Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів відповідно до ст.1212 ЦК України, в подальшому збільшив вимоги, остаточно просив стягнути з відповідача на користь позивача 690 422,50 грн - безпідставно збереженого авансу, 309 680,19 грн - інфляційних, 57 561,37 грн - три відсотки річних, 313 810,95 грн - розмір процентів, що загалом становить 1 382 047, 77 грн, а також понесені судові витрати в сумі 10 057,76 грн. (т.1 а.с.216-220). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.12.2011 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі - продажу пивного обладнання та домовлено, що основний договір купівлі - продажу вони повинні укласти і нотаріально оформити в термін не пізніше 03.02.2012 року. Зазначив, що відповідно до п.5 попереднього договору він видав відповідачу аванс у сумі 200 000 грн, що станом на 01.12.2011 року еквівалентно 25 000 доларів США. Враховуючи, що договір купівлі - продажу пивного обладнання укладено не було та 04.02.2012 року відпала підстава набуття зазначеного вище авансу, [PERSON] просить стягнути з відповідача зазначені вище кошти. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про тлумачення змісту пункту 5 попереднього договору від 02.12.2011 р., підписаного між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, посвідченого Беловою О.С., приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за №7313, наступним чином: у майбутньому, після підписання основного договору купівлі - продажу, покупець має видати продавцю аванс в сумі 200 000,00 (двісті тисяч) грн у рахунок належної до сплати покупцем суми в розмірі 230 000,00 (двісті тридцять тисяч) грн., тобто сплатити частину вартості пивного обладнання до його отримання, і умову про необхідність видачі такого авансу має бути включено до основного договору купівлі - продажу (т.2 а.с.2-7). Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що після укладення між сторонами попереднього договору купівлі - продажу від 02.12.2011 року [PERSON] невірно трактує п.5 даного договору. На думку первісного позивача факт передачі авансу підтверджується самим змістом пункту 5 попереднього договору від 02.12.2011 р. Зазначає, що за вказаним договором коштів від [PERSON] не отримував, відсутні також будь-які розрахункові документи, плата за вчинення нотаріальних дій становила 800 грн і визначалась без прив'язування до якої-небудь суми договору. Отже, в договорі йшлося про те, що в майбутньому, після підписання основного договору купівлі - продажу, покупець має видати продавцю аванс в сумі 200 000 грн у рахунок належної до сплати суми в розмірі 230 000 грн, тобто сплатити частину вартості обладнання до його отримання. У зв'язку з тим, що сторони мають різні уявлення стосовно п.5 попереднього договору від 02.12.2011 року просить розтлумачити даний пункт. В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав відповідно до додаткових обґрунтувань (т.1 а.с.49, 242-243), зустрічний позов не визнав та просив відмовити, а також застосувати строк позовної давності (т.2 а.с.23-28). Представник відповідача первісний позов не визнав, просив відмовити у задоволенні (т.2 а.с.38-40, 51-53). Зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Крім того, просив визнати поважним пропущений строк звернення до суду за вимогою про тлумачення змісту попереднього договору (т.2 а.с.35-37). Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Белова О.С., яку залучено ухвалою суду від 21.03.2017 року до участі у розгляді справи, в судове засідання не з'явилася, просила розглянути справу у її відсутність, надіславши до суду письмові пояснення по суті розгляду справи (т.2 а.с.19-21). Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного та у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, при цьому суд виходить із наступного: Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Судом встановлено, що 02.12.2011 р. між сторонами був укладений попередній договір (т.1 а.с.9). Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі №7313. За умовами даного договору продавець - [PERSON] зобов'язується продати, покупець - [PERSON] купити пивне обладнання; продажна вартість рухомого майна становить 230 000 грн., що еквівалентно сумі 28 750 доларів США за середнім комерційним курсом станом на 02.12.2011 року. Сторони домовились про те, що основний договір купівлі-продажу вони повинні укласти і нотаріально оформити в термін не пізніше 03.02.2012 року. Однак, жодна із сторін попереднього договору не подала суду належних доказів щодо наміру укласти договір. Пунктом 5 договору передбачено, що покупець видає продавцю аванс у сумі 200 000 грн, що еквівалентно сумі 25 000 дол. США, у рахунок належної до сплати покупцем суми у розмірі 230 000 грн, що еквівалентно сумі 28 750 дол. США за основним договором купівлі продажу, що повинен бути укладений у вказаний строк. 07.10.2012 року [PERSON] звернувся з письмовою вимогою до [PERSON] про повернення безпідставно збереженого майна, яким зазначив аванс в сумі 25 000 доларів США (т.1 а.с.10). Також, 07.02.2013 року направлялась вимога відповідачу (т.1 а.с.94-95), однак за адресою: [ADDRESS], тобто за адресою відмінною від місця проживання та реєстрації відповідача. Як на підставу для стягнення коштів за правилами ст.1212 ЦК України позивач посилається на те, що попередній договір припинив свою дію 04.02.2012 року, а тому грошові кошти, отримані [PERSON] після вказаної дати є безпідставно збереженими. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст.11 ЦК України. Загальна умова ч.1 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Натомість, сторони уклали попередній договір, тобто між ними існували договірні зобов'язання. Разом з тим, правила ст.1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично не укладеного договору. Крім того, жодною розпискою не підтверджено отримання відповідачем грошових коштів. Зазначення у попередньому договорі від 02.12.2011 року (п. 5), що покупець видає продавцю аванс у сумі 200 000 грн, що еквівалентно сумі 25 000 дол. США, у рахунок належної до сплати покупцем суми у розмірі 230 000 грн, що еквівалентно сумі 28 750 дол. США за основним договором купівлі продажу, що повинен бути укладений у вказаний строк, не є належним підтвердженням отримання цієї суми відповідачем [PERSON]. Так, у договорі не зазначено, що ця сума отримана [PERSON] до або під час підписання основного договору. Відповідно до письмових пояснень третьої особи - приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О.С. від 04.04.2017 року (т.2 а.с.17-21) під час укладання попереднього договору від 02.12.2011 року у її присутності сторонами кошти не передавались. Також, плату за вчиненні нотаріальних дій за вказаним договором здійснив [PERSON] (т.1 а.с.119-120). За ст. 545 ЦК прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Позивачем така розписка не вимагалася від [PERSON], а зазначення у договорі умов щодо передання в рахунок договору грошових коштів не свідчить про отримання цих коштів відповідачем [PERSON] За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення із [PERSON] безпідставно збережених грошових коштів на підставі ст.1212 ЦК України та за відсутності доказів отримання [PERSON] будь-яких грошових сум, як наслідок стягнення інфляційних, трьох відсотків річних та процентів, не підлягають задоволенню. Щодо вимог зустрічного позову про тлумачення змісту попереднього договору, суд виходить з наступного. Відповідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У статті 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Також ст..629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 213 ЦК України встановлено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Отже, виходячи з аналізу положень норм ст..213 ЦК України, тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору. Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників (стаття 213 ЦК, стаття 37 ЦПК України), в порядку позовного провадження. Тобто підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і терміном тексту всією угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. У розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов. Представник відповідача в зустрічному позові просить внести зміни до п.5 попереднього договору від 02.12.2011 року. Таким чином, заявлена вимога спрямована не на тлумачення змісту укладеного між сторонами спору попереднього договору, а на внесення змін до такого попереднього договору. Отже, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за наведених вище обставин. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні, то сплив позовної давності не має значення. Таким чином, суд не приймає до уваги клопотання представника позивача про застосування строків позовної давності, оскільки у зустрічному позові відмовлено через необґрунтованість позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed