Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

У грудні 2016 року до суду звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення боргу. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 20.03.2013 року відповідач взяв у нього в борг 7 000 доларів США, які зобов`язувався відповідно до умов боргової розписки повернути до 30.04.2013 року, однак своє зобов`язання не виконав. Заочним Рішенням Подільського суду м. Києва від 20.12.2013 року з відповідача стягнуто на користь позивача грошові кошти в сумі 56 510,51 грн (за курсом долара США до гривні на 03.07.2013 року). Оскільки вказане рішення суду не було виконано, позивач звернувся з позовом про додаткове стягнення боргу у розмірі 235 625,80 грн, у зв`язку з підвищенням курсу долара, а також інфляційних втрат і 3 % річних за вказаний період. В подальшому, позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, у якій позивач просив стягнути з відповідача 208 304,57 грн, у тому числі інфляційні втрати за період з 20.12.2013 року по 31.08.2019 року у розмірі 90 597,65 грн, 3 % річних за аналогічний період у розмірі 9 660,97 грн та пеню у розмірі 108 045,95 грн. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28.12.2016 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подачі письмових заперечень. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 04.12.2017 року цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Супрун Г.Б. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 13.11.2018 року цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач відзив у встановлений строк не подав, у судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від нього не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Заочним Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20.12.2013 року було задоволено позов позивача у справі № 758/9157/13-ц та стягнуто з відповідача 56 510,51 гривень суму боргу та сплаченого судового збору. Зокрема, було стягнуто борг в сумі 55 951 гривень, що становило еквівалент 7 000 доларів США за курсом 7,9930 грн/долар США, та 559,51 грн судового збору (а.с. 6). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини щодо наявності грошового зобов`язання відповідача перед позивачем доказуванню не підлягають. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у справі № 6-113цс14 сформулював правовий висновок, відповідно до якого нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем належним чином обгрунтовано наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за зобов`язанням, виконання якого прострочено. Щодо стягнення пені суд зазначає наступне. Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов`язання: неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, право довірчої власності Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Позивачем не надано доказів щодо наявності правових підстав, передбачених нормами матеріального права, а також підстав, передбачених договором, щодо стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 90 597,65 грн. та 3 % річних в розмірі 9 660,97 грн. за час прострочення виконання зобов`язання, і відмови в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 108 045,95 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на заявлену ціну позову у випадку повного задоволення позовних вимог підлягав сплаті судовий збір в розмірі 2 356,26 гривень. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 1 002,59 гривень.

Outcome: partial