Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

У грудні 2013 року ПАТ «Херсонгаз» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за послуги з газопостачання, інфляційні витрати, три відсотки річних та судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач надає відповідачеві послуги з газопостачання для побутових потреб за адресою: [ADDRESS]. Ці обставини підтверджуються випискою з особового рахунку [NUMBER] та договором про надання населенню послуг з газопостачання від 06.03.2013. Однак відповідач не оплатив поставлений природний газ у повному обсязі, у зв'язку з чим станом на 01.11.2013 року його заборгованість перед ПАТ «Херсонгаз» становить 689,5 грн. Крім того, у зв'язку з ухиленням відповідача від виконання своїх грошових зобов'язань позивач вважає, що на його користь також підлягають стягненню інфляційні витрати в сумі 1,14 грн. та три відсотки річних в сумі 27,39 грн. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача позов не визнав, проти його задоволення заперечував, звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Свої заперечення мотивував тим, що договір про надання послуг з відповідачем укладено тільки 06.03.2013 року. До укладення цього договору жодних цивільно-правових відносин між сторонами не виникало і не існує, а отже не існує підстав для будь-яких зобов'язань і для стягнення заборгованості. Крім того, зазначив, що позивачем не вірно застосовано та визначено норму споживання природного газу для відповідача. Оскільки відповідач не має газового лічильника та має електричний водонагрівач, а тому норма споживання має визначатись з розрахунку 9,8 куб. метра на людину, виходячи з цієї норми споживання відповідачем і оплачувались відповідні послуги. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідач зареєстрований та проживає в [ADDRESS] та користується послугами з газопостачання для побутових потреб. Ці обставини підтверджуються випискою з особового рахунку [NUMBER] та договором про надання населенню послуг з газопостачання від 06.03.2013 року. Оскільки послуги з газопостачання надавалися належним чином (докази іншого в матеріалах справи відсутні), враховуючи вимоги ст.ст. 67, 68 ЖК України, положень Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.1999 року № 2246, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст.ст. 525, 526, 628, 630 ЦК України, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості, що утворилась. Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, яке, враховуючи відсутність поважних причин пропуску (ч. 5 ст. 267 ЦК України), для суду є обов'язковим. Судом встановлено, що позивачем нарахована заборгованість за період, який виходить за межі трирічного строку позовної давності, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Визначаючи суму заборгованості та період, за який вона підлягає стягненню, суд виходить з того, що заборгованість за послуги з газопостачання складається з суми заборгованості за кожний місяць як черговий платіж. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До пред'явлення цього позову позивач в серпні 2013 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості, який в жовтня 2013 року було скасовано. Наказне провадження є спрощеною та спеціальною формою судового захисту, застосовується вона у чітко визначених випадках, зокрема, при зверненні до суду з вимогами щодо стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги. При цьому законодавством (ч. 3 ст. 118 ЦПК України) заборонено звернення до суду в порядку позовного провадження без попереднього звернення із заявою про видачу судового наказу. Таким чином, в даному випадку перебіг позовної давності був перерваний поданням заяви про видачу судового наказу в серпні 2013 року та почався заново з поданням у грудні 2013 року відповідного позову після скасування в жовтні 2013 року судового наказу. Позовна давність, у межах якої позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу щодо стягнення заборгованості за послуги з газопостачання, що складається з суми заборгованості за кожен місяць як черговий платіж, має відраховуватись з серпня 2010 року (три роки з серпня 2013 року - часу звернення із заявою про видачу судового наказу) по грудень 2013 (по день звернення до суду з відповідним позовом). Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, яка утворилась з серпня 2010 року по грудень 2013 року (нарахування за листопад 2013 року) та складає 534,45 грн. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача відносно того, що норма споживання природного газу для відповідача має визначатись з розрахунку 9,8 куб. метра на людину. Оскільки відносини між газопостачальними підприємствами, газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) - споживачами газу регулюються Правилами надання населенню послуг з газопостачання. Пунктом 11 Правил визначено, що у разі відсутності лічильників газу плата за послуги з газопостачання розраховується відповідно до встановлених законодавством норм споживання та цін на газ. Зазначені норми встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 року №619 «Про затвердження Норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників». Відповідно до примітки 5 Норм споживання у разі перерви у централізованому гарячому водопостачанні населення норма споживання природного газу на плиту газову встановлюється18,3 куб. метра на людину на місяць. Так, під час нарахування плати за природний газ у разі відсутності газових лічильників та за відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача, норма споживання природного газу на газову плиту становить 18,3 куб. метра людино-місяць. Інших норм для оплати природного, газу, спожитого населенням без лічильника, чинним законодавством не визначено, а тому позивачем вірно розраховано заборгованість відповідача. Не є обґрунтованими і доводи представника відповідача відносно того, що договір про надання послуг з відповідачем укладено тільки 06.03.2013 року. До укладення цього договору жодних цивільно-правових відносин між сторонами не виникало і не існує, а отже не існує підстав для будь-яких зобов'язань і для стягнення заборгованості. Оскільки статтями 19, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є вчасне та належної якості одержання послуг, а обов'язком є укладення відповідного договору та їх оплата у строки, встановлені договором або законом. Обов'язками виконавця визначено надання послуг, а також підготовка та укладення із споживачем договору про їх надання. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таким чином, між сторонами фактично склались відносини, які регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тобто позивач фактично надавав відповідачу послуги з газопостачання, а останній був зобов'язаний такі послуги оплатити. Враховуючи зазначене, доводи представника відповідача не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, суд вважає, що зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відловідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 1,14 грн. та три відсотки річних в сумі 27,39 грн. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 229,4 грн.

Outcome: partial