Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО ТА СЕРВІС», по якому просила: -Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО ТА СЕРВІС» укласти із [PERSON] договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення відповідно до Правил надання зазначених послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, по формі та за змістом затвердженого цією постановою Типового договору, з істотними умовами, визначеними в ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». --стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО ТА СЕРВІС» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS]. З жовтня 2017 року Відповідач здійснює постачання тепла у будинок [ADDRESS]. На початку жовтня 2017 року Відповідач надав Позивачу для ознайомлення та підписання два примірника Договору про надання послуг з опалення (житловий фонд). Після ознайомлення з вищезазначеним Договором Позивачем було встановлено, що наданий на ознайомлення Договір не відповідає умовам Типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. №630, у зв'язку з чим на юридичну адресою Відповідача Позивач надіслала протокол розбіжностей. Також, Позивач передала протокол розбіжностей безпосередньо директору Відповідача за місцем знаходження котельні (Одеська область, Лиманський район, с. Крижанівка, вулиця Бочарова генерала, 46). Однак відповіді про згоду або зауважень щодо протоколу розбіжностей Позивач так і не отримала.У зв'язку з чим виникла необхідність вирішити спір у судовому порядку. 23.02.2018 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача про об'єднання в одне провадження цивільної справи за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО ТА СЕРВІС» про зобов'язання укласти договір та відшкодування моральної шкоди з цивільною справою 522/22660/17 за позовом [PERSON] до «Тепло та Сервіс» про захист прав споживачів на укладення типового договору про надання послуг. Ухвалою суду від 23.02.2018 року було об'єднано в одне провадження під головуванням судді Приморського районного суду м. Одеси Бойчука А. Ю. цивільну справу 522/22960/17 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО ТА СЕРВІС» про зобов'язання укласти договір та відшкодування моральної шкоди з цивільною справою № 522/22660/17 за позовом [PERSON] до «Тепло та Сервіс» про захист прав споживачів на укладення типового договору про надання послуг. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, згідно якої, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, заяв та клопотань про розгляд справи за його відсутності до суду не надавав. Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. За наявності умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується Інформацією з Државного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. З жовтня 2017 року Відповідач здійснює постачання тепла в будинок [ADDRESS]. На початку жовтня 2017 року Відповідач надав Позивачу для ознайомлення та підписання два примірника Договору про надання послуг з опалення (житловий фонд). Після ознайомлення з вищезазначеним Договором Позивачем було встановлено, що наданий на ознайомлення Договір не відповідає умовам Типовому договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. №630, у зв'язку з чим на юридичну адресою Відповідача Позивач надіслала протокол розбіжностей. Також Позивач передала протокол розбіжностей безпосередньо директору Відповідача за місцем знаходження котельні (Одеська область, Лиманський район, с. Крижанівка, вулиця Бочарова генерала, 46). Однак відповіді про згоду або зауважень щодо протоколу розбіжностей Позивач так і не отримала. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово- комунальних послуг. Разом з тим, ст. 4 Закону № 1875-ІУ від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України в сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. ЦК України у ст. ст. З, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. З ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово- комунальних послуг. Пунктом 1 ч. З ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529). Як зазначено у правовій позиції ВСУ у справі 6-11 Оце 12, з аналізу змісту ч. З ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. З ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.? Доказом про те, що Відповідач ухиляється від свого обов'язку підготувати та укласти з позивачем відповідний Типовий договір, є повернення поштового конверту з причини «за місцем обслуговування» та смс-повідомлення на телефон Позивача, що «в квартирі, власники яких до цього часу (30.11.2017 року) не уклали договори на теплопостачання, з 01.12.2017 року буде припинено постачання теплової енергії». Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів»» (ст. 22) захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відмовляючи Позивачу в укладенні обов'язкового Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Відповідач позбавив Позивача можливості користуватися правами, передбаченими Законом України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема правом пред'являти претензії щодо надання неякісних послуг, на відшкодування зайво нарахованих платежів за центральне опалення, гаряче водопостачання, щодо неналежного утримання внутрішньо-будинкових мереж. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО ТА СЕРВІС» укласти із [PERSON] договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення відповідно до Правил надання зазначених послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, по формі та за змістом затвердженого цією постановою Типового договору, з істотними умовами, визначеними в ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Щодо вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО ТА СЕРВІС» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень, суд зазначає наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України). На підставі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди, Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Позивач заявляє про свої душевні страждання, яких вона зазнала і зазнає у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, членів її сімей та близьких родичів. [PERSON] зазначає, що їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що відповідач сповістив її 30 листопада 2017 року, про те, що він вже 01 грудня 2017 року відключить квартиру Позивача від центрального опалення з причин не підписання договору про надання послуг з опалення (житловий фонд) в редакції Відповідача. Визначену у позові суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн., позивач вважає розумною і справедливою тому, що менший розмір не може служити достатньою компенсацію немайнових втрат позивача. Між тим, суд не приймає до уваги такі твердження позивача як підставу позову, оскільки відсутні будь-які докази того, що саме діями відповідача були спричинені моральні страждання [PERSON]. Крім того, вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. У зв'язку із вищевикладеним суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень у повному обсязі. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч 1-3,5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: partial