Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

У жовтні 2013 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 23 лютого 2013 року відповідач позичив в неї 4000 доларів США та пообіцяв повернути ці кошти після завершення судових спорів з невісткою [PERSON] та оформлення ним права власності на спадкове майно. Згідно з договором від 20 червня 2011 року відповідач орендував для свого проживання кімнату у належній позивачці квартирі [ADDRESS]. Орендна плата була встановлена у розмірі 800 гривень щомісячно до моменту, коли відповідач буде мати можливість повернутися у свій будинок. Оскільки відповідач належні за договором кошти їй не виплачує, але 08 серпня 2013 року за ним зареєстровано право власності на нерухоме майно, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 23 лютого 2013 року у розмірі 31972 гривень та заборгованість за договором оренди від 20 червня 2011 року у розмірі 21600 гривень. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. За наявністю умов, передбачених частиною першою ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 23 лютого 2013 року сторони склали договір, відповідно до якого [PERSON] взяв у позику від [PERSON] 4000 доларів США, які зобов'язався повернути після реєстрації за ним права власності на спадкове майно після смерті сина [PERSON] У разі неможливості повернути борг [PERSON] зобов'язався половину спадкового майна оформити за договором купівлі-продажу на ім'я [PERSON] Сторони погодились вважати цей договір попереднім, оскільки він зобов'язує [PERSON] оформити у нотаріальній конторі основний договір купівлі-продажу спадкового майна за адресою: [ADDRESS]. На договорі є підписи сторін, а також напис від імені боржника [PERSON] з його підписом про те, що він цього ж 23 лютого 2013 року отримав 4000 доларів США. Згідно з поясненнями позивача на її вимогу цей роздрукований за допомогою комп'ютерної техніки договір був також переписаний відповідачем від руки та ним підписаний. Копія цього екземпляру договору також є в матеріалах справи. На підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 серпня 2013 року реєстратором реєстраційної служби Овідіопольського районного управління юстиції було зареєстровано право власності відповідача [PERSON] на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Дослідивши правову природу укладеного між сторонами 23 лютого 2013 року договору суд вважає, що у даному випадку застереження сторін щодо його попереднього характеру є нікчемними, оскільки даний договір укладений у простій письмовій форм, а попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути укладено у нотаріальній формі. Так, згідно з ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При таких обставинах суд вважає, що справжньою правовою природою укладеного між сторонами 23 лютого 2013 року договору є саме позика. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В силу ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 цього Кодексу. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року по результатах розгляду справи № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. З врахуванням наведеного суд вважає, що у відповідача дійсно виник правовий обов'язок повернути позивачці отримані ним у позику кошти. Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта. Згідно з ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає, що з відповідача на користь позивача має стягнуто 31972 гривень. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором оренди житла від 20 червня 2011 року суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано суду доказів вселення та часу проживання відповідача у квартирі [ADDRESS]. При цьому суд додатково звертає увагу на те, що у договорі позики від 23 лютого 2013 року місце проживання відповідача [PERSON] зазначено за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обравши способом захисту права подання позову про стягнення заборгованості за договором найму житла саме позивач в силу ст.10 ЦПК України зобов'язана була довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Подача позовної заяви оплачена позивачем судовим збором у розмірі 537,20 гривень. В силу ст.88 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 319,72 гривень. Загальний розміо коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складає 31972 + 319,72 = 32291,72 гривень.

Outcome: partial