Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог вказує, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Як власниця вказаної квартири, позивач 01.06.2017 р. надала згоду на реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі відповідачу, фактичне проживання відповідача в квартирі не передбачалось, реєстрація відповідача мала формальний характер, для отримання документів, крім того вказана квартира більше 3-х років здається в оренду. У червні 2017 року отримав необхідні йому документи, але не знявся з обліку в порушення домовленості з позивачем. У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з вимогою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В судове засідання представник позивача не з`явилась, проте подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про місце день і час розгляду справи повідомлений належним чином, в порядку встановленому ст.128 ЦПК України. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] .(а.с.9) Як вбачається з матеріалів, відповідач [PERSON] за згодою позивача зареєстрований у сказаній квартирі, проте, за вказаною адресою не проживає і місце його перебування не відоме, що підтверджується актом від 02.12.2017 року(а.с.11) Як встановлено в ч. 4 ст. 41 Конституції України, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистих потреб проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Квартири, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користуватися квартирою. Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Дослідивши вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини якими позивач обґрунтовує свої вимоги знайшли своє підтвердження, відповідач ніколи не проживав та не проживає у вказаній квартирі, не несе витрат по утриманню житлового приміщення, власником якого є позивач, а тому вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. Врховуючи викладене,

Outcome: approved