Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 24 травня 2019 року, що укладений між ТОВ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест» в частині щодо відступлення новому кредитору права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11333197000 від 14 квітня 2008 року, що укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк». В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 14 квітня 2008 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11333197000, за умовами якого банк надав позичальниці кредитні кошти. В забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким квартира за адресою: [ADDRESS] була передана в іпотеку. 24 травня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Гефест» уклали договір про відступлення права вимоги. Посилаючись на те, що відповідачами не надано жодних доказів на передачу їм прав вимоги, не повідомлено позивача про зміну кредитора та кредитор не є належним (порушено суб`єктний склад договору факторингу) позивач просить визнати договір від 14 травня 2019 року недійсним. 28 жовтня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» було надано відзив на позов, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги безпідставні та необґрунтовані. Так, відповідач вказує на те, що ТОВ «ФК «Гефест» є фінансовою установою, яка здійснює свою діяльність на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, яка розміщена у відкритому доступі, а відтак спростовує доводи позивача, що відповідачі не мали права укладати між собою договір. Також, відповідач посилається на те, що позивачем не доведено обставин, якими від обґрунтовує заявлені вимоги стосовно визнання недійсним договору на підставі ст. 203 ЦК України. 18 листопада 2019 року від ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» надійшов відзив на позов, в якому він просив суд також відмовити у задоволенні позову, оскількии законом не заборонено укладання договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором фінансовим установам, якою він є. Ухвалою судді від 11 жовтня 2019 року було відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явились, надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на те, що на його думку спірний правочин є договором факторингу, а відтак має бути укладений тільки з фінансовою установою, якою не є ТОВ «ФК «Гефест». Також позивач зазначає, що в силу положень ст. 203 ЦК України спірний договір, укладений між відповідачами має бути визнано недійсним. Судом встановлено, що 14 квітня 2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11333197000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 89 500 дол. США із розрахунку 12,8% річних за користування кредитом на строк до 16.04.2029 року. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 82894, посвідчений 27.09.2011 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області за реєстрованим № 2318, на підставі якого передано в іпотеку належну позивачу на праві власності квартиру [ADDRESS] . 08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами /а.с. 86/. Таким чином, продавець АКІБ «УкрСиббанк» як первісний кредитор продав (відступив) на користь покупця АТ «Дельта Банк» всі належні йому права вимоги в якості кредитодавця по відношенню до позивача. 24 травня 2019 року між відповідачами у справі ТОВ «ФК «Гефест» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» передало право вимоги до боржника - позивача [PERSON] . Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Так, позивач зазначав, що оспорюваний ним договір факторингу підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений із порушенням норм цивільного права. Слід зазначити, що норми діючого цивільного законодавства не містять прямої заборони щодо укладення договорів факторингу із правом вимоги за кредитними договорами до фізичних осіб. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Таким чином, на момент укладення спірного правочину, жодних обмежень щодо можливості укладення договору факторингу із правом вимоги до фізичної особи не було. Крім того, ТОВ «ФК «Гефест» є фінансовою установою, яка здійснює свою діяльність на підставі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, виданого на підставі Рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1757 від 03.10.2018 року. Позивачем не доведено наявність підстав та обставин, що свідчать про порушення вимог чинного законодавства під час укладення спірного договору купівлі-продажу права вимоги за кредитним та іпотечним договором, рівно як не доведено порушення саме його суб`єктного складу. Водночас, посилання позивача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11.09.2018 року у справі 909/968/16 є необґрунтованим та безпідставним, оскільки спірні правовідносини не є тотожними з виниклими. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). За таких обставин суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову про визнання недійсною частини договору слід відмовити.

Outcome: dismissed