Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського (далі по тексту - відповідач) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом №373-к від 16.11.2018 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту, філології та журналістики Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського до проведення конкурсу на заміщення посади. Наказом №133-к від 31.08.2020 року [PERSON] було звільнено з посади доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту, філології та журналістики Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського. Як вбачається зі змісту листа від 08.09.2020 року №158-д, підставою звільнення є п. 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку - п. 2 і 3 ст. 23). Також, у вказаному листі зазначається, що наказом в.о. ректора № 93-ОД від 25.06.2020 року було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад, а документи для участі у конкурі приймались до 13.08.2020 року. Вченою радою Університету 25.08.2020 року, 31.08.2020 року проведено конкурс на заміщення вакантних посад та за його результатом, на посаду, яку займав [PERSON] , обрано [PERSON] (протокол №12 від 31.08.2020 року). Позивач вважав, що його було звільнено неправомірно, оскільки згідно із статтею 55 Закону України «Про вищу освіту», відповідач повинен був провести конкурс протягом поточного навчального року, тобто: 2018 - першій половині 2019 року. Водночас, такий конкурс у вказаний термін відповідачем проведений не був, позивач продовжував працювати на відповідній посаді, а тому, починаючи з другої половини 2019 року, між сторонами фактично було укладено безстроковий трудовий договір. Проте, позивач не надавав жодних заяв про звільнення його з посади за власним бажанням - або за угодою сторін, та не вчиняв жодних дій, направлених на його звільнення, а тому звільнення вважав протиправним. При цьому зазначав, що між сторонами не було укладено строкового трудового договору у письмовій формі, як окремого правочину, що також свідчить, що між сторонами було укладено безстроковий трудовий договір. Також позивач зазначав, що згідно Розділом 2 «Конкурсні засади заміщення посад науково-педагогічних працівників» рекомендацій щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), які затверджено наказом Міністерства освіти і науки України 05.10.2015 № 1005 (у редакції наказу Міністерства освіти і науки України 26.11.2015 № 1230), перелік вакантних посад науково-педагогічних працівників вищого навчального закладу, які заміщуються в порядку конкурсного відбору, визначений частиною одинадцятою статті 55 Закону: завідувачі (начальники) кафедр, професори, доценти, старші викладачі, викладачі. При цьому рекомендовано враховувати, що посада вважається вакантною після звільнення науково-педагогічного працівника на підставах, передбачених законодавством, а також при введенні нової посади до штатного розпису вищого навчального закладу. Як зазначав позивач, між сторонами тривали трудові відносини, а тому посада доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту, філології та журналістики Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського не була вакантною. За таких обставин, у відповідача були відсутні підстави для оголошення та проведення конкурсу на вказану посаду. Також зазначав, що відповідачем не було дотримано вимог Рекомендацій, в зв`язку із чим оголошений та проведений конкурс в канікулярний період та під час перебування позивача у відпустці, що призвело до неможливості взяти у ньому участі. Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати протиправним звільнення [PERSON] з посади доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філологи та журналістики навчально-наукового інституту, філологи та журналістики Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського на підставі наказу №133-к від 31.08.2020 року. Поновити [PERSON] на посаді доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту, філології та журналістики Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського на підставі наказу №133-к від 31.08.2020 року. Стягнути з Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2020 року по 25 вересня 2020 року в розмірі 5115,37 грн. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць. Ухвалою суду від 02.10.2020 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін та призначено розгляд справи по суті на 03.02.2021 року. 17.02.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позову. При цьому зазначав, що відповідно до наказу в.о. ректора Таврійського національного університету Імені В. І. Вернадського № 373-к від 16.11.2018 року позивача було прийнято з 20.11.2018 року на основну роботу на посаду доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту філології та журналістики на 0,75 посадового окладу на місяць до проведення конкурсного заміщення посади. Підставою для видання наказу стала заява [PERSON] , в якій він просив прийняти його на роботу на посаду доцента кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту філології та журналістики з 20.11.2018 року на 0,75 посадового окладу на місяць до проведення конкурсного заміщення посади. В даному випадку трудовий договір оформлений у формі наказу № 373-к від 16.11.2018 року. Таким чином доводи позивача про те, що з ним не було укладено письмового строкового трудового договору (контракту), а тому він працював у штаті Університету на умовах безстрокового трудового договору, є безпідставними. Щодо незаконності, на думку позивача, призначення конкурсу на заміщення посади позивача слід зазначити наступне. Також зазначав, що відповідно до ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту», під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів - укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти. Тобто, обов`язковою умовою заміщення вакантної посади доцента (старшого викладача) є проходження конкурсного відбору, а контрактна Форма роботи педагогічних працівників закладів вищої освіти, зокрема і для позивача, запроваджена спеціальним законом, який є обов`язковим для виконання. Таким чином, посада доцента не є вакантною лише у тому випадку, коли на цю посаду особу призначено у відповідності до ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» - за результатами проведення конкурсного відбору і укладання трудового контракту. На виконання вимог Закону, наказом ректора Університету № 93-ОД від 25.06.2020 року було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників. Інформацію про оголошення конкурсу було розміщено на офіційному веб-сайті Університету, а також у газеті «Вести» № 080 за 13.07.2020 року. ? Згідно з умовами конкурсу, особи, які бажають взяти участь у конкурсі повинні подати до відділу кадрів Університету власноруч написану заяву та документи для участі у конкурсі у строк до 13 серпня 2020 року включно. Від працівників університету, які бажали прийняти участь у конкурсі та відповідали кваліфікаційним вимогам, на підставі власноруч написаних заяв були допущені до участі у конкурсі, проте, будь-яких заяв про участь у конкурсі від [PERSON] до відділу кадрів Університету не надходило. Відповідач зазначав, що ані Закон України «Про вищу освіту», ані Порядок проведення конкурсного відбору не покладають обов`язок на Університет у будь-який спосіб попереджати працівників про оголошення конкурсу. За результатами конкурсною відбору, рішенням вченої ради Університету на посаду у доцента кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту філології та журналістики (0.75 ставки) було обрано [PERSON] (протокол засідання вченої ради Університету № 12 від 31.08.2020 року). В укладеному трудовому договорі з позивачем строк його дії був обумовлений настанням певної події, а саме до проведення конкурсу. Відповідно до п. 2 статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Оскільки 31 серпня 2020 року настала подія, з якою сторонами трудового договору було обумовлено припинення його дії, а саме проведено конкурс, наказом № 133-к від 31.08.2020 року [PERSON] було звільнено з посади доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту філології та журналістики у зв`язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. В цей день [PERSON] особисто під підпис було ознайомлено з вказаним наказом, про що свідчить його підпис у листі ознайомленні з наказом від 31.08.2020 року № 133-к. При цьому, припинення трудового договору по закінченню строку не потребує заяви чи якогось іншого волевиявлення працівника, оскільки свою волю він вже виразив, коли уклав договір з визначеним строком трудовою договору. 17.05.2021 року було розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву у судовому розгляді до 16.06.2021 року за клопотанням позивача. В судовому засіданні 16.06.2021 року позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судовому засіданні 16.06.2021 року представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню наступних підстав. Судом встановлено, що наказом №373-к від 16.11.2018 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту, філології та журналістики Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського до проведення конкурсу на заміщення посади. Наказом ректора Університету № 93-ОД від 25.06.2020 року було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників. Інформацію про оголошення конкурсу було розміщено на офіційному веб-сайті Університету, а також у газеті «Вести» № 080 за 13.07.2020 року. ? Згідно з умовами конкурсу, особи, які бажають взяти участь у конкурсі повинні подати до відділу кадрів Університету власноруч написану заяву та документи для участі у конкурсі у строк до 13 серпня 2020 року включно. В подальшому, рішенням вченої ради Університету на посаду у доцента кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту філології та журналістики (0.75 ставки) було обрано [PERSON] (протокол засідання вченої ради Університету № 12 від 31.08.2020 року). Наказом №133-к від 31.08.2020 року [PERSON] було звільнено з посади доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту, філології та журналістики Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як роз`яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при укладенні трудового договору на визначений строк останній встановлюється за погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Із матеріалів справи вбачається, що позивач погодив із відповідачем те, що їх трудові відносини будуть тривати до моменту проведення конкурсу на заміщення посади доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту, філології та журналістики Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського. Оскільки відбувся конкурс на посаду на заміщення посади доцента (старшого викладача) кафедри слов`янської філології та журналістики навчально-наукового інституту, філології та журналістики та за результатами конкурсу у визначеному законом порядку на вказану посаду обрано іншу особу, позивача було правомірно звільнено з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Слід зазначити, що припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП. (Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року (справа № 6-156цс12). Таким чином волевиявлення позивача на укладення строкового трудового договору підтверджується його заявою, а також виданим на підставі цієї заяви наказом роботодавця, в якому вказано, що працівника прийнято на роботу на умовах строкового трудового договору, з яким позивача ознайомлено під підпис (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 607/18957/18). З огляду на зазначене суд вважає, що відповідачем було повністю дотримано передбачену законом процедуру звільнення позивача з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору. З приводу посилань щодо проведення конкурсу відповідачем в канікулярний період та період перебування позивача у відпустці, то суд зазначає, що ні законом, ні Рекомендаціями щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), які затверджено наказом Міністерства освіти і науки України 05.10.2015 № 1005, не заборонено проведення конкурсу в канікулярний час. Наведені позивачем Рекомендації пропонують вищим навчальним закладам самостійно визначити процедуру конкурсного відбору для заміщення вакантних посад асистентів, наукових працівників бібліотеки, завідувача аспірантури, докторантури. Посилання з приводу того, що відповідач не мав права проводити конкурс на посаду позивача, оскільки вона не була вакантною, судом відхиляються, оскільки відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що обов`язковою умовою заміщення вакантної посади доцента (старшого викладача) є проходження конкурсного відбору. Разом із тим, суд погоджується із запереченнями відповідача в частині того, що посада доцента не вважається вакантною лише у тому випадку, коли на цю посаду особу призначено у відповідності до ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» - за результатами проведення конкурсного відбору і укладання трудового контракту. Оскільки позивача було тимчасово призначено на посаду - до проведення конкурсного відбору, закон не містив заборони проводити конкурс на посаду, яку тимчасово обіймав позивач. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині визнання протиправним звільнення позивача з роботи та поновлення позивача на роботі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Оскільки в частині позовних вимог щодо поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення судом відмовлено, суд вважає, що і у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу також слід відмовити. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed