Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

У грудні 2014 року ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» звернулося з позовом до [PERSON] про визнання укладеного договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність - договором відповідального зберігання з правом користування та стягнення боргу в розмірі 55 841 грн. 63 коп., посилаючись на те, що відповідач працював на посаді менеджера зі збуту. 16 вересня 2014 року під час дорожньо-транспортної пригоди за кермом якого був [PERSON] було пошкоджено автомобіль марки Renault Logan, д.р. знак [NUMBER] і заподіяна шкода власнику автомобіля ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс». 09.12.2014 року АТ «ПРОСТО - страхування» сплатило позивачу 59175 грн. 00 коп. страхового відшкодування за ремонт автомобіля Renault, р/н [NUMBER], різницю позивач просив стягнути з [PERSON] Також позивач просив визнати укладений між TOB «Юпітер 9 Агросервіс» та [PERSON] укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 15.09.2014 року фактично договором відповідального зберігання з правом користування. В зустрічному позові [PERSON] просив визнати недійсним укладений між ним та ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» договір про розстрочення заборгованості за заподіяною шкодою відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність від 15.09.2014 року, який укладено 15.10.2014 року та визнати недійсним договір про повну матеріальну відповідальність, посилаючись на те, що шкода ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» була заподіяна 16.09.2014 року пошкодженням автомобіля в результаті дорожньо-транспортної пригоди під час виконання трудових обов'язків, проте в його діях відсутній склад правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2015 року позовні вимоги по уточнюючому первісному позову ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» задоволені частково. Визнано укладений між ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» та [PERSON] договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 15.09.2014 року договором відповідального зберігання з правом користування. В іншій частині позовних вимог ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» про стягнення матеріальної шкоди відмовлено. Позовні вимоги по зустрічному позову [PERSON] задоволені частково. Визнано недійсним укладений між [PERSON] та ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» договір про розстрочення заборгованості за заподіяною шкодою відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність від 15.09.2014 року, що укладено 15.10.2014 року. В іншій частині зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність відмовлено. В апеляційній скарзі ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» просить скасувати рішення суду у частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості та скасувати рішення у частині частково задоволених зустрічних позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Апелянт зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд дійшов неправильного висновку, що договір про розстрочення заборгованості за заподіяною шкодою від 15.10.2014 року, який є цивільно-правовим договором є недійсним з підстав відсутності волевиявлення учасника правочину, які не доведені відповідачем. Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення заявлених в суді першої інстанції. По справі встановлено, що на підставі наказу ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» від 11 серпня 2014 року [PERSON] прийнятий на роботу з 12.08.2014 року у відділ СГТ Чернігів менеджером зі збуту, зі строком випробування 3 місяців. 15 жовтня 2014 року [PERSON] був звільнений з роботи з 15 жовтня 2014 року на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). 15.09.2014 року з [PERSON] був укоалений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Тобто, між сторонами виникли трудові відносини, які регулюються законодавством про працю і як зазначено у ст. 3 КЗпП України - незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності. Цим же кодексом врегульовані і питання відшкодування працівником матеріальної шкоди заподіяної з його вини підприємству, в тому числі, з яким укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 р. № 14 роз'яснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, тобто, чи віднесена посада працівника до Переліку таких посад і робіт, затверджених постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року N 447/24, з яким можливо укласти договір про повну матеріальну відповідальність. та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-16цс12). Вимагаючи визнати договір про повну матеріальну відповідальність договором відповідального зберігання з правом користування транспортним засобом, позивач не звернув уваги на те, що відповідно до положень ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Визнаючи недійсним укладений між [PERSON] та ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс» договір про розстрочення заборгованості за заподіяною шкодою відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність від 15.09.2014 року, що укладено 15.10.2014 року, суд виходив з того, що укладений договір суперечить ЦК України та волевиявленню [PERSON] Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений договір є фактично договором відповідального зберігання з правом користування транспортним засобом. Проте суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені вище вимоги Пленуму Верховного Суду України та не врахував, що позивачем та відповідачем обраний захист прав, який не передбачений законодавством про працю, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та зустрічних позовних вимог.

Outcome: partial