Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

У вересні 2020 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла їх мати [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно, яке крім іншого, складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , який належав померлій на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 01.07.1991 року; та з частки розміром 2,4826% від земельної ділянки, загальною площею 40,98 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Веселівської сільської ради Бериславського району Херсонської області, яка належала померлій на праві спільної часткової власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХС № 021278 від 15.02.2005 року. 31.08.2020 року між позивачами укладено договір про поділ спадщини відповідно до якого у спадщину [PERSON] переходить вищевказаний житловий будинок, а у спадщину [PERSON] переходить вищевказана частка земельної ділянки. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину позивачі звернулися до нотаріуса, але [PERSON] отримала відмову через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок, а [PERSON] отримала відмову через відсутність правовстановлюючого документу на відповідну частку земельної ділянки. В зв`язку з чим, [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на частку розміром 2,4826% від земельної ділянки, загальною площею 40,98 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Веселівської сільської ради Бериславського району Херсонської області, в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 10.09.2020 року зазначений позов було залишено без руху через порушення вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України та надано можливість усунути його недоліки. 15.09.2020 року представником позивачів недоліки, зазначені судом, було усунуто. Ухвалою суду від 15.09.2020 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Представник позивачів в судове засідання не з`явилася, заявою від 19.10.2020 року просила розглянути справу за її відсутності, на задоволені позову наполягала. Представник Новокаховської міської ради в судове засідання не з`явився, заявою від 12.10.2020 року просив розглянути справу за відсутності їх представника, позов визнали, проти його задоволення не заперечували. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України, на підставі наявних у справі матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що відповідно свідоцтв про народження матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] 09.06.1979 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] 28.01.1984 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Зі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 01.07.1991 року вбачається, що 1/2 частина будинку з відповідними господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] , свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Веселівської сільської ради народних депутатів №25 від 29.05.1991 року З довідки КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР №087709 від 22.04.2020 року вбачається, що право власності на 1/2 частину нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . Згідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , виданого КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР 22.04.2020 року, загальною площею 39,1 кв.м., житловою площею 12,9 кв.м. З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХС №021270, виданого Веселівською сільською радою Бериславського району Херсонської області 15.02.2005 року на підставі розпорядження голови Бериславської районної державної адміністрації від 29.12.2003 року за №855, 08.06.2004 року №455, 26.08.2004 року №675 титульним власником якого є [PERSON] , [PERSON] належить частка розміром 2,4826% від земельної ділянки, загальною площею 40,98 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Веселівської сільської ради Бериславського району Херсонської області. За свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №24. Відповідно до договору про поділ спадкового майна зареєстрованого за №523 від 31.08.2020 року, [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за законом, у межах спадкової справи №182/2019, до майна померлої [INFO] [PERSON] . Цей договір є підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] - крім іншого, на частку розміром 2,4826% від земельної ділянки, загальною площею 40,98 га, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Веселівської сільської ради Бериславського району Херсонської області; [PERSON] - на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . З відповідей нотаріуса від 31.08.2020 року вбачається, що за заявами [PERSON] , та [PERSON] про прийняття спадщини за законом була заведена спадкова справа №182/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Інші заяви про прийняття спадщини не надходили. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на відповідну частку земельної ділянки нотаріусом та розбіжністю у свідоцтві про право власності на житловий будинок було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ст. 1216 ЦК України, ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено статтею 1217 ЦК України. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введена лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника ( спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтва про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивачів немає та вони правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрав спосіб захисту порушеного права. Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За встановлених обставин, зважаючи на те, що [PERSON] у передбачений законом спосіб набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 01.07.1991 року та технічним паспортом на вказаний будинок, проте у зв`язку з розбіжностями часток у даному свідоцтві та в натурі, [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину, дана розбіжність не може бути підставою позбавлення спадкоємця права на спадщину, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Крім того, зважаючи на те, що [PERSON] також є спадкоємицею за законом після померлої [INFO] [PERSON] , у передбачений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на частину спадщини не змогла через те, що державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на 42 власників (серії ХС №021278), оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову.

Outcome: approved