Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визначення частки подружжя у спільній квартирі; просила суд визнати квартиру [ADDRESS] (далі по тексту рішення - спірна квартира) спільним сумісним майном сторін, а також визнати за нею право на 1/2 її частку. 18.02.14 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири, а за [PERSON] - на 1/3 частку квартири. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. [PERSON] у судовому засіданні проти збільшених позовних вимог позивача заперечував, просив суд відмовити у їх задоволенні, ухвалити рішення, яким визначити, що позивачеві та відповідачеві належить на праві власності по 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS]. Представник третьої особи Кременчуцької міської ради Полтавської області у судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, на адресу суду направив клопотання про розгляд справи без його участі. Суд, вислухавши учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: 25 листопада 1995 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON]. 12.08.2002 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири серії ВАА № 413486, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний № 7571, та придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). Сторони по справі проживають та зареєстровані у вказаній квартирі. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Спірна квартира складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, її загальна площа становить 28,8 кв.м. Вирішуючи спір, суд виходить із того, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного Кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного Кодексу застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним Кодексом (п.1 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».) Оскільки шлюб сторони уклали у 1995 році, а спірну квартиру придбали у 2002 році, їх права щодо неї виникли до набрання чинності Сімейним Кодексом України. Отже, вирішуючи спір, суд виходить із положень діючого на той час закона - Кодексу про шлюб та сім'ю України. Стаття 22 КпШС України передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 24 КпШС України було встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина 3 ст. 70 Сімейного кодексу України передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В судовому засіданні встановлено, що відповідач виконує свої обов'язки щодо утримання неповнолітньої дитини - сплачує аліменти та бере участь у додаткових витратах, пов'язаних з лікуванням сина та його інтересами. Отже, законних підстав для збільшення частки позивачки у спірній квартирі немає. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] є таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статей 215-218 ЦПК України,

Outcome: partial