітал» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позовних вимог заперечив просив у їх задоволенні відмовити. Зазначив, що договір факторингу від 26.09.2018 №4-09/18 було укладено після оплати ТОВ «Вердикт-Капітал» ТОВ «ОТП Факторинг Україна» гарантійного внеску згідно Договору № 146-08/18 про участь у конкурсі на укладення договору від 023.08.2018, яка включає і суму гарантійного внеску в розмірі 730000 грн, оскільки згідно Договору №146-08/18 про участь у конкурсі на укладення договору від 23.08.2018 укладався не лише договір факторингу, а й ще декілька. Заміна ж кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, при цьому позивачі не є стороною укладеного договору факторингу, а тому правомірне укладення наведеного договору не заперечується і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» водночас укладаючи наведений договір прав та обов`язків за кредитним зобов`язанням позивачів не порушував, оскільки в зобов`язанні змінюється лише кредитор, а до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг, а сторонами є фактор і клієнт. На підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Вердикт-Капітал» є фінансовою установою, видом діяльності якої є надання фінансових послуг (факторинг). Ст. 1078 ЦК України не встановлює обмежень щодо суб`єктного складу боржників при укладенні договорів факторингу, а так само Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Твердження, викладені в позовній заяві щодо недотримання умов законодавства сторонами при укладенні договору відступлення прав вимоги (факторингу) не заслуговують на увагу. Відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» правом відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] , та його представник адвокат Сивенюк О.М. не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Від позивачки [PERSON] засобами поштового зв`язку надійшла заява про здійснення судового розгляду у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Від представника позивача адвоката Сивенюка О.М. через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «ОТА Факторинг України» в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Причин неявки не повідомив, заяв та клопотань не подавав. Представник відповідача ТОВ «Вердикт- Капітал» - адвокат Горопашна Л.Р. проти задоволення позовних вимог заперечила, просила у задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Неявка учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду не перешкоджає розгляду справи. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 26.09.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-B00/047/2008 відповідно до умов якого [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 27958,92 доларів США, з терміном погашення до 23.09.2013 року (а.с. 17). На забезпечення зобов`язань боржника за кредитним договором, 26.09.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки № SR-B00/047/2008 від 26.09.2008 року відповідно до якого [PERSON] поручився перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору (а.с. 14). Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 10.12.2010 року та договору відступлення прав вимоги №б/н від 10.12.2010 року ПАТ «ОТП Банк» відповідно до ст.ст. 512,514,1077-1079,1082,1084 ЦК України відступило , а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № CL-B00/047/2008 від 26.09.2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 18.09.2014 року стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ОТП «Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CL-B00/047/2008 від 26.09.2008 року у розмірі 27134, 07 доларів США, що станом на 21.07.2014 року відповідно до офіційного курсу НБУ ( 1 дол США за 11, 649106 грн) становить 316\~087, 65 грн. 26.09.2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Вердикт-Капітал» було укладено договір факторингу №4-09/18, відповідно до якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступило право грошової вимоги на користь ТОВ «Вердикт-Капітал» та стало кредитором за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № CL-B00/047/2008 від 26.09.2008 року , укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] . Згідно з пунктами 1.3, 1.5, 1.7 договору факторингу фактор одержує право замість клієнта вимагати від боржників належного виконання всіх зобов`язань за кредитними договорами. Права вимоги за кредитними договорами переходять до фактора з моменту виконання зобов`язання щодо перерахування всіх платежів, визначених п. 7 цього договору на підставі акту приймання-передачі реєстру боржників, форма якого наведене в додатку №3 до договору. Укладення цього договору не тягне за собою будь-яких змін умов кредитних договорів. Відповідно до п. 6.1 договору фактор здійснює фінансування клієнта за набуття відступлених прав у національній валюті за плату, а клієнт відступає фактору права вимоги до боржників в розмірі портфеля заборгованості. Загальний розмір портфеля заборгованості боржників, права вимоги до яких відступається, складає 90\~911\~709, 79 грн станом на дату підписання сторонами цього договору. За пунктами 6.2.1,6.2.3, 6.2.4 договору факторингу клієнт передає, а фактор приймає права вимоги в розмірі портфеля заборгованості. Права вимоги переходять до фактора з моменту підписання сторонами цього договору та за умови виконання зобов`язання щодо перерахування всіх платежів, визначених п. 7 цього договору, і підписання акту приймання-передачі реєстру боржників, форма якого наведена у додатку №3 до цього договору, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. При цьому виконання фактором та клієнтом умов, що визначені цим пунктом, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги. Додаткового оформлення відступлення права вимоги у цих випадках не вимагається. Відступлення права вимоги за цим договором здійснюється без згоди боржників. Сторони домовились, що сума фінансування складає 730000,00 грн без ПДВ станом на дату підписання сторонами цього договору (п. 7.1 договору). Фактор здійснює фінансування клієнта шляхом перерахування 100% грошових коштів згідно з п. 7.1 цього договору на банківський рахунок клієнта одним платежем не пізніше 05.10.2018 року (п. 7.2. договору). Плата за користуванням грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта за цим договором, здійснюється шляхом перерахування клієнтом на рахунок фактора грошових коштів в розмірі 100,00 грн. (п.7.4 договору). Згідно з п.п.8.6договору повернення права вимоги до боржників фактором клієнту не передбачається. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 30.08.2018 № ФК №249 ТОВ «Вердикт-Капітал» зареєстровано як фінансову установу відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 04.02.2010 №97. Відповідно до ч.1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачі обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилаються на те, що за змістом оспорюваного договору факторингу від 26.09.2018 №4-09/18, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Вердикт-Капітал», оспорюваний договір є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а також вказаний договір не є договором про надання фінансових послуг в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того , банк не повідомив належним чином боржників відповідачів у справі про відступлення права вимоги до ТОВ «Вердікт-Капітал», тому права відповідачів, як споживачів порушено. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов суд приймає до уваги те, що частина 3\~статті 6 ЦК України\~визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі\~статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої\~статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша\~статті 638 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті\~203, частини першої статті\~215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до\~статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частини першої\~статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої\~статті 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом\~статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема, договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Разом з тим розділ І книги\~п`ятої ЦК України\~регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема, положення щодо сторін у зобов`язанні. Так, відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України,\~\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій\~статті 516 ЦК України\~зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша\~статті 514 ЦК України). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Згідно зі\~статтею 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у\~статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203ЦК України зумовлює його недійсність. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у\~Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із частини першої\~статті 1077 Цивільного кодексу України,\~статті 350 Господарського кодексу України\~та частини п`ятої статті 5Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина другастатті 1079\~Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя\~статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У\~статті 350 Господарського кодексу України\~зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1\~статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги.\~Цивільний кодекс України\~передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя\~статті 656 Цивільного кодексу України). (пункти 50-62 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 909/968/16). Таким чином, право вимоги за кредитним договором, укладеним із позивачем, перейшло до ТОВ «Вердикт-Капітал» на підставі договору факторингу, зі змісту якого вбачається, що у ньому встановлено всі істотні умови для таких видів договорів, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Підписуючи оспорювані договори, сторони дійшли згоди щодо укладання договорів на зазначених у них умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки. Належних та допустимих доказів того, що ТОВ «Вердикт-Капітал» та/або ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в момент підписання договору факторингу не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять, та стороною позивача не доведено. Враховуючи те, що відповідачами під час укладання договору факторингу були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, суд вважає, що правових підстав для визнання в судовому порядку недійсними даного договору немає. Закон України\~«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Зокрема, у п. 1 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є наданим фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Згідно із п. 5 ч. 1\~ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 30.08.2018 № ФК №249 ТОВ «Вердикт-Капітал» зареєстровано як фінансову установу відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 04.02.2010 №97. З огляду на викладене, на думку суду, ТОВ «Вердикт-Капітал» вправі здійснювати факторингові операції, та закон в цьому праві останніх не обмежує. Суд також не погоджується з доводами позову про те, що оскаржуваний договір позбавляє позичальника додаткових гарантій дотримання прав споживача банківських послуг відповідно до положень\~ЗУ «Про захист прав споживачів»\~з огляду на таке. Дія\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Тому позивач як споживач кредитних послуг мав право відповідно до цього\~Закону\~оскаржувати дійсність умов саме кредитного договору, а не відступлення права вимоги. За змістом\~статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Відповідно до положень частини 1\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6\~статті 203 цього Кодексу. У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Отже, суб`єкт, право якого порушено, може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. Способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які передбачені законом (договором), спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02). Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що станом на момент укладення договору факторингу, позивачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконали, сума заборгованості за судовим рішенням в повному обсязі сплачена не була. За загальним правилом до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша\~статті 514 ЦК України). Належних та допустимих доказів того, що під час переходу від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ТОВ «Вердикт-Капітал» прав кредитора у зобов`язанні, будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов`язань за кредитним договором, матеріали справи не містять. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними договору факторингу залежить подальша можливість законної реалізації позивачем обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитним договором. При відступленні прав вимоги зобов`язання не припиняється, не змінюється - залишається одним і тим самим; відбувається тільки заміна особи на стороні кредитодавця. Відповідна заміна відбувається і в іпотечному договорі - новий кредитодавець стає іпотекодержателем. За наведених обставин, суд вважає, що під час укладення договору факторингу відповідачами не було порушено прав та обов`язків позивача у даній справі. Також не приймаються судом до уваги посилання позивачів на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 910/7038/17, оскільки у даній справі суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору факторингу недійсним з підстав, спірний договір факторингу вчинений відповідачами без попередньої письмової згоди на те позивача сторони договору поставки, за наявної домовленості сторін договору поставки \~про можливість відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цими договорами однією із сторін до інших осіб виключно за умови письмового погодження цього правочину із всіма сторонами такого договору. Тоді як у спірних правовідносинах не встановлено обов`язку погодження боржниками за кредитним договором відступлення права вимоги. Інші доводи та обґрунтування позову не дають підстав для висновку про те, що оскаржуваний договір укладений без додержання норм матеріального права. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, та доказів, які б свідчили про недійсність оспорюваного правочину, а також, які б підтверджували наявність порушеного права позивача укладенням зазначеного договору, суд вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed