Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

у грудні 2016 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останньої заборгованість в сумі 10 000,00 доларів США, а також 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2014 році позивач надала відповідачу грошові кошти в сумі 15 000,00 доларів США. 24.09.2014 року відповідач частково повернула суму позики - 5 000,00 доларів США. Відповідач написала розписку про фактичне отримання грошових коштів в позику в сумі 10 000,00 доларів США з зобов`язанням про їх повернення до 25.09.2016 року. Позивач стверджує, що після закінчення строку повернення грошових коштів, Відповідач не виконала свої зобов`язання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Шумко А.В. від 02.12.2016 року відкрито провадження у справі. Від відповідача надійшли заперечення, відповідно до яких остання зазначає, що твердження позивача про те, що відповідач позичала у неї 15 000,00 доларів США є безпідставними та жодним доказом не підтверджено, а відповідно і вимога повернути 10 000,00 доларів США є незаконною, оскільки кошти в борг не передавались. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2019 року справу передано судді Голосіївського районного суду міста Києва Колдіній Олександрі Олегівні . Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Колідної О.О.. від 12.02.2019 року справу прийнято до свого провадження. Представником позивача 13.12.2016 р., 06.06.2017 р., 16.12.2020 р. подавались заяви про зміну розміру позовних вимог. Відповідно до поданої заяви від 16.12.2020 р. позивач просить стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 10000 доларів США та 3% річних в сумі 208 доларів 76 центів. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Колідної О.О. від 22.01.2011 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду. В ході судового розгляду позивач та її представник підтримали позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі, просили суд позов задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Позивач пояснила, що грошові кошти були передані нею [PERSON] для інвестування житла для доньки за програмою молодіжного будівництва, оскільки остання запевнила її про можливість посприяти у вирішенні даного питання. Кошти були передані в жовтні 2013 року. Оскільки відповідач не повертала кошти, посилаючись на особисті проблеми та питання щодо придбання житла не було вирішено вони погодили, що [PERSON] напише розписку про наявність у неї зобов`язань по поверненню коштів. 25.09.2014 р. відповідач повернула 5000 доларів США, а на залишок суми - 10000 доларів США вона написала розписку про зобов`язання їх повернути. Будь-які кошти 25.09.2014 р. відповідачу не передавались. Зазначені пояснення були підтверджені позивачем під час допиту її в якості свідка. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, оскільки в ході розгляду справи було підтверджено, що в 2014 році будь-які кошти в борг позивачем не передавались, а правовідносини сторін виникли з інших обставин. В зв`язку з недоведеністю позивачем наявності між сторонами відносин, пов`язаних з укладанням договору позики, представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При зверненні до суду позивач зазначила, що в 2014 році вона надала відповідачу грошові кошти в сумі 15 000,00 доларів США. 25.09.2014 року відповідач частково повернула суму позики - 5 000,00 доларів США. Відповідач написала розписку про фактичне отримання грошових коштів в позику в сумі 10 000,00 доларів США з зобов`язанням про їх повернення до 25.09.2016 року. На підтвердження позовних вимог про стягнення коштів позивачем надано розписку від 25.09.2014 року, в якій вказано, що [PERSON] , 25.09.204 року отримала від [PERSON] раніше позичені кошти в розмірі 5000,00 доларів США та розписку від 25.09.2014 року, в якій вказано, що [PERSON] отримала в борг у [PERSON] 10 000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути до 25.09.2016 року. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає про те, що позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, відповідно до якої, якщо актами цивільного законодавства для укладення договору встановлена необхідність також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи договір позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей від позикодавця із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розписка повинна містити прізвище, ім`я та по батькові позичальника і кредитора (позикодавця), їх дати народження та паспортні дані. В кінці розписки позичальник повинен поставити свій підпис і його розшифрування, вказавши повністю своє прізвище, ім`я та по батькові. Також суд приймає до уваги положення ст.1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В ході судового розгляду було встановлено, що кошти в розмірі 15000 доларів США були передані відповідачу передавались у жовтні 2013 року на придбання квартири за програмою молодіжного будівництва. Зазначені обставини були підтверджуні самою позивачкою, яка була допитана в якості свідка, а також свідоком [PERSON] , яка є донькою позивача. 25.09.2014 р. будь-які грошові кошти [PERSON] позивачем не передавались, а отже договір позики не є укладеним. Правовідносини, що виникли між сторонами, не пов`язані з укладанням договору позики, а отже позивач, заявляючи вимогу про стягнення грошових коштів, переданих відповідачу в борг за договором позики, обрала не вірний спосіб захисту. У разі безпідставності отримання відповідачем грошових коштів від позивача остання не була позбавлена можливості звернутись з вимогою про повернення безпідставно набутого майна. З огляду на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Outcome: dismissed