Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

У грудні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою до [PERSON] , у якій просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] Позовні вимоги мотивовані тим, що з вересня 2014 року по вересень 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, який було розірвано згідно з рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21.09.2016 року, після чого вони почали проживати окремо. Посилається на те, що від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю. Позивач зазначає, що матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач же з часу розірвання шлюбу участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Більше того, відповідач не має постійного місця проживання, перебуває за межами України на заробітках, а тому не має можливості надати дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон, що на думку позивача, сприяло б духовному та інтелектуальному розвитку його особистості. При цьому, відповідач жодних пояснень щодо такої своєї поведінки не надає. Така позиція відповідача шкодить інтересам дитини, не сприяє його повному і гармонійному розвитку, порушує права дитини та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. З огляду на це вважає, що проживання сина разом з позивачем відповідає його інтересам. Крім цього, позивач має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не взмозі, разом із тим, зобов`язується не чинити жодних перешкод для спілкування відповідача із сином і готова зі свого боку сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування батька. На підставі викладеного, а також доводів, викладених у позовній заяві, просить задовольнити зазначені позовні вимоги. 05 грудня 2018 року ухвалою Київського районного суду м.Полтави зазначену цивільну справу передано за підсудністю на розгляд Октябрському районному суду м.Полтави (а.с.9). 01 лютого 2019 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено підготовче засідання у справі (а.с.19-20). Відповідач [PERSON] з позовом не погодився, надавши до суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому вважав позов безпідставним, невмотивованим та таким, що не ґрунтується на жодних доказах з таких підстав. Зазначає, що не відповідають дійсності твердження позивача про те, що вона, нібито, матеріально утримує їх спільного сина, в той час як, він, нібито, не бере участі у вихованні та догляді за дитиною, не надає матеріальної допомоги, не має постійного місця проживання, не працює, не надає дозволу на виїзд дитини за кордон та інші дані. Такі відомості, на думку відповідача є навмисним введенням суду в оману та не підтверджені жодними доказами, а також спростовуються наданими ним документами. Також зазначив, що він кожного тижня телефонує позивачу з проханням надати можливість прогулянок із сином, відвідування з ним розважальних закладів для дітей відповідного віку чи дозволити залишитися з ним на певний час, на що постійно отримував відмови та незрозумілі звинувачення. З огляду на викладене, правові підстави для задоволення позову відсутні, на підставі чого просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.50-52). Також відповідачем до суду подано зустрічну позовну заяву, яка мотивована тим, що проживаючи окремо, він сплачує на користь відповідача аліменти на утримання їх спільної дитини. Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач усілякими способами перешкоджає його спілкуванню з дитиною, що виявляється у немотивованих заборонах спілкування з сином, та щодо участі у його вихованні. В той же час, як батько, він усвідомлює свій обов`язок перед дитиною та бажає його виховувати, бачитися з ним тощо, жодних обставин, які б давали підстави вважати, що це спричинить шкоду дитині не існує. Отже, створення таких перешкод з боку відповідача порушує не тільки його права як батька, так і порушує права та суперечить інтересам дитини. З цього приводу та з метою вирішення питання побачень із сином також звертався зі скаргами до служби у справах дітей, але таке звернення не змінило ситуацію, та відповідач вимушений звернутися за захистом своїх прав у судовому порядку. На підставі викладеного, просить зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] шляхом визначення таких способів його участі у спілкуванні та вихованні дитини: систематичні побачення з сином - 1) кожну середу з 17 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. без присутності матері [PERSON] ; 2) з 10 год. 00 хв. кожної суботи до 10 год. 00 хв. неділі, з правом ночівлі сина [PERSON] за місцем проживання відповідача без присутності матері [PERSON] ; під час перебування дитини з [PERSON] дозволити прогулянки з сином по м.Полтаві з відвідуванням місць відпочинку та розваг для дітей; дозволити поїздки з сином на відпочинок у літній період в межах України для проведення оздоровлення дитини на морі; а також стягнути з відповідача судові витрати (а.с.60-63). 20 березня 2019 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною об`єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради про визначення місця проживання дитини (а.с.83). 07 травня 2019 року позивачем надано відзив на зустрічну позовну заяву про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, мотиви якого зводяться до такого. Вважає зустрічні вимоги безпідставними та надуманими, і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача за зустрічним позовом не відповідають дійсності, не підтверджуються доказами. Зазначає, що при зверненні до уповноважених органів умови спілкування, що зазначались останнім, були неприйнятними для дитини відповідного віку та могли їй зашкодити. З моменту розірвання шлюбу батько дуже рідко, не частіше одного разу на три місяці, виявляв бажання бачитися з дитиною, враховуючи, що дитина тоді ще була дуже малою, при цьому в таких побаченнях позивач йому ніколи не перешкоджала, а навпаки всіляко сприяла. Крім того, вказували на безвідповідальні вчинки відповідача відносно дитини, що мали місце наприкінці літа 2018 року та восени того ж року. На підставі викладеного просила у задоволенні зустрічного позову відмовити за безпідставністю (а.с.88-89). 08 травня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.97). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Зустрічні позовні вимоги визнав частково, зазначивши , що не заперечує проти встановлення порядку спілкування з дитиною згідно рішення органу опіки і піклування. Представник відповідача у судовому засіданні вимоги первісного позову визнав частково, заперечував проти задоволення позовних вимог в частині судових витрат, наполягав на задоволенні вимог зустрічної позовної заяви у повному обсязі. Вказував, що дитина за своїм віком має можливість залишатися на ночівлю у батька, для цього забезпечені всі умови. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без участі, під час винесення рішення у справі просив врахувати інтереси малолітньої дитини. Під час розгляду справи судом вжиті достатні заходи з метою реалізації процесуальних прав сторін, зокрема відповідачем, та забезпечення доступу до правосуддя та судового захисту. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги за первісним та зустрічним позовом, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив такі обставини і правовідносини. Сторони [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, який був розірваний згідно з рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21.09.2016 року; після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище - [PERSON] (а.с.5). Відповідно до ч.4 ст.84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У судовому засіданні встановлено, що сімейні стосунки між сторонами не склалися, вони припинили сімейні відносини та з моменту розірвання шлюбу, тобто з вересня 2018 року, позивач та відповідач проживають окремо, що не заперечувалось сторонами, а тому відповідно до положень ст.82 ЦПК України вказані обставини доказуванню не підлягають. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16.04.2015 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, встановлено, що у сторін від цього шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 356 від 16.04.2015 року (а.с.4). Позивач [PERSON] зареєстрована та фактично проживає разом із малолітньою дитиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.32). Як встановлено у судовому засіданні і це підтверджується матеріалами справи у їх сукупності, на теперішній час дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, вказаний факт в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. З матеріалів справи слідує, що підставою для звернення до суду становила відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон [PERSON] , проте з матеріалів справи слідує, що відповідач надав згоду від 14.11.2017 року та від 14.03.2017 року на виїзд свого малолітнього сина за кордон у супроводі матері та інших осіб (а.с.57, 58). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Відповідно до ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з ст.159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної у м.Полтаві ради № 57 від 15.03.2019 року щодо вирішення спору між батьками про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , встановлено, що із врахуванням інтересів дитини доцільним є визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] (а.с.80, 81). Відповідно до ст.51 Конституції України, ст.5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Позивачем надано до суду документальне підтвердження свого майнового стану та джерел доходів (а.с.54, 56, 70, 71), наявності постійного місця роботи (а.с.57, 73), та місця проживання (а.с.69), характеризуючи дані про його особу (а.с.59, 72, 76-79) тощо. Згідно з копією акту обстеження умов проживання від 07.03.2019 року, складеного комісією у складі спеціалістів служби у справах дітей виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району було проведено обстеження фактичного місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . Із вказаного акту вбачається, що житлово-побутові умови задовільні та відповідають санітарно-гігієнічним вимогам. Встановлено, що за вказаною адресою проживає [PERSON] , який є батьком дитини, та проживає у ній без реєстрації разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] (а.с.69). Але вказані обставини та докази щодо матеріального стану відповідача у даному випадку при вирішенні питань позову не є визначальними для визначення проживання малолітньої дитини - хлопчика [PERSON] , [INFO] , саме з батьком. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги в першу чергу ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини та враховує, що дитина наразі проживає з матір`ю, яка належно нею опікується і утримує, оскільки протилежного відповідачем не доведено. Жодних доказів того, що проживання дитини разом з матір`ю шкодить інтересам дитини, її здоров`ю, розвитку тощо, у зв`язку з чим їй слід проживати разом з батьком, відповідачем надано не було. Так, стосовно матері (позивача по справі) відсутні дані про зловживання нею спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також докази того, що своєю поведінкою вона може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини, крім того, через малолітній вік дитина потребує саме материнського догляду, та не має виняткових обставин, які дають підстави розлучити малолітню дитину з матір`ю та визначити її місце проживання з батьком, а тому суд вважає, що місцем проживання дитини слід залишити місце проживання її матері, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому, залишення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька права виховувати свого малолітнього сина, утримувати його та спілкуватися з ним, а мати не повинна чинити батьку у цьому перешкод. Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, беручи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, інші обставини, необхідність забезпечення дитини турботою, суд вважає, що проживання дитини разом із матір`ю [PERSON] , яке визначено згідно з висновком органу опіки та піклування, є цілком доцільним. Щодо вимог зустрічної позовної заяви щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною суд дійшов до таких висновків. Вiдповiдно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на безперешкодне спілкування матері, батька та дитини між собою встановлене ст.153 СК України. За приписами ст.157 СК України питання щодо виховання дитини вирішується батьками спільно, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Судом встановлено, що на час звернення до суду сторони не дійшли згоди щодо вирішення питання про визначення способу участі батька у вихованні дитини шляхом переговорів та прийняття спільного рішення. Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, можливість укладення якого передбачена ч.4 ст.157 СК України та у якому б могли бути встановлені права та обов`язки батьків, між [PERSON] та [PERSON] не укладався. Згідно з поясненнями представника позивача [PERSON] , вона не заперечує щодо зустрічей батька з сином, участі його у вихованні та спілкуванні з сином з урахуванням висновку органу опіки та піклування, в тому числі, без участі матері як встановив орган опіки і піклування в своєму рішенні. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] станом на 05.03.2019 року згідно з характеристикою, наданою АТ «Укрзалізниця», має постійне місце роботи в локомотивному депо Полтави з 2013 року і по теперішній час працює на посаді помічника машиніста електровоза, зарекомендував себе як відповідальний працівник, характеризується з позитивної сторони (а.с.72). Згідно з довідкою №06 від 11.02.2019 року встановлено, що [PERSON] сплачує за місцем роботи аліменти з жовтня 2016 року у виконавчому провадженні ВП №52436227 від 04.10.2016 року, про що надаються щомісячні звіти до Подільського ВДВС м.Полтава (а.с.73). З огляду на зазначені обставини, твердження відповідача за зустрічним позовом [PERSON] щодо відсутності матеріального забезпечення малолітньої дитини з боку батька не підтверджуються належними доказами. Згідно з наданими до суду медичними документами та психологічною характеристикою позивача за зустрічним позовом - [PERSON] у останнього жодних протипоказань не виявлено, має позитивні рекомендації, алкогольними напоями не зловживає тощо (а.с.76, 77, 78, 79). Відповідно до ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини,суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного із батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання свої обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них. вік дитини,стан її здоров`я та інші обставини що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного із батьків,зловживання ним алкогольними або наркотичними засобами. Під час судового розгляду, на виконання вимоги суду виконавчий комітет Київської районної у м.Полтаві ради, як орган опіки та піклування, надав висновок щодо вирішення спору між батьками про встановлення порядку участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , затверджений рішенням виконкому № 111 від 23.04.2019 року, відповідно до якого визначив можливий порядок спілкування позивача за зустрічним позовом з дитиною таким чином, а саме: щосереди з 17 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. без присутності матері; щосуботи з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без присутності матері (а.с.94). Проаналізувавши встановленні обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що вищевказаний порядок спілкування позивача з дитиною є найбільш доцільнішим і відповідає інтересам дитини, виходячи з його віку, не порушує режиму дня та навчання, не відриває від нормального, звичайного для дитини середовища та не заважає її нормальному існуванню. Також суд враховує, що відповідач за зустрічним позовом не заперечує щодо встановлення саме такого порядку участі у спілкуванні з дитиною. Разом з тим суд не вважає за можливе визначити спосіб участь батька у вихованні дитини шляхом побачень з ночівлею у батька з 10.00 год. кожної суботи по 10.00 год. неділі, оскільки відповідач свого житла не має, згідно акту обстеження його умов проживання встановлено, що в квартира належить [PERSON] , також там мешкає її син [PERSON] , будь-яких даних щодо можливості облаштування місця для іншої дитини, в тому числі і спального, не встановлено. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Частиною 1 ст.18 Конвенції передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч.1, 2 ст.12 цього ж закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст.15 цього ж Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом. Згідно ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, інтереси дитини [PERSON] , його вік, стан здоров`я батька та характеризуючі його матеріали (а.с.76-79), суд приходить до висновку про встановлення часу та способу участі [PERSON] , [INFO] , у спілкуванні та вихованні сина [PERSON] , [INFO] , згідно з наданим висновком служби у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м.Полтаві ради як органу опіки та піклування, а саме: щосереди з 17 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. без присутності матері; щосуботи з 09 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без присутності матері. Щодо позовної вимоги позивача за зустрічним позовом про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, то в цій частині позову суд вважає відмовити, оскільки позивачем не доведено належними і допустимим доказами факту створення перешкод з боку відповідача у спілкуванні з дитиною та виконання ним своїх батьківських обов`язків. Таким чином, зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, позивач на стягненні на його користь судових витрат на правову допомогу з відповідача у судовому засіданні не наполягав. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, з урахуванням досліджених судом доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву [PERSON] в повному обсязі, а зустрічну позовну заяву [PERSON] задовольнити частково На підставі викладеного та

Outcome: partial