Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору неукладеним. Свої вимоги мотивує тим, що 23 вересня 2008 року між ним та ПАТ «Укргазбанк» було укладено кредитний договір № 21-43/08, у відповідності до якого він мав отримати грошові кошти в іноземній валюті в сумі 15000 євро. Вважає, що умови кредитного договору порушують його права, як споживача та не відповідають вимогам чинного законодавства. Його не повідомили належним чином про кредитні умови, не надали інформацію умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Вважає, що банк не підтвердив видачу коштів, тобто не виконав своїх зобов'язань щодо видачі 15000 євро. Кредит видавався в іноземній валюті - євро, що заборонено законом. У позивача також виникає сумнів, що особа, яка підписувала кредитний договір від імені банку мала необхідний обсяг повноважень (а.с. 1-13). У судовому засіданні 26 березня 2014 представник позивача подав до суду заяву про зміну підстав позовних вимог. Зазначив, що на правовідносини сторін поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», проте банк не надав позивачу копію письмового повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також вважає, що банк не підтвердив видачу йому коштів, тобто не виконав своїх зобов'язань щодо видачі 15000 євро. У договорі зазначена відсоткова ставка, але відсутній графік погашення кредиту. Сам кредит видавався йому в іноземній валюті - євро, що заборонено законом (а.с. 62-83). Сторона позивача просить суд ухвалити рішення, яким визнати кредитний договір № 21-43/08 від 23 вересня 2008 року неукладеним. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 138). Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи 18 квітня 2014 року без участі позивача та його представника. При цьому просив взяти до уваги клопотання про залучення третьої особи на стороні позивача та відзив на заперечення відповідача (а.с. 146). Представник ПАТ «Укргазбанк» проти задоволення позову заперечував. Підтримав викладене у відзиві на позовну заяву (а.с. 57-61). Зазначив, що наданими відповідачем доказами спростовуються вимоги позивача. Третя особа - Національний банк України в судове засідання не з'явилась, про час про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, її неявка розгляду заяви не перешкоджає (а.с. 150). 16 квітня 2014 року представник відповідача направив до суду клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог поручителя за кредитним договором. У судовому засіданні 18 квітня 2014 року зазначене клопотання було розглянуте. Судом відмовлено в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 23 вересня 2008 року між ВАТ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 21-43/08, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 15000 євро з відсотковою ставкою 14,5 % річних (а.с. 97-100). Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на те, що банк не надав йому копію письмового повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також вважає, що банк не підтвердив видачу йому коштів, тобто не виконав своїх зобов'язань щодо видачі 15000 євро. У договорі зазначена відсоткова ставка, проте відсутній графік погашення кредиту. Сам кредит видавався йому в іноземній валюті - євро, що заборонено законом (а.с. 62-83). Разом з тим, такі посилання позивача не ґрунтуються на законі, спростовуються умовами договору та наданими відповідачем доказами. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. У пунктах 1.1., 1.2., 1.3., 1.4., 1.6., 3.3.4. кредитного договору визначена сума, яку позичальник повинен повернути банку, сума кредиту, строк кредитування, процентна ставка за користування кредитом, комісія за відкриття позичкового рахунку, щомісячна комісія за обслуговування кредиту, комісія за аналіз ліквідності забезпечення та передбачено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 10-го числа місяця наступного за місяцем користування кредитом (окрім останнього місяця користування кредитом) та в день закінчення строку на який надано кредит. Оспорюваний договір був укладений на підставі заяви позичальника-фізичної особи від 03 вересня 2008 року, з якої вбачається, що відомості стосовно умов кредитування були повідомлені споживачу письмово, перед укладанням кредитного договору (а.с. 91-96). Відповідно до власноруч підписаної заяви позичальника-фізичної особи, підписанням цієї заяви він підтверджує, що банк надав йому в письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, зі змісту кредитного договору від 23 вересня 2008 року вбачається, що він відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Сторони погодили та визначили усі істотні умови, додержано його письмової форми, а підписанням договору, без будь-яких застережень чи незгоди з його умовами, сторони підтвердили відповідність волевиявлення їхній внутрішній волі, й позивач погодився на отримання у кредит коштів на умовах, що визначені договором. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець (послуг) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути замінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Оспорюваний договір підписаний повноважними особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також ці умови були узгоджені сторонами, що підтверджується погодженням позивача та відповідачів на укладення такого договору, шляхом його підписання. Позивач та його представник не навели достатніх правових підстав, необхідних для обґрунтування своєї позиції з приводу несправедливих умов, а висловили лише певні припущення та свою суб'єктивну думку, тому посилання позивача на порушення його прав як споживача банківських послуг в розрізі статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу. Також у тексті своєї заяви позивач посилається на те, що банком були порушені вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, які виявились у введенні його в оману щодо умов договору. Разом з тим, такі посилання не ґрунтуються на вимогах закону. У частинах 1, 6 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ввів його в оману, щодо істотних умов договору та не надав доказів нечесної підприємницької практики відповідача під час укладення кредитного договору. Крім того, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким правом позивач не скористався, а тому, відповідно, погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору. Вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству. Отримання позивачем грошових коштів у сумі 15000 євро підтверджується заявою на видачу готівки № 340_19 від 23 вересня 2008 року, де факт отримання коштів підтверджується підписом [PERSON] (а.с. 103). Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У ч. 3 ст. 533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено право банку на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в т.ч. надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам, та відповідно вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті. Посилання позивача на незаконність видачу кредиту в іноземній валюті не ґрунтуються на законі. У підпунктах «в», «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначено, що індивідуальної ліцензії потребує така операція, як надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Чинним законодавством не визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483), використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМ України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Вбачається, що наявність відповідної банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України у відповідача для здійснення кредитних операцій у валюті (а.с. 128-135) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Кредитний договір від імені банку підписаний уповноваженою особою - начальником відділення № 21 Черкаської філії ВАТ АБ «Укргазбанк» Кожем’якіною Т.В., що діяла на підставі Положення про відділення та нотаріально посвідченої довіреності. Крім того, рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 21-43/08 від 23 вересня 2008 року (а.с. 120-123). Зазначеним рішенням встановлено, що стягнення заборгованості з боржника та поручителя в солідарному порядку ґрунтується на нормах діючого законодавства, що знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та доказах досліджених у судовому засіданні. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed