Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Укрсиббанк» (надалі - відповідач 1), [PERSON] (надалі - відповідач 2), третя особа ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.02.2008 року між позивачем та АКіБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11301428000, відповідно до якого позивач отримав кредит в сумі 80 000,00 доларів США в строк з 21.02.2008 року по 21.02.2018 рік, який зобов`язувався повернути зі сплатою процентів в порядку та на умовах, визначених кредитним договором. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 21.02.2008 року між банком та позивачем укладено договір іпотеки № 77950, який зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстровим номером № 651, відповідно до якого позивач передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . 08.12.2001 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Укрсиббанк» передав (відступив) право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами ПАТ «Дельта Банк». Позивач просить визнати вказаний кредитний та іпотечний договори недійсними, посилаючись на ст. 203, 215, 216, 229, 230, 236 ЦК України, оскільки останні були вчинені під впливом обману відповідача 2 [PERSON] . Відповідач 2 ввів позивача в оману, скориставшись її довірою, сприяв своїми порадами для прийняття позивачем рішення щодо оформлення в банку кредиту у розмірі 80 000,00 доларів США під заставу квартири, користуючись своїми зв`язками із працівниками банку та зговором з працівниками відповідача 1 для видачі кредиту позивачу, що встановлено вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 31.07.2014 року у кримінальній справі № 1/760/35/14 та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2016 року у справі № 757/31713/16-ц, яким з відповідача 2 на користь позивача стягнуто у відшкодування матеріальної шкоди 4 277 235,13 грн., у відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. У зв`язку з вчиненням обману відповідачем 2, позивач поставила свій підпис в кредитному договорі № 11301428000 про отримання кредиту, при цьому користуватись кредитними коштами мав на меті саме відповідач 2, платити відсотки за кредитним договором також мав саме останній. Крім того, позивач просила відповідно до ст. 216 ЦК України покласти обов`язок щодо повернення грошових коштів у розмірі 80 000,00 доларів США на підставі кредитного договору від 21.02.2008 року на винувату в омані сторону, зокрема, на відповідача 2 та покласти обов`язок на останнього щодо вчинення всіх належних дій для зняття заборони на відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 03.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 12.12.2018 року (а.с. 56). Ухвалою суду від 03.12.2018 року у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено (а.с.71). 23.11.2018 року представником третьої особи ПАТ «Дельта Банк» - Стрюковою Д.Д. подано письмові пояснення на позов (а.с. 77-79), відповідно до яких заперечила щодо задоволення позовних вимог посилаючись на їх безпідставність. Зазначила, що у вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 31.07.2014 року та рішенні Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2016 року факт введення в оману позивача [PERSON] саме під час укладення кредитного та іпотечного договорів не встановлений та не вказано, що ПАТ «Укрсиббанк» замовчував обставини, які перешкоджали б укладенню договорів. Крім того, відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику [PERSON] кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, після чого вона мала змогу розпоряджатися коштами на власний розсуд, що вона і зробила, отримавши їх в касі банку. При цьому, позивач при розгляді справи № 757/100/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність не оспорювала кредитний та іпотечні договори з підстав, зазначених у позові та станом на сьогоднішній день позивач свої зобов`язання з погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті відсотків за користування ним не виконує, що свідчить про намір позивача уникнути сплати боргу. 30.11.2018 року до суду надійшла заява позивача про розгляд справи у її відсутність (а.с. 87-88) та відповідь представника позивача - [PERSON] на пояснення третьої особи, відповідно до якої заперечила проти доводів, викладених третьої особою. Зазначила, що при розгляді кримінальної справи № 1/760/35/14 відповідач 2 визнав надання винагороди у розмірі від 1 000 до 5 000 доларів США у тому числі, громадянину [PERSON] , який від імені ПАТ «Укрсиббанк» уклав з позивачем договір про надання споживчого кредиту та іпотечний договір. Зауважила, що предметом позову є визнання кредитного та іпотечних договорів недійсними внаслідок обману саме відповідачем 2, вина якого встановлена судовими рішеннями. Крім того, у справі № 757/100/15-ц у позовних вимогах ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено (а.с. 94-97). 30.11.2018 року представником відповідача 1 - [PERSON] подано відзив з письмовими доказами на позов (а.с. 101-167), відповідно до якого заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обізнаність позивачем умов кредитного договору, про що свідчить підпис позивача, при цьому позивач у позові не вказано, яка саме істотна умова банком замовчана, перекручена або є незрозумілою для позивача. Обман стався відносно правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем 2, дані факти встановлені вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 31.07.2014 року. Банком в повному обсязі виконано умови кредитного договору, укладеного між позивачем та ПАТ «Укрсиббанк», та додатку № 1 до кредитного договору, а також договору іпотеки. В подальшому позивач розпорядилась на власний розсуд власними грошовими коштами, які вона отримала із власного поточного рахунку у банку та передала відповідачу 2. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2016 року стягнуто на користь позивача з відповідача 2 - [PERSON] 4 277 235,13 грн., при цьому позивач наполягає, що саме відповідач 2, який не є кредитором, повинен повернути ПАТ «Укрсиббанк» за кредитним договором грошові кошти у розмірі 80 000,00 доларів США. Таким чином, позивач бажає настання для нього умов, за яких вона взагалі не буде нести відповідальності ані за кредитним договором, ані за договором іпотеки. Зауважила, що позивач помиляється щодо визначення строків позовної давності за кредитним договором, оскільки судові справи щодо виконання позивачем умов кредитного договору тривають між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем з 2014 року і до сьогодні, тобто позивачеві добре відомо про укладення спірних договорів. 12.12.2018 року проведено підготовче судове засідання та ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті на 28.02.2019 року (а.с. 168). 22.03.2019 року до суду надійшла відповідь представника позивача - [PERSON] на відзив відповідача 1 - АТ «Укрсиббанк», відповідно до якої заперечила проти викладених у відзиві доводів та які спростовуються судовими рішеннями (а.с. 182-184). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача 1 - [PERSON] позовні вимоги не визнала з підстав, вказаних у відзиві. Відповідач 2 - [PERSON] та третя особа ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явились та своїх представників не направили. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено, що 21.02.2008 року між позивачем [PERSON] та АКіБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11301428000, відповідно до якого позивач отримала кредит в сумі 80 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 404 000,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, який зобов`язувалася повернути зі сплатою процентів в порядку та на умовах, визначених кредитним договором з додатками до нього (а.с. 13-19). Відповідно до п.1.5 кредитного договору банк надав позивачеві кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позивача № [NUMBER] . У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 21.02.2008 року між банком та позивачем було укладено договір іпотеки № 77950, який зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстровим номером № 651, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] (а.с. 20-23). Крім того, у забезпечення умов кредитного договору № 11301428000 між АКіБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 21.02.2008 року укладено договір поруки № 181041 (а.с. 125), за умовами якого поручитель [PERSON] зобов`язався відповідати перед банком як солідарний боржник за кредитними зобов`язаннями позичальника [PERSON] , включаючи суму кредиту, відсотків, штрафних санкцій. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта-Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах та договорах забезпечення ( а.с.157-158). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено судам, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Умови, за якими сторони дійшли згоди, викладені у тексті оскаржуваного кредитного договору, посвідчені підписом позивача та уповноваженої особи АКіБ «УкрСиббанк». Доказів, що доводили б факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку з метою обману позичальника, а також доказів, що доводили б заперечування або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню кредитного договору, позивачем суду надано не було. Не надано і доказів існування помилки з боку позивача, яка б існувала на момент вчинення правочину. При цьому, як встановлено судом, отримавши кредитні кошти у розмірі 80 000 доларів США, позивач [PERSON] протягом року виконувала умови оспорюваного кредитного договору та деякий час сплачувала грошові кошти у повернення кредиту, нарахованих процентів тощо, тобто позивач чітко розуміла всі істотні умови кредитного договору, ніяких помилок не було виявлено. Отже, посилання позивача на те, що при укладенні кредитного договору її було введено в оману відповідачем АТ «УкрСиббанк» спростовуються матеріалами справи. Крім того, суд звертає увагу, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08.04.2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 11301428000 від 21.02.2008 року у розмірі 1 105 474 грн. 90 коп. та судові витрати у розмірі 6 909 грн. 84 коп. (а.с. 131-132). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаним судовим рішенням фактично встановлено та підтверджено правомірність, дійсність оспорюваного кредитного договору. За наявності зазначеного судового рішень, яке відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі його змінювати, зокрема, шляхом визнання цього самого кредитного договору недійсним. Відповідні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 369/1495/16-ц (провадження № 61-19654св18). При цьому, позивач не була позбавлена права доводити недійсність оспорюваного кредитного договору під час розгляду справи про стягнення з неї заборгованості за ним та в подальшому оскаржите вказане рішення суду. Посилання позивача, що рішеннями суду при розгляді кримінальної та цивільної справ встановлено обставини щодо введення в оману відповідача позивача під час укладення кредитного та іпотечного договорів, суд не приймає до уваги с огляду на наступне. Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 31.07.2014 року у кримінальній справі № 2609/28526/12 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України, ч. 4 ст. 190 КК України та призначити йому покарання у виді дев`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності (а.с. 135-156). Вказаним судовим рішенням не підтверджено наявності в діях відповідача 1 умислу на введення позивача в оману при укладенні оспорюваних договорів та причетність працівників банківської установи до отримання відповідачем 2 коштів від потерпілих у кримінальному провадженні, а підтверджено факт укладання кредитного та іпотечних договорів між позивачем та відповідачем 1, встановлено протиправні дії відповідача [PERSON] , який в шахрайський спосіб заволодів майном, зокрема, грошовими коштами позивача [PERSON] у розмірі 80 000 доларів США шляхом зловживання довірою (шахрайством) оформивши договорів позики від 22.02.2008 року, відповідно до якого відповідач 2 отримав від позивача грошові кошти строком на 6 місяців з щомісячною виплатою 8% від суми позики, що завдало значної шкоди потерпілій [PERSON] . При цьому, суд звертає увагу, що кваліфікуючою ознакою обману, вказаного як підстава недійсності правочину у ст. 230 ЦК України, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Якщо ж обман здійснений третьою особою за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним немає. Між тим, доводи позивача стосуються фактично протиправних дій відповідача [PERSON] , який не був стороною оспорюваних позивачем правочинів. Доказів того, що він діяв з відома чи на прохання сторони правочинів - АКіБ «УкрСиббанк», матеріали справи не містять, а отже вимога про визнання правочину недійсним на підставі ст. 230 ЦК України є безпідставною. Крім того, порушені права позивача [PERSON] у правовідносинах, які склались між нею та відповідачем 2, відновлено шляхом відшкодування на її користь матеріальної шкоди, завданої їй злочинними діями [PERSON] у розмірі 4 277 235, 13 грн. та відшкодування моральної шкоду у розмірі 5000,00 грн., що підтверджується рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2016 року (а.с. 24-29). Також суд звертає увагу, що оскільки сторонами оспорюваних правочинів є банк та позивач, обман позивача з боку відповідача 2 - [PERSON] , який не є стороною укладеного правочину, не впливає на обов`язки позивача, взяті нею за кредитним договором, укладеним з банком та на відповідача 2 не може бути покладено обов`язку щодо повернення грошових коштів у розмірі 80 000 доларів США замість позивача. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з цих підстав. Позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеку № 77950 є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору, а відтак задоволенню не підлягають. Інших підстав для визнання недійсним договору іпотеки, відмінних від підстав для визнання недійсним кредитного договору, позивач не вказувала. Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що вимоги про зняття заборони на відчуження нерухомого майна також є похідними і підлягають виконанню у разі задоволення основних вимог позивача. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача 1 про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, виходячи з такого. Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Зважаючи на те, що оспорюваними кредитним та іпотечним договорами права позивача [PERSON] як споживача фінансових послуг не порушені, підстав для висновку про пропуск останнім встановленого законом строку для звернення до суду за захистом свого права суд не вбачє. Позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed