Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

У грудні 2015 року позивачі звернулися з позовом до суду, яким просили встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON], який помер [INFO] з [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та визнати [PERSON] та [PERSON] членом сім'ї наймача квартири та право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказали, що на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2005 року по справі № 2-159/2005 [PERSON] був наданий ордер № 25 від 23 листопада 2005 року на право вселення до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи той факт, що ордер є підставою для заселення в квартиру та для проведення реєстрації фізичної особи у жилому приміщенні (квартирі) 06 грудня 2005 року [PERSON] був правомірно зареєстрований у квартрі [ADDRESS]. З грудня 2005 року у даній квартирі разом з [PERSON] став проживати його син [PERSON] та його дружина [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Вони здійснили всі належні заходи щодо його поховання та всі витрати здійснили з власного сімейного бюджету. Отже, починаючи з грудня 2005 року по травень 2011 року позивачі спільно проживали однією сім'єю з [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В процесі проживання, вони вели разом спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, вели сумісне господарство, займалися утриманням своєї квартири. Після того, як [PERSON] був виданий ордер на квартиру, він як наймач квартири взяв на себе зобов'язання провести ремонт сантехніки, столярних виробів та системи опалення за власний кошт. В підтвердження доказів ведення сумісного господарства та спільного здійснення ремонту квартири є укладання [PERSON] з фізичною особою - підприємцем [PERSON] договору № 7800/127/101 від 28 грудня 2005 року на придбання та встановлення метало пластикових вікон. В рамках виконання вищевказаного договору, [PERSON] було сплачено 1 597 грн.. що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 193 від 29 грудня 2005 року. умовами вищезазначеного договору також передбачено, що адреса поставки вікон та їх встановлення [ADDRESS]. Місцезнаходження [PERSON] також зазначено [ADDRESS]. Той факт, що ремонт квартири здійснювало подружжя [PERSON], це додатковий факт спільного проживання однією сім'єю в квартирі з наймачем квартири [PERSON] Також, для ремонту квартири були придбані будівельні матеріали, що підтверджується товарними чеками. 10 квітня 2007 року, [PERSON] уклав договір № [NUMBER] про надання послуг кабельного телебачення за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] жодного разу не чинив спротив щодо ремонту квартири та їх спільного проживання, а навпаки всіляко їм допомагав. Позивачі в процесі спільного проживання з [PERSON] та й після його смерті завжди отримували поштову кореспонденцію за своїм фактичним місцем проживання, оплачували комунальні послуги. Після смерті [PERSON] позивачі та їх неповнолітній син продовжували проживати у квартирі та і проживають там у теперішній час. Вони не тільки користуються правами на проживання в цій квартирі, а й виконують обов'язки по утриманню даної квартири. Після смерті [PERSON] вони продовжують сплачувати комунальні послуги. Купували меблі, матрац, телевізор. Оскільки вони проживали однією сім'єю з наймачем квартири, то вони є членами його сім'ї і мають право користуватися даною квартирою. У зв'язку з чим вони звернулися до суду з даним позовом. У судове засідання позивачі та їх представник не з'явилися, але від представника позивача надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутності та відсутності позивачів. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник відповідачів - Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради та Управління житлового господарства Дніпропетровської міської Коробов І.О. не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. У судовому засіданні 02 серпня 2016 року дав суду пояснення, згідно яких позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення. Суду пояснив, що чинним законодавством не існує такий вид способу захисту як визнання фізичної особи членом сім'ї наймача квартири. Позивачами не наведено якими діями відповідача порушуються їх права користування житловим приміщенням та не доведено факт порушення, невизнання або оспорювання його прав відповідачами. Позивачі зазначають, що правомірно вселилися та в подальшому проживають в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] в м. Дніпропетровську, однак не підтверджують це належними та допустимими доказами. Відповідно до ст.ст. 58,61 ЖК УРСР існує дві ознаки для правомірного вселення у жиле приміщення це ордер, або письмова згода усіх членів сім'ї, які проживають разом з ним. Згідно п. 10 роз'яснень Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ», у члена сім'ї наймача, включеного до ордера на заселення житлового приміщення, право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордера, а не у зв'язку із вселенням у це приміщення. Тобто, фактичне вселення у жиле приміщення саме по собі не породжує права користування цим приміщенням. Юридичні особи, до яких звертався позивач не зобов'язані перевіряти фактичну адресу проживання, а тому відповіді різних устав були надіслані на адресу, що вказав позивач у заяві, проте це не є доказом того, що позивач дійсно фактично там проживає. Також свідками не можуть бути підтверджені дані обставини. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25 січня 2010 року по справі № ПР25/277-09(ПР30/192-08) було зобов'язано ТОВ «Дніпровськпромбуд» передати до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради об'єкт державного житлового фонду - житловий будинок по вулиці Боброва, 30 у м. Дніпропетровську разом з об'єктами інфраструктури, що його обслуговують. Дане рішення набрало законної сили 01 квітня 2010 року, окільки постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду дане рішення від 01 квітня 2010 року було залишено без змін. Таким чином, житловий будинок по вулиці Боброва, 30 у м. Дніпропетровську разом з об'єктами інфраструктури, що його обслуговують належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. Судом встановлено, що позивач [PERSON] доводиться сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] 9а.с. 24\\3). Позивач [PERSON] доводиться невісткою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу [NUMBER]. про те, що 17 червня 1993 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище [PERSON], про що було зроблено запис № 25 (а.с. 24). На підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2005 року по справі № 2-159/2005 [PERSON] 23 листопада 2005 року було видано ордер № 25 на заняття однокімнатної квартири № 53, площею 20.8 кв.м. в сімейному гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). 06 грудня 2005 року [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідною відміткою у паспорті громадянина України [PERSON] ( а.с. 15). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] (а.с. 17). У судовому засіданні встановлено і підтверджено показаннями свідка [PERSON] факт того, що з грудня 2005 року зі згоди [PERSON] у квартирі [ADDRESS] поселилися і постійно проживали разом з ним його син [PERSON] та його невістка [PERSON] В процесі проживання, вони вели разом спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, вели сумісне господарство, займалися утриманням своєї квартири. Також, в підтвердження вищезазначених обставин позивачами у відповідності до ст. 59 ЦПК України були надані письмові докази, а саме: в підтвердження доказів фактичного проживання позивачів разом з померлим [PERSON] є заява [PERSON] на адресу головного лікаря СКЛ № 7 від 21 листопада 29008 року про те, що вона просить дозволу на медичне обслуговування у даній лікарні за місцем свого фактичного проживання (а.с. 86). [PERSON] неодноразово проходила обстеження у даній лікарні, що підтверджується довідками ГКБ № 7 (а.с.81-84). Також, [PERSON],згідно виписного епікризу № 74/44 Дитячої міської клінічної лікарні № 5, знаходився на лікуванні з 09 січня 2013 року по 25 січня 2013 року і його адреса проживання зазначена - [ADDRESS] (а.с. 89); в підтвердження доказів ведення сумісного господарства та спільного здійснення ремонту квартири є укладення позивачем [PERSON] з фізичною особою - підприємцем [PERSON] 28 грудня 2005 року договору № 7800/127/101 на придбання та встановлення металопластикових вікон. За виконання умов договору 29 грудня 2005 року [PERSON] сплатила 1 597 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 193. Також, згідно заказу № 7807 адреса поставки вікон зазначена: [ADDRESS]. У договорі зазначено юридична адреса замовника [PERSON] - [ADDRESS] (а.с. 25-26). Товарними чеками від 28 січня 2006 року, 08 лютого 2006 року. 13 лютого 2006 року на придбання будівельних матеріалів також підтверджується факт проведення ремонту у квартирі (а.с. 27). [PERSON].В. було укладено договір № [NUMBER] від 10 квітня 2007 року про надання послуг кабельного телебачення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28-29). Також, позивачі в процесі спільного проживання з [PERSON] постійно здійснювали і після його смерті продовжують здійснювати оплату вартості комунальних послуг, що підтверджується квитанціями (а.с. 30-65). Позивачі з 2005 року отримують за адресою: [ADDRESS] поштову кореспонденцію на своє ім'я, що підтверджується листами КП «Днпроводоканал» від 23 листопада 2011 року, 05 серпня 2014 року, 17 листопада 2014 року та 09 липня 2014 року (а.с. 74-77)); листом ПАТ «Дніпрогаз» від 22 листопада 2011 року (а.с. 78); листом Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 01 серпня 2014 року (а.с. 79); листом Кіровського районного відділу Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області від 24 листопада 2009 року (а.с. 80). В підтвердження факту того, що позивачі продовжують користуватися даним житловим приміщенням свідчать наступні докази, а саме: 06 березня 2014 року [PERSON] уклав договір поставки товару № НФФР- 000479, згідно якого придбав ліжко Венеція Люкс. Пунктом 3.2 даного договору передбачено, що товар слід доставити за адресою: [ADDRESS] (а.с. 68-69). 27 лютого 2014 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу матрацу № 1426, де також зазначена адреса покупця: [ADDRESS] 9ас. 70-71). [PERSON] бу придбаний телевізор Saturn, який був доставлений 11 липня 2013 року за адресою: [ADDRESS], що підтверджується видатковою накладною ГФ-70103542 та повідомленням про вручення кур'єрської доставки «Міст експрес» від 11 липня 2013 року(а.с. 73). Судом також було встановлено, що позивачі здійснювали поховання [PERSON] та за власний кошт встановили надгробний пам'ятник, що підтверджується замовленням від 14 квітня 2013 року (а.с. 66-67). Згідно ст. 47 Конституції України - кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Крім шлюбу, кровного споріднення та усиновлення, сім'я може бути створена і на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За змістом статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Необхідними умовами для вселення в жиле приміщення інших осіб є дотримання порядку вселення та правил реєстрації, разом з тим, відсутність доказів про їх дотримання та письмової згоди хоча б одного з користувачів не узгоджуються із вимогами статей 64,65 ЖК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Як пояснює стаття 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх дитині батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У частині 1 статті 106 ЖК України зазначено, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, які обставини мають бути з'ясовані судом, при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012року (справа № 6-60цс12) у осіб, які вселились до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача. Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які поживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У разі вселення особи до житлового приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування жилим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилась як член сім'ї наймача. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Судом було встановлено, що покійний [PERSON] жодного разу не чинив спротиву щодо проживання і користування позивачами квартирою [ADDRESS]. Згідно відміток про реєстрацію, позивач значиться зареєстрованим з 19 квітня 1988 року на [ADDRESS], а позивачка з 30 квітня 2002 року значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9,11-12). Проте, з пояснень представника стало відомо, що позивач вже не значиться зареєстрованим за даною адресою і позивачі не мають у власності іншого жилого приміщення, тому квартира [ADDRESS] була їхнім постійним місцем проживання. Оскільки позивачі вселилися в спірне жиле приміщення як члени сім'ї наймача за його згодою та продовжують нести обов'язки наймача, суд вважає, що відповідно до вимог Житлового кодексу України, позивачі мають право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. При вирішенні справи суд враховує роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 4 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», яким передбачено, що в силу ст. 61 ЖК України, житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК України (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім'ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду. Оскільки в даний час спірне житлове приміщення є об'єктом комунальної власності міста, відповідач, як власник та відповідно наймодавець є належним відповідачем у позові. З урахуванням вищевикладеного, суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідачів про те, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав не відповідає вимогам чинного законодавства. Також, судом не можуть бути прийняті до уваги ствердження представника відповідачів про те, що позивачі не були зареєстрованим у даному жилому приміщення, оскільки дана обставина не може спростовувати факт проживання позивачів у квартирі [ADDRESS], що і зазначено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», згідно якого, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту проживання [PERSON], [PERSON] однією сім'єю з померлим [PERSON] та визнання їх як членами сім'ї наймача, а також визнання за ним права користування вищевказаною квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідачів на користь позивачів необхідно стягнути судові витрати в рівних частках у розмірі по 487 грн. 20 коп. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved