Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 05 лютого 2009 року прокурор прокуратури Самарського району Юлдашев С.А. незаконно порушив проти неї кримінальну справу у зв'язку з чим позивачка була притягнута, як обвинувачена за ч.1 ст. 366 та за ч. 2 ст. 191 КК України, без відповідної перевірки на підставі неправдивих свідчень, документів. Про порушення кримінальної справи позивачка дізналася лише в квітні 2009 року. Дана кримінальна справа була порушена з причини відмови позивача забрати позовну заяву із суду щодо поновлення на роботі. Протягом всього слідства та перебування на розгляді у суді кримінальної справи, розслідування та розгляд були односторонніми. В суді не бралося до уваги, що кримінальна справа була заказною. Протягом розгляду кримінальної справи у суді прокуратура Самарського району м. Дніпропетровська впливала на суддів. Тривалий час - 5 років, позивач вимушена була доводити про свою невинуватість, було втрачено роботу, заробіток. Позивач змушена була неодноразово їздити до міста Києва звертаючись до вищих інстанції з приводу незаконних дій у відношенні неї. 09 липня 2013 року набрала законної сили ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області, якою було скасовано вирок Самарського районного суду від 25.03.2013. На підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК України провадження у кримінальній справі закрито за відсутність у діях позивача складу злочину. Внаслідок незаконних дій прокуратури позивач втратила право на роботу та можливість заробітку на довгий період часу, а саме за період з жовтня 2008 року по жовтень 2013 року у розмірі 170 000,00 грн. заробітку. Таким чином, незаконне карне переслідування відносно неї спричинило позивачу значних моральних страждань та нанесено непоправну шкоду її репутації, вона витрачала значні кошти на адвоката та владнання справи та проїзд до м. Києва для вирішення питань пов'язаних з розглядом справ. Враховуючи вищевказану завдану їй шкоду, позивач просила стягнути з державного бюджету на її користь 200 000 грн. матеріальної шкоди, 500 000 гривень моральної шкоди, поновити її на посаді начальника управління-служби у справах дітей Самарської районної ради, зробити повідомлення про закриття кримінальної справи у засобах масової інформації (а.с.1-4,180-189). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 грудня 2013 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Самарську районну у м. Дніпропетровську раду та в якості третьої особи Прокуратуру Самарського району м. Дніпропетровська. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, пояснення надала аналогічні викладеним у позовній заяві, а також просила врахувати надані докази спричинення їй матеріальної та моральної шкоди. Представник відповідача - Прокуратури Дніпропетровської області Овчар Т.В. пояснила, що моральна шкода повинна бути визначена судом з урахуванням наданих доказів та вимог чинного законодавства, а саме Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Що стосується інших вимог, то вони не підлягають задоволенню, оскільки звільнення позивачки відбулося з причини здійснення нею прогулу, що підтверджується наявними в матеріалах справи рішеннями суду при розгляді позову [PERSON] про поновлення на роботі. Матеріальна шкоди відшкодовується відповідно до норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (а.с.161-163). Представник відповідача Державної казначейської служби України Бєкіна Т.О. проти позову заперечувала, посилаючись на необґрунтованість позову, підтримала письмові заперечення надані у матеріали справи. Представник відповідача Самарської районної у м. Дніпропетровську ради Решетник О.А. суду пояснив, що моральна шкода на користь позивача може бути стягнута відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», що стосується інших позовних вимог, то заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що для відшкодування матеріальної шкоди існує порядок її стягнення, встановлений чинним законодавством, що не перешкоджає позивачу звернутися у встановленому законом порядку з питання відшкодування матеріальної шкоди, в тому числі витрат на юридичну допомогу. Вимоги про поновлення на роботі задоволенню не підлягають, оскільки позивач була звільнена не у зв'язку із порушенням кримінальної справи, а через прогул, що було предметом розгляду в іншому провадженні і підтверджується наявними в матеріалах справи рішеннями суддів. Представник третьої особи Прокуратури Самарського району м.Дніпропетровська - Федотова О.П. просила задовольнити позов в частині стягнення моральної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в іншій частині позову просила відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів, представника третьої особи, дослідивши матеріли справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 05 лютого 2009 року прокуратурою Самарського району м. Дніпропетровська порушено кримінальну справу у відношенні [PERSON] за фактом скоєння службового підроблення за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України (а.с.5). Постановою прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська від 23 березня 2009 року порушено кримінальну справу у відношенні [PERSON] за фактом заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїм службовим становищем за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України (а.с.11). 30 березня 2009 року [PERSON] притягнута в якості обвинуваченої у скоєнні злочинів передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України, а 06 вересня 2012 року - за ч.1 ст.366 КК України (а.с.12-14, 15-17). Крім того, постановою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2009 року [PERSON] притягнено до відповідальності за ч.1 ст.7 та ч.1 ст.8 Закону України «Про боротьбу з корупцією». Постановою судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2009 року постанову судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2009 року скасовано та провадження у справі про притягнення [PERSON] до відповідальності за ч.1 ст.7 та ч.1 ст.8 Закону України «Про боротьбу з корупцією» закрито через відсутність складу проступку - за п.1 ст.247 КУпАП (а.с.56). Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2010 року [PERSON] визнано винною у скоєнні злочинів передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України (а.с.34-37), який в подальшому скасовано апеляційним судом Дніпропетровської області. Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2012 року [PERSON] визнано винною у скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст.366 КК України (а.с.38-41). Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2012 року вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2012 року скасовано та справу направлено на додаткове розслідування (а.с.49-52). Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2013 року [PERSON] визнано винною у скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст.366 КК України (а.с.42-48). Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2013 року вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2013 року скасовано та провадження по справі закрито на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину (а.с.53-54). Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2013 року залишено без змін (а.с.234-236). Таким чином, [PERSON] незаконно перебувала під карним переслідуванням з 05 лютого 2009 року по 09 липня 2013 року. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною 2 статті 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Частинами 4,5 ст.3 Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Згідно з вимогами ст.ст. 1, 4, ч.2., ч.3 ст.13 вказаного Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням обставин справи в межах, передбачених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичних та моральних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної страти громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду. Надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам у сукупності, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на характер та обсяг страждань, яких завдано позивачу внаслідок вимушених змін у його житті та його виробничих стосунках, необхідності витрати зусиль та часу для відновлення попереднього стану, заподіяними позивачу внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, суд вважає стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди грошову компенсацію в розмірі 64 554 грн. 00 коп. Встановлюючи саме такий розмір моральної шкоди, суд виходить із вимог ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» розмір мінімальної заробітної плати встановлено 1218 грн., позивач перебувала під карним переслідуванням з 05 лютого 2009 року по 09 липня 2013 року, що становить 53 місяця, а тому 1218 грн. х 53 місяця = 64 554 грн. 00 коп., а відтак в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди позов підлягає задоволенню частково. Що стосується позовних вимог в частині стягнення матеріальних збитків в розмірі 200000 грн., які складаються з втраченого заробітку, судових витрат на здійснення поїздок для вирішення питань в судах, то суд зазначає наступне. Статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Тобто існує порядок відшкодування такої шкоди, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу, то суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не надано доказів понесення таких витрат, не визначено їх розмір, тоді як обов'язок доказування Законом покладено саме на позивача. Стаття 6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції Закону на момент виникнення правовідносин) передбачала, що громадянин, звільнений з роботи (посади) у зв'язку з незаконним засудженням або відсторонений від посади у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, має бути поновлений на колишній роботі (посаді), а в разі неможливості цього (ліквідація підприємства, установи, організації, скорочення посади, а також наявність інших передбачених законом підстав, що перешкоджають поновленню на роботі (посаді) - йому має бути надано державною службою зайнятості іншу підходящу роботу. Робота (посада) надається громадянинові не пізніше місячного терміну з дня звернення, якщо воно надійшло протягом трьох місяців з моменту набрання законної сили виправдувальним вироком або винесення постанови (ухвали) про закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, запис про звільнення з роботи (посади), зроблений у трудовій книжці, визнається недійсним. На вимогу громадянина власник або уповноважений ним орган у триденний термін видає йому дублікат трудової книжки без запису, який визнано недійсним. Судом встановлено, що [PERSON] було звільнено з посади начальника управління-служби у справах дітей Самарської районної у м. Дніпропетровську ради з 20 жовтня 2008 року за прогул без поважних причин по п.4 статті 40 КЗпП України (а.с.144). Питання поновлення на роботі [PERSON] було предметом розгляду в суді. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2010 року позивачу [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.146-148). Ухвалою колегії суддів Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2011 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.149). Ухвалою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2012 року рішення судів попередніх інстанції залишено без змін (а.с.150-151). Суд не може погодитися з посиланнями позивача [PERSON] щодо звільнення її з посади у зв'язку із порушенням кримінальної справи, оскільки такі твердження спростовуються зазначеними рішенням суддів. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справах, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вимоги позивача щодо поновлення її на роботі задоволенню не підлягають. Частиною 3 статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що якщо відомості про засудження або притягнення громадянина до кримінальної відповідальності, застосування до нього як запобіжного заходу взяття під варту чи накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт були поширені в засобах масової інформації, то на вимогу цього громадянина, а в разі його смерті на вимогу його родичів чи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора або суду засоби масової інформації протягом одного місяця роблять повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, відповідно до чинного законодавства України. Судом встановлено, що 24 березня 2009 року в газеті «Самарській обрій» опубліковано статтю «Про порушення вимог законодавства у сфері службової діяльності», в якій мова йде про порушення кримінальної справи відносно начальника управління-служби у справах дітей (а.с.211). Разом з тим, позивачем суду не надано доказів її звернення до редакції даної газети щодо повідомлення про рішення, яке її реабілітує. Таким чином, суд приходить до висновку що вимоги позивача [PERSON] про повідомлення в засобах масової інформації з питання закриття кримінальної справи, є передчасними. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди грошову компенсацію в розмірі 64 554 грн. 00 коп. В іншій частині позову слід відмовити. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», судові витрати відносяться на рахунок держави.

Outcome: partial