Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

У грудні 2019 року до суду надійшла позовна заява до [PERSON] , третя особа - Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання договору довічного утримання нікчемним, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , яка є його рідною бабусею. Після смерті [PERSON] , залишилося спадкове майно, що складається з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги, після смерті [PERSON] є її син [PERSON] , який є рідним батьком позивача. Оскільки, його батько [PERSON] , помер [INFO] , позивач є єдиним спадкоємцем після його смерті, так як інших дітей у батька не було. Батько був одружений лише з матір`ю позивача, яка також померла. 22.11.2019 року [PERSON] була подана заява про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе JI.B. 25.11.2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., винесено постанову про відмову у здійснені нотаріальної дії, оскільки квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 20 березня 2007 року за реєстром №2-849, та накладена заборона відчуження на вищевказане нерухоме майно згідно цього договору. Таким чином, позивач дізнався із відповіді нотаріуса, що його бабуся уклала договір довічного утримання із [PERSON] , яка є сторонньою особою для їх родини. Однак, усвідомлювати правові наслідки укладання договору довічного гримання бабуся не могла, так як перебувала з 2007 року на обліку у лікаря психіатра, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 17.02.2020 року відкрито провадження у справі, призначене підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 03.03.2020 року було розглянуто клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у Третьої ДДНК належним чином засвідчені копії договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 20 березня 2007 року. Ухвалою суду від 02.06.2020 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Кожевнікова О.М. про витребування доказів, витребувано з Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради оригінал медичної картки (історії хвороби) [PERSON] . Ухвалою суду від 13.10.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів, витребувано у Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. належним чином завірені копії спадкової справи [PERSON] . За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 14.07.2020 року була призначена по справі посмертна судово-психіатрична експертиза. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, у якому не погодилась з позовними вимогами, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність, прохала відмовити в задоволенні позову. Зазначала, що договір довічного утримання було укладено зі спадкодавцем, яка мала добре самопочуття, в чому також переконався нотаріус; відповідач добросовісно виконувала обов`язки за договором, здійснювала догляд, здійснювала оплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування та ліків для [PERSON] ; виконала за власний кошт ремонт у квартирі для нормальних умов її проживання; а також після смерті [PERSON] , самостійно здійснила її поховання, в свою чергу, позивач, як онук не цікавився життям бабусі, жодного разу не відвідував її, участі в утриманні не брав, хоча нормами СК передбачено такий його обов`язок. Окрім того, заявила суду про застосування строків позовної давності, оскільки договір було укладено ще 2007 року, та позивач міг дізнатися про факт його укладення та здійснення догляду з боку [PERSON] , однак, з власної ініціативи, протягом 12 років, не цікавився долею бабусі. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні звертав увагу суду на необґрунтованість позовних вимог, прохав відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі. Вислухавши сторони, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст.745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. В судовому засіданні встановлено, що 23 березня 2007 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. було посвідчено за реєстр.№2-849 договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] , яким сторони погодили, що [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає квартиру [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] зобов`язалась довічно утримувати [PERSON] , надаючи їй комплекс послуг, згідно щомісячних замовлень, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігаючи за нею право довічного безкоштовного проживання у вказаній квартирі. Нотаріусом також було накладено заборону відчуження вказаної квартири до припинення дії договору (т.3, а.с.50). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , підтвердила факт існування багаторічних відносин між [PERSON] та [PERSON] , яка надавала їй догляд, необхідну допомогу, забезпечувала її харчуванням, одягом, ліками та медичною допомогою, таким чином виконуючи умови вищезгаданого договору. [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 01 квітня 2019 року, актовий запис № 735 (т.1, а.с.124). Судом встановлено, що [PERSON] протягом періоду з 2007 року по дату смерті періодично (7 разів) перебувала на стаціонарному лікуванні у КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги ДОР», зокрема з діагнозом маячний розлад органічного походження (шизофреноподібний) внаслідок захворювання судин головного мозку, у передбаченому законодавством порядку недієздатною не визнавалась. В п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припускати, що особа не розуміла значення своїх дій і /або/ не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року, при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225 ЦК України, частини другої статті 1257 ЦК України, суд відповідно до ст.145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2020 року за клопотанням представника позивача судом призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №24 від 20.08.2020 року, комісія експертів дійшла висновку, що [PERSON] на момент складання договору довічного утримання від 20.03.2007 року страждала на маячний розлад органічного походження (шизофреноподібний). За своїм психічним станом на той час [PERSON] не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.3, а.с.89-93). Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій - психічний стан особи в момент його вчинення. Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов`язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини. [PERSON] звертаючись до суду, в мотивувальній частині позову, зазначаючи окрім ст.225 ЦК України, також посилався на норми ст.ст. 230, 233 ЦК України, щодо правочину вчиненого внаслідок обману чи під впливом тяжкої обставини, якими в цілому передбачені підстави, за наявності яких, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, в той час, як у прохальній частині позову зазначив однією з вимог - визнання договору довічного утримання саме нікчемним. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Сторони, підписавши оспорюваний правочин, виявили свою згоду на його підписання та погодили його умови. Сторонами були погоджені предмет договору та його істотні умови. Крім того, сторони визнавали дійсність зазначеного договору, приступивши до його виконання, оскільки померла [PERSON] дійсно отримувала догляд від [PERSON] , що було підтверджено показами свідка [PERSON] , яка була давньою знайомою померлої; наданими відповідачем документами щодо витрат на утримання та догляд померлої (сплати комунальних послуг, придбання продуктів та ліків, тощо), та врешті-решт - не оспорювалось сторонами, а тому не підлягає доказуванню. Крім того, зазначені обставини не свідчать про нікчемність укладеного договору, оскільки такі наслідки не передбачені законом, який регулює даний вид правовідносин. В свою чергу, підписання договору з боку [PERSON] , у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, що встановлено судом на підставі висновку експерта, також не свідчить про нікчемність укладеного договору, а є підставою, передбаченою ст.225 ЦК України, для визнання договору недійсним за позовом зацікавленої особи, яка оспорює такий правочин. Звернувшись до суду з вимогами про визнання правочину нікчемним, позивач обрав не вірний спосіб захисту свого права, в розумінні ч.2 ст.5 ЦПК України та ст.16 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову, протягом розгляду справи позовні вимоги не уточнював. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Також не підлягають задоволенню вимоги позову про скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, що було предметом договору довічного утримання та визнання права власності на нерухоме майно за позивачем, оскільки вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання нікчемним договору довічного утримання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. З врахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №369/6892/15-ц від 22.05.2018 року, судом відмовлено в задоволенні позову саме з підстав його необґрунтованості без дослідження наявності/відсутності підстав для відмови у позові за спливом позовної давності. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed