Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У вересні 2020 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником будинку [ADDRESS] , який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.04.2000 року. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі у справі, які не проживають у будинку з липня 2014 року. Їх особистих речей у будинку не залишилось, вони не сплачують комунальних послуг та не приймають участі в ремонті домоволодіння та його утриманні. Реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає їй розпоряджатись та користуватись ним на власний розсуд, тягне за собою збільшення оплати за комунальні послуги, позбавляє її можливості оформити субсидію. В добровільному порядку відповідачі відмовляються знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На підставі викладеного, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивачка, та її представник - адвокат Хмаріна О.В., у судове засідання не з`явилися, надали заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягала на їх задоволенні. Відповідачі у судове засідання не з`явились, направили на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що визнають позовні вимоги та не заперечують проти їх задоволення. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, про що надала до суду відповідний висновок № 01.1-01-23-176 від 29.10.2020 року, в якому Орган опіки вирішення питання щодо визнання неповнолітньої дитини [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] залишив на розсуд суду. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.04.2000 року, позивачці на праві власності належить будинок [ADDRESS] . Відповідно до довідки про надання інформації № 017-99.02-03844, виданої 16.09.2020 року відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, на теперішній час у будинку [ADDRESS] зареєстровані відповідачі. Свідок [PERSON] в письмових поясненнях, наданих до суду, вказала, що є сусідкою позивачки. Відповідачі не проживають у будинку [ADDRESS] з липня 2016 року. Свідок [PERSON] надала до суду аналогічні пояснення. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідачі є членами родини позивачки, які з липня 2014 року у будинку не проживають, їх особисті речі в ньому відсутні, у зв`язку із чим суд вважає, що відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Що стосується неповнолітньої дитини [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] досяг 17 років, за місцем реєстрації не проживає більше 6 років, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання неповнолітної дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за неповнолітньою дитиною [PERSON] право користування жилим приміщенням, будинком [ADDRESS] , визнаючи її батьків такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved