Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що з 27 грудня 2011 року він перебував у трудових правовідносинах з Державною службою молоді та спорту України, правонаступником якої є Міністерство молоді та спорту України, до 27 вересня 2012 року, коли його було звільнено. 27 вересня 2012 року, тобто у день звільнення, на офіційному сайті відповідача http://dsmsu.gov.ua було опубліковано повідомлення, яке, зокрема, містило наступні відомості: «[PERSON] звільнено з посади головного тренера штатної збірної команди України з легкої атлетики. 27 вересня 2012 року наказом Державної служби молоді та спорту України № 164-т [PERSON] звільнено з посади головного тренера штатної збірної команди України з легкої атлетики. Зазначимо, що [PERSON] звільнено у зв'язку з невиконанням п.2.4.7 контракту (за умовами, передбаченим контрактом) п.8 ст.36 КЗпП України». Посилаючись на те, що вказані відомості не відповідають дійсності та порушують його особисті немайнові права, позивач просив суд зобов'язати відповідача спростувати вищевикладену інформацію та стягнути з відповідача на його користь 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Також просив суд зобов'язати відповідача виплатити на його користь усі належні платежі за трудовим контрактом від 27 грудня 2011 року. У судовому засіданні з ініціативи суду до участі у справі залучено Державну службу молоді та спорту України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Представник позивача у судовому засіданні підтримала пред'явлені вимоги. Представники відповідача позов не визнали, заперечували проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що 27 грудня 2011 року між позивачем та Державною службою молоді та спорту України було укладено трудовий контракт, згідно з умовами якого позивача було прийнято на посаду головного тренера штатної збірної команди України з легкої атлетики. Наказом першого заступника голови Державної служби молоді та спорту України №164-т від 27 вересня 2012 року позивача звільнено із займаної посади на підставі п.8 ст.36 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням п. 2.4.7 трудового контракту. Крім того, на веб-сайті http://dsmsu.gov.ua було опубліковано повідомлення, яке, зокрема, містить наступну інформацію: «[PERSON] звільнено з посади головного тренера штатної збірної команди України з легкої атлетики. 27 вересня 2012 року наказом Державної служби молоді та спорту України № 164-т [PERSON] звільнено з посади головного тренера штатної збірної команди України з легкої атлетики. Зазначимо, що [PERSON] звільнено у зв'язку з невиконанням п.2.4.7 контракту (за умовами, передбаченим контрактом) п.8 ст.36 КЗпП України». Дана обставина підтверджується матеріалами справи (а.с.11) та сторонами справи не заперечується. Також сторонами визнано, що на момент вирішення судом спору наведена публікація знята з вищевказаного веб-ресурсу. Не погоджуючись з такими діями адміністрації Державної служби, позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання роботодавця змінити формулювання причини звільнення. Рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 16 квітня 2013 року позов задоволено, зобов'язано Державну службу молоді та спорту України змінити формулювання причин звільнення позивача з п.8 ст.36 КЗпП України на ч.1 ст.38 КЗпП України. Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги позивач посилається на те, що оскільки формулювання причин його звільнення змінено у судовому порядку, оспорювана інформація не відповідає дійсності, порочить його ділову репутацію, а відтак відповідач зобов'язаний спростувати поширені відомості в порядку ст.277 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Разом з тим, як встановлено в ході розгляду даної справи, оспорювана інформація щодо позивача була поширена шляхом публікації на веб-сайті, який згідно витягу інформаційної бази The Ukrainian Whois (а.с. 36) належить не відповідачеві, а третій особі по справі - Державній службі молоді та спорту України, яка є самостійною юридичною особою. Будь-яких даних, які б свідчили про те, що вказані відомості поширювалися відповідачем, суду не надано. Пред'являючи позов до Міністерства молоді та спорту України позивач виходив з того, що відповідач є правонаступником Державної служби молоді та спорту України в результаті реорганізації на підставі указу Президента України «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» № 96 від 28 лютого 2013 року. Відповідно до ст.104 ЦК України юридична особа припиняється, зокрема, в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення), та є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Порядок такого припинення юридичної особи відбувається за процедурою, визначеною статтею 107 цього Кодексу. Разом з тим, вищевказаним указом Президента України лише постановлено утворити Міністерство молоді та спорту України, реорганізувавши Державну службу молоді та спорту України. В ході розгляду справи не здобуто доказів, які б свідчили про те, що вказана реорганізація відбулася і відповідач набув статус універсального або сингулярного правонаступника Державної служби молоді та спорту України. Згідно наданого на запит суду витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, на момент вирішення даного спору Державна служба молоді та спорту України припиненою не є, а відтак зберігає свій статус учасника спірних цивільно-правових відносин. Судом роз'яснювалося право представника позивача заявити клопотання про заміну неналежного відповідача в порядку ст.33 ЦПК України, однак представник таким своїм правом не скористалася. З аналогічних підстав суд відхиляє позов в частині відшкодування моральної шкоди, а також в частині зобов'язання відповідача виплатити позивачеві належні за трудовим контрактом суми, оскільки відповідач перебував у трудових правовідносинах не з відповідачем, а третьою особою по справі, доказів того, що до відповідача перейшли певні обов'язки за вказаним контрактом в порядку правонаступництва, суду не надано. Таким чином, позов задоволенню не підлягає як такий, що пред'явлений до неналежного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed