Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02.09.2002 по теперішній час позивач зареєстрований та проживає в будинку [ADDRESS] . Зазначений індивідуальний житловий будинок в 1956 році було збудовано дідом позивача - [PERSON] , та батьком позивача - [PERSON] , на земельній ділянці, наданій [PERSON] районним комунальним відділом виконкому Приміської Ради депутатів робочих 12.01.1952 року. Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 264/1 від 27.06.1997 року було оформлено право власності на жилий будинок за померлими [PERSON] та [PERSON] . Право власності на побудований дідом та батьком будинок у подальшому зареєстровано не було: [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належало по 1/2 частині будинку [ADDRESS] . [INFO] помер дід позивача - [PERSON] , після його смерті його син батько позивача, успадкував 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , оскільки на момент смерті [PERSON] батько позивача проживав разом з ним та був єдиним спадкоємцем відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , та після його смерті позивач продовжував користуватися будинком [ADDRESS] , вважаючи себе єдиним власником майна за дідом та батьком, у зв`язку з чим право власності має бути визнано за позивачем в судовому порядку, оскільки відповідачі таке право позивача не визнають. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , у вигляді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, та визнати за [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою від 25.10.2019 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 17.03.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 06.05.2020 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали. Заслухавши пояснення озивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач є сином [PERSON] , який в свою чергу був сином [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, про що було видане відповідне свідоцтво про смерть (а.с. 19). Єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] був його син [PERSON] (батько позивача), втім, після померлого [INFO] [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалась, свідоцтва про право на спадщину не видавались. [INFO] [PERSON] помер, про що було видане відповідне свідоцтво про смерть (а.с. 18). Згідно рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області № 264/1 від 27.06.1997 за [PERSON] та [PERSON] було оформлено право власності на жилий будинок [ADDRESS] ( [ADDRESS] ) (а.с.9), тобто вже після смерті діда та батька позивача. Як встановлено судом, право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано не було. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які у встановлені законом строки прийняли спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори та 18.04.1997 отримали свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно (автомашину, акції, автопричіп). Зазначені вище обставини встановлені в рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2019 року по цивільній справі № 199/6188/18, (2/199/1542/19) за позовом [PERSON] до Дніпровської міської ради, де треті особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєвої Н.С. від 14.04.2018 було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , після гр. [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 41). Згідно з постановою державного нотаріуса на момент смерті спадкодавця, право власності на зазначене спадкове майно за померлим [PERSON] не зареєстровано. Спірні правовідносини виникли із права позивача, як спадкоємця за законом, на спадщину після смерті батька. Дослідив докази, надані у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. До виниклих правовідносин суд застосовує Цивільний кодекс Української РСР в редакції 1963 року. Як встановлено судом, [PERSON] (діду позивача) на підставі договору на право постройки будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 12.01.1952 було надано у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 6-8). [PERSON] помер [INFO] та після його смерті шляхом подання відповідної заяви до державного нотаріуса ніхто не звертався, хоча його син [PERSON] (батько позивача) був спадкоємцем за законом. Інших спадкоємців [PERSON] за час судового розгляду встановлено не було. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР). За ч.\~1\~ст.\~549\~ЦК УРСР\~визнається,\~що спадкоємець\~прийняв спадщину: \~1)\~якщо він\~фактично вступив\~в управління\~або володіння\~спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР). Відповідно до ст.ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами;\~ висновками\~експертів;\~ показаннями свідків. За ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Втім, позивачем не наданого жодного доказу у розумінні ст.ст. 76 81 ЦПК України, на підставі яких суд мав би змогу встановити факт фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном [PERSON] (батьком позивача) протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після [PERSON] (діда позивача). Що стосується позовної вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] , то суд виходить з наступного. Реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих (Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року). За пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Державна реєстрація\~права власності\~на житлові\~будинки,\~споруди регулювалася\~підзаконними нормативними\~актами,\~зокрема,\~такими як\~Інструкція про\~порядок реєстрації\~будинків та\~домоволодінь у\~містах і\~селищах міського\~типу Української\~РСР (втратила\~чинність 13.12.95). Інструкція передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції), тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів реєстрації права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] та [PERSON] . Зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] не набув права власності на спірний житловий будинок, спадкоємці також не набувають права власності у порядку спадкування. Також суд вважає за необхідне зазначити, що твердження позивача про те, що після смерті батька він продовжував користуватися спадковим будинком та вважає себе єдиним власником майна, а тому має право визнати за собою право власності в порядку спадкування є хибними, оскільки як встановлено зі спадкової справи №171 до майна померлого [PERSON] спадкоємцями останнього в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, крім позивача, є діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] . Згідно з частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищевикладене, суд не має законних підстав для задоволення позовних вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed