Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним. В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначив, що 26 жовтня 2016 року, він, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , склав розписку, за змістом якої він нібито взяв у останньої у борг 144 000 грн., проте фактично цих грошей він не отримав. Розписка була складена під час перебування у шлюбі, коли вони вели спільне господарство, спільно проживали та виховували дітей. Зазначає, що написання розписки мало на меті надання його особистої гарантії у тому числі матеріальної, що він не піде з сім`ї та буде надавати своїй сім`ї належне утримання та ініціатива надання такої гарантії виходила від відповідача [PERSON] . Вважає зазначений правочин фіктивним, оскільки ні він, ні відповідач не мали наміру, спрямованого на виникнення між ними боргових зобов`язань у вигляді надання (отримання) у борг грошей, що унеможливлює виникнення правових наслідків, що настають за укладенням договору позики. Присилаючись на зазначене, позивач просить суд на підставі положень статей 203, 234 Цивільного кодексу України, визнати недійсним фіктивний договір позики, оформлений розпискою від 26 жовтня 2016 року. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кириличенко О.А. позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві та просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача - адвокат Труба К.Б. у судовому засіданні позов не визнала, надала суду відзив, в якому зазначила, що 26 жовтня 2016 року позивач взяв у борг у [PERSON] 144 000 грн. її власних коштів та зобов`язався повернути ці кошти до 31 грудня 2019 року, та доказом цього є розписка, яка ним написана власноруч. Крім того зазначила, що відповідно до положень статті 64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на безпідставність вимог позивача, просила позов залишити без задоволення. Сторони та представники сторін у судове засідання, призначене на 23 грудня не з`явились, представник позивача - адвокат Кириличенко О.А. 18.12.2020 року надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи без її участі; представник відповідача - адвокат Труба К.Б. 23.12.2020 року надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 03 березня 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, що був зареєстрований Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис за № 69. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2018 року, справа № 489/3271/17, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 26 жовтня 2016 року 26 жовтня позивач взяв у борг у відповідача 144 000 грн. та зобов`язався повернути ці кошти - щомісячно, рівними частинами до 31 грудня 2019 року, та доказом цього є розписка, яка ним написана власноруч, копія якої міститься у матеріалах справи. На даний час в провадження Ленінського районного суду м. Миколаєва перебуває на розгляді справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за даної розпискою (справа № 489/5857/18). Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Так, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Так, відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Так, у матеріалах справи наявна копія розписки позивача [PERSON] , відповідно до якої він отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 144 000 грн., тобто вчинено дії на виконання договору позики, оформленого розпискою. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Аналогічний висновок зазначений в постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року по справі № 642/4737/16-ц, провадження № 61-36403св18 (ЄДРСРУ № 80396084). Відповідно до частини 1 статті 64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, діюче законодавство надає право на укладення договору позики між подружжям. Крім того, стороною позивача не доведено наявність умислу в усіх сторін правочину, що оспорюється. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] щодо визнання недійсним фіктивного договору позики, оформленого розпискою від 26 жовтня 2016 року. Суд не досліджує надані сторонами докази щодо походження грошових коштів у розмірі 144 000 грн. (чи це є спільна сумісна власність подружжя чи власні кошти одного із подружжя), оскільки вони стосуються предмета доказування у даному спорі. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed