Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. На обґрунтування позову зазначила, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу неповнолітніх дітей не мають, проте шлюбні відносини між ними фактично припинилися, сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». Ухвалою суду від 11.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження та призначено справу до судового розгляду з викликом сторін. У судове засідання 22.10.2020 року позивач не з`явилася, просила справу розглянути за її відсутності. У судове засідання 22.10.2020 року відповідач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі, на примирення не згоден. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2019 року (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] видане 26.02.2019, Новоодеським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Миколаївській області, актовий запис №14). Від шлюбу спільних неповнолітніх дітей не мають. Подружнє життя між сторонами не склалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання сторін. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що передбачено ст.55 СК України. Кожен з подружжя також має право припинити шлюбні відносини. Примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ст.56 СК України). На підставі вищевикладеного, згідно зі ст. ст. 104, 110, 112 СК України, суд приходить до висновку, що подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим і суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, у зв`язку з чим заявлений позов підлягає задоволенню, а шлюб розірванню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, тобто у розмірі 420 грн. 40 коп. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 420 грн. 40 коп.

Outcome: approved