Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

у вересні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Гаркушу Є.В. звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан», відповідно до якого просив суд стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 186707,00 грн., та судові витрати. В обгрунтування позову зазначено, що 01.11.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено міжнародний договір добровільного комплексного страхування під час перебування за кордоном. Перебуваюсчи за кордоном, 27.03.2020 року позивач був доставлений до хірургічного відділення черз сильний біль у верхній частині живота. На основі отриманих результатів клінічних обстежень і оглядової рентгенографії органів черевної порожнини після належної передопераційної підготовки було проведено операційне втручання, та позивач, в зв`язку із цим, перебував на стаціонарному лікуванні в період із 27.03.2020 р. по 31.03.2020 р. Відповідно до рахунку клініки № 172291 від 31.03.2020 року, послуги з операції на шлунку, стравоході і дванадцятипалій кишці коштували 5714,94 євро. Позивачем було сплачено за послуги лікарні 2200,00 євро. 13.04.2020 року дружиною позивача був направлений лист з додатками до нього відповідачу про настання страхового випадку та реагування страхової компанії відповідно до умов укалеждного між сторонами договору. Однак, офіційної письмової відповіді у визначені в договорі строки, позивач не отримав. 26.08.2020 року представником позивача було направлено відповідачу та представнику асистуючої компанії Balt Assistance LTD дві досудові вимоги. 01.09.2020 року відповідач отримав досудову претензію, однак, жодної офіційної відповіді позивачу надано не було. Позивач вважає, що вказані дії відповідача та невиплата страхового відшкодування порушують права позивача, в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28.09.2020 року, позов було передано до Голосіївського районного суду м. Києва за підсудністю. 16.11.2020 року справа надійшла до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2021 року, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін було відкладено. 10.02.2021 року із Шевченківського районного суду м. Києва до Голосіївського районного суду м. Києва за належністю надійшов відзив на позов та клопотання про приєднання до справ доказів від відповідача. Відповідно до відзиву на позов, сторона відповідача просила суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що 15.10.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено міжнародний договір добровільного страхування під час перебування за кордоном № ВЗК-466260. Протягом строку дії договору дружина позивача повідомила асистуючи компанію про настання із позивачем події, що має ознаки страхового випадку, а саме: 27.03.2020 року позивач був госпіталізований у лікарню на території Німеччини, де йому було проведено оперативне втручання. Із наданого страховій компанії пакету документів було встановлено, що позивач був офіційно працевлаштований в Республіці Полща, у період із 14.02.2020 р. по 28.04.2020 р. був відряджений до Німеччини для виконання робіт за контрактом, а також як офіційно працевлаштована особа був застрахований за соціальним страхуванням у Республіці Польща та мав право на безопатне лікування за рахунок такого страхування. За умовами договору, страховик не визнає страховими випадками та не здійснює страхові виплати за всіма виключеннями та обмеженнями страхування, визначкними в розділі 5 загальних умов страхування частини 1 додатку 1 цього договору, а також на платне лікування в медичному закладі, а також будь-які витрати в такому випадку, якщо застрахована особа має право на безкоштовне медичне обслуговування. Таким чином, подія, яка сталась із позивачем 27.03.2020 року в Німеччині не є страховим випадком за укладеним між сторонами договором, та відповідач не несе обов`язку із виплати страхового відшкодування за вказаною подією. Крім того, позивачем не було надано страховій компанії жодних документів, які б підтверджували факт понесення ним витрат на оплату медичних послуг, а надані до суду копії квитанцій про оплату без перекладу, не доводять чи дійсно позивач сплатив кошти за лікування. Після відкриття провадження позивач з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач, надіславши до суду відзив на позов та клопотання про доручення до справи доказів, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1статті 638 ЦК Україниє умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Судом встановлено, що 15.10.2019 року між [PERSON] та ТдВ «Страхова компанія «Гардіан» укладено Міжнародний договір добровільного комплексного страхування під час перебування за кордоном № ВЗК 466260, згідно з яким було застраховано майнові інтереси позивача, які пов`язані з життям, здоров`ям та працездатністю, на період із 01.11.2019 р. по 01.11.2020 р. При цьому, у п. 12.1 Договору сторони погодили, що за рахунок страхової виплати покриваються медичні витрати на невідкладну медичну допомогу для Застрахованої особи при її захворюванні (раптовій Хворобі ) або травмі внаслідок нещасного випадку: невідкладна стаціонарна допомога в медичних закладах (оплата консультацій, діагностичних та лікувальних процедур, в т.ч. оперативних (екстрених, термінових) втручань, медикаментів, перев`язувальних матеріалів, засобів фіксації, перебування в палаті, харчування під час перебування в стаціонарі за нормативами, прийнятими у даному медичному закладі); невідкладна амбулаторна допомога в медичному закладі або дипломованим лікарем (оплата консультацій, діагностичних та лікувальних процедур, медикаментів, перев`язувальних матеріалів, засобів фіксації); оплата медикаментів, призначених для невідкладної допомоги, придбаних за призначенням лікаря та на підставі пред`явленого рецепту і підтвердження про оплату; невідкладна стоматологічна допомога; медичні перевезення; репатріація тіла Застрахованої особи у випадку смерті. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, що 27.03.2020 року позивач був госпіталізований у лікарню на території Німеччини, де йому було проведено оперативне втручання. Стороною відповідача не заперечувалось, що дружина позивача повідомила асистуючу компанію про настання із позивачем події, надавши страховій компанії пакет документів для виплати страхового відшкодування. Однак, сторона відповідача вказує на те, що надіслані страховій компанії документи не містили доказів фактичної оплати послуг із лікування, про що було повідомлено позивача листом. Судом встановлено, що достатні докази, які б свідчили про понесені позивачем витрати на лікування, зокрема, в сумі пред`явленій до стягнення, матеріали справи також не містять, та стороною позивача суду надано не було, а наявні у справі документи, надані стороною позивача, переколиво про це не свідчать. 08.09.2020 року відповідачем позивачу було направлено лист, в якому страхова компанія повідомила позивача про те, що відсутність детальної інформації унеможливлює прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, а тому з метою вирішення питання про виплату страхового відшкодування, страхова компанія запропонувала позивачу надати документи, зокрема, які підтверджують оплату послуг із лікування. В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору безпідставно не виплатив позивачу страхове відшкодування, а тому він був вимушений звернутись до суду із даним позовом. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що позивачем не було надано страховій компанії передбачені договором документи, зокрема, які пітверджують оплату послуг за лікування, а також із наданих стороною позивача документів вбачалось, що застрахована особа має право на безкоштовне медичне обслуговування, а тому подія, яка сталась із позивачем 27.03.2020 року в Німеччині не є страховим випадком за укладеним між сторонами договором, та відповідач не несе обов`язку із виплати страхового відшкодування за вказаною подією Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до вимог ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно положень ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком. Пунктом 10.2 укладеного між сторонами договору, визначено, що страховим випадком є виставлення вимог спеціалізованою особою на оплату вартості наданих нею застрахованій особі послуг, пов`язаних із виникненням під час дії цього договору події із переліку страхових ризиків, передбачених цим договором та із врахуванням інших умов договору, та/чи самостійною оплатою застрахованою особою вартості наданих медичних послуг, пов`язаних із виникненням під час дії цього договору події. Відповідно до п.п.13.1.18 п. 13.1 договору, сторони узгодили те, що страховик не визнає страховими випадками та не здійснює страхові виплати за всіма виключеннями та обмеженнями страхування, визначеними в розділі 5 загальних умов страхування частини 1 додатку 1 цього договору, а також на платне лікування в медичному закладі, а також будь-які витрати у тому випадку, якщо застрахована особа має право на безкоштовне медичне обслуговування. Стороною відповідача надано суду ряд документів, які підтверджують те, що позивач, як офіційно працевлаштована особа був застрахований за соціальним страхуванням у Республіці Польща та мав право на безоплатне лікування за рахунок такого страхування, та доказів, які б спротовували наведене з боку сторони позивача суду надано не було. Крім того, умовами договору передбачно, що для прийняття страховиком рішення про виплату або відмову у виплаті застрахована особа має надати страховику належним чином оформлені документи, в тому числі оригінали квитанцій та/або чеків, що підтверджують оплату рахунків медичних установ. Однак, доказів того, що позивачем зазначені документи на виконання умов договору були подані до страхової компанії матеріали справи не містять, а також стороною позивача не надано і суду переконливих доказів, які б свідчили про понесені витрати, в пред`яленій до стягнення сумі. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем підстав, з якими закон та укладений між сторонами договір пов`язує можливість виплати та отримання позивачем страхового відшкодування. Відповідно до ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; наявності інших підстав, встановлених законом. Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Згідно із п.п. 5.11.8 Договору, підставою для відмови страховика у здійсненні страхової виплати є ненадання страховику або ж надання не в повному обсязі або неналежним чином оформлених документів та відомостей, необхідних для прийняття ршення щодо страхової виплати (відшкодування витрат). Крім того, відповідно до п. 5.12 договору, страхові виплати не здійснюються за випадками, які у відповідності до умов договору не визнаються страховим та/чи належать до виключень та обмежень страхування. На думку суду, стороною позивача не наведено достатньо підстав, які б вказували на обов`язок страхової компанії виплатити страхове відшкодування, як і не доведено подання відповідачу, передбачених договором документів, зокрема, які пітверджують факт оплати медичних послуг. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваг те, що обставини, на які посилається позивач, зокрема, щодо безпідставної невиплати страхового відшкодування, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, та повністю спростовані стороною відповідача, а відтак суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed