Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

У вересні2019 року позивачка[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про вселення, визначення порядку користування квартирою, покладання зобов`язання не чинити перешкоди, стягнення судових витрат. Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 30.01.2018 року, їй на праві власності належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] .Право власності на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.Незважаючи на те, що вона єзаконним власником вказаної частини квартири, відповідачка [PERSON] , яка є співвласникомквартири, проживає у квартирі одна, не впускає її у квартиру, чинить перепони у користуванні власністю. Просила вселити її у квартиру, визначити порядок користування спірною квартирою, зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні майном, стягнути судові витрати. Ухвалою від 17.08.2019 року за даним позовом відкрито провадження, визначено про розгляд справи у загальному позовному провадженні, розпочате підготовче провадження. Відповідачу був наданий строк для подачі відзиву на позовну заяву. Відповідач не скористався нагодою та відзив на позов не надала. Ухвалою від 23.12.2019 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. У судові засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі ( а.с. 27, 68). В судове засідання представник позивача - адвокат Степаненко І.В. не з`явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити ( а.с. 69). Відповідачка [PERSON] у судове засідання жодного разу не з`явилася, поважну причину неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг від 02.10.2019 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , саме за цією адресою відповідачка повідомлялася про день, час та місце розгляду справи судом. Жодну, з направлених судом повісток, [PERSON] не отримала, вони повернуті суду з відміткою поштового відділення зв`язку « Адресат відсутній» та інші причини невручення ( а.с. 25,26, 33-а, 46,47, 60,67). Крім того, відповідачка повідомлялася про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 24.12.2019 року, 20.01.2020 року, 06.02.2020 року, 28.02.2020 року ( а.с.45, 52,59, 65). Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідача про наявність справи у суді, але вони результатів не дали. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» ( № 12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб- сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були. Враховуючи вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, по наявним у справі документам. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 30.01.2018 року, було задоволено позовні вимоги [PERSON] до Територіальної громади м.Запоріжжя про визнання права власності на спадкове майно та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності, за кожним окремо, на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ( а.с.7-10). Право власності позивача на частину квартири зареєстровано, що вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с. 11). Вказана обставина підтверджена матеріалами справи, не є спірною, сторонами не спростовується. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Крім того, в ст.150,156 ЖК України зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З`ясувавши обставини даної справи та оцінивши надані суду докази, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність, обґрунтованість та доведеність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про вселення у квартиру, оскільки судом встановлено та знайшло своє належне підтвердження, що позивач будучи співвласником спірної квартири та маючи гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатисясвоєю власністю- житлом, на даний час обмежений в здійсненні такого права, доступу до квартири не має, оскількивідповідач відмовляється допустити його до квартири. При цьому аналіз статті 391 ЦК України свідчить, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Суд враховує, що відповідач доводи позивача щодо наявності перешкод в користуванні спірною квартирою не оспорює, оскільки відзиву на позов відповідачка не надала, своїм правом не скористалася. Враховуючи вказане вище, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про вселення її у квартиру такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Оскільки письмового договору про порядок користування квартирою між сторонами не укладено, сторони добровільно між собою не можуть визначити порядок користування квартирою, відповідно до належних їм часток у власності. Для усунення спорів та конфліктів між співвласниками необхідно встановити порядок користування спірною квартирою і встановлення такого порядку є можливим, виходячи із кількості житлових кімнат квартири. Враховуючи відсутність взаємної згоди сторін на здійснення права спільної часткової власності та неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном, а також право сторін на судовий захист, встановлення судовим рішенням порядку користування квартирою не суперечитиме положенням ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до даних технічного паспорту, загальна площа спірної квартири складає 49,48кв.метрів, квартира має дві кімнати: кімнату № 4 , площею 12,6кв.м, кімнату № 5 , площею 15,6кв.м.; лоджію, площею 1,975 кв. метрів; кухню, площею 7,2 кв.м.; ванну кімнату, площею 2,8кв.м.; туалет, площею 1,3кв.м.; коридор, площею 7кв.м.; дві комори, площами 0,5 кв. метрів кожна ( а.с. 12-14). Суд, враховуючи план розташування приміщень (кімнат) квартири, які є відокремленими одна від іншої, та враховуючи інтереси усіх співвласників на користування спільним майном, наявність на утриманні [PERSON] двох неповнолітніх дітей- 2005 та 2016 року народження, вважає доцільним визначити такий порядок користування квартирою: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 15,6кв.м, виділити [PERSON] у користування житлову кімнату, площею 12,6 кв. метрів, що не ущемляє прав відповідача по справі та не позбавляє ні позивача ні відповідача їх права власності, а саме кожного на Ѕ частину квартири, та залишити в загальному користуванні співвласників приміщення: кухню, площею 7,2 кв.м., ванну кімнату, площею 2,8кв.м., туалет, площею 1,3кв.м., коридор, площею 7,0кв.м., дві комори, площею 0,5кв.метри кожна; лоджію, площею 1,975 кв. метри. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] про визначення порядку користування квартирою необхідно задовольнити. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду позову в розмірі 768 грн. 40 коп. Позовні вимоги позивача у частині покладання зобов`язання на [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні майном, необхідно залишити без задоволення.

Outcome: partial