Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

У вересні 2020 року представник позивач [PERSON] звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, посилаючись на те, що він з 1968 року по 1984 рік працював у шкідливих умовах праці з повним робочим днем під землею на шахті ім. Леніна Рудоуправління ім. Орджонікідзе Тресту «Ленруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», за професіями підземного прохідника, прохідника підривника. У зв`язку із шкідливими і тяжкими умовами праці [PERSON] отримав професійні захворювання: сидеро-силікоз І ст., вібраціна хвороба І ст., двосторонній кохлеаоний неврит зі значною стадією зниження слуху та оглядом ЛТЕК від 09.02.1984 йому було вперше встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% професійної працездатності та 15 % загальної працездатності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, чим йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення нормальних життєвих зв`язків, позбавлення можливості реалізовувати свої звички та бажання, виникнення складнощів у побуті у зв`язку із фізичним станом викликаним наслідками професійних захворювань. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 94460,00 грн., які просить суд стягнути з відповідача. 21 вересня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. Відповідач не скористався своїм правом на позадня відзиву. Станом на день розгляду справи відзив відповідача до суду не надійшов. Будь-яких заяв та клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача до суду не надходило. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] 10 квітня 1968 року був прийнятий підземним прохідником шахти ім. Леніна Рудоуправління ім. Орджоннікідзе Тресту «Ленінруда» та 15 серпня 1968 року його було переведено підземним прохідником підривником. 06 лютого 1984 року [PERSON] було переведено на підприємстві учнем слюсаря-ремонтника (інвалідність ІІІ групи, профзахворювання). (а.с. 12-23) З виписка з Акту огляду ЛТЕК від 9 лютого 1984 року вбачається, що у зв`язку із виявленими у [PERSON] професійними захворюваннями: сидеро-силікоз І ст., вібрацінй хворобу І ст., двосторонній кохлеаоний неврит зі значною стадією зниження слуху, йому було вперше встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% професійної працездатності та 15 % загальної працездатності, а також позивач визнаний особою з інвалідністю ІІІ групи. (а.с. 24) Довідкою МСЕК від 9 березня 1999 року [PERSON] повторно встановлено 35% втрати професійної працездатності за професійними захворюваннями та встановлено ІІІ групу інвалідності. (а.с. 31-32) Довідкою МСЕК серії АБ № 0008935 від 13 лютого 2014 року [PERSON] повторно встановлено 40 % втрати професійної працездатності, з яких 20% за туговухістю, 10% за вібраційною хворобою, 10% за сидеросилікозом без визначення групи інвалідності. (а.с. 33) Так, пред`являючи позовні вимоги до ПАТ «Кривбасзалізрудком» про відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, позивач пов`язує її заподіяння з трудовими правовідносинами під час роботи на шахті ім. Леніна Рудоуправління ім. Орджоннікідзе Тресту «Ленінруда». Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Відповідальність роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва була передбачена вперше Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року та в подальшому 24 грудня 1999 року була закріплена у статті 237-1 КЗпП України. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдана моральна шкода. Так, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, справа № 210/3177/17. В той же час законодавство, що було чинним на час отримання позивачем ушкодження здоров`я на виробництві (1984 рік), не містило положень про відшкодування моральної шкоди роботодавцем. За таких обставин вбачається, що позовні вимоги про відшкодування маральної шкоди роботодавцем на підставі статті 237-1 КЗпП України не ґрунтуються на законі, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed