Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якої просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрований і відповідач, який являється батьком позивача. В 2013 році відповідач виїхав закордон України і з тих пір, він більше не проживає у вказаній квартирі, де він зараз знаходиться позивачу невідомо. Відповідач не приймає участі у сплаті житлово-комунальних послуг. Таким чином, позивач вважає свої права порушеними, внаслідок чого вимушена звернутись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 11.01.2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання позивач не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте подала до суду заяву про слухання справи за відсутності позивача, зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач, про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 30.10.1997 року, виданого Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району, однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 5). У відповідності до договору дарування ? (однієї другої) частки квартири, [PERSON] через представника передав, а його дочка - [PERSON], прийняла в дар належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 (одну другу) частку квартири за [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. та зареєстровано в реєстрі за №1244 (а.с. 6). Таким чином, позивач є власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі разом із позивачем зареєстрований також і відповідач, що підтверджується копіями паспортів сторін із відповідними відмітками про зареєстроване місце проживання (а.с. 13, 19). У відповідності до витягу наявної в базі даних інформації щодо перетинання державного кордону України, що відображена в листі Головного центру обробки спеціальної інформації, вбачається, що [PERSON] виїхав межі державного кордону України 14.05.2016 року (характеристика ТЗ 460 Київ-Стамбул) (а.с. 46). За таких обставин, наведені докази у справі вказують про не проживання відповідача у вказаній квартирі. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім'ї. Право члена сім'ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім'ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. З врахуванням наведеного, оскільки на даний час позивач є власником квартири [ADDRESS], а зареєстрований в цій квартирі відповідач [PERSON] в ній не проживає, суд вважає, що позов в частині про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі - 640,00 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: approved