Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

У вересні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» (далі - позивач) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 22 291,62 грн., що складається з: основна сума заборгованості - 19 801,70 грн., інфляційна складова 1 894,96 грн. та 3% річних - 595,66 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 11/56-Б надав відповідачу житлово-комунальні послуги однак, відповідач не виконує свої обов`язки по оплаті наданих позивачем послуг, внаслідок чого виникла заборгованість за період з серпня 2015 р. по серпень 2018 р. (включно) у сумі 19 801,70 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду із вказаним позовом. 30.01.2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/43393/18 задоволено заяву відповідача та скасовано судовий наказ у справі № 761/43393/18 від 26 листопада 2018 року про стягнення з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. 24.09.2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Простір» до [PERSON] залишено без руху. 29.10.2019 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків та прийняття уточнень до позовної заяви. 14.01.2020 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/37353/19 відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Копія ухвали від 14.01.2020 року була направлена судом на адресу місця проживання відповідача та отримана ним 30.04.2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення. 14.05.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов відзив відповідача. Відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Свою позицію аргументує тим, що договір яким позивача обґрунтовує позов втратив чинність, позивач не є балансоутримувачем та управителем будинку, не здійснює його утримання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Між позивачем та відповідачем 10.11.2006 року було укладено договір на надання комунальних послуг, послуг з утримання будинку і прибудинкової території. Відповідно до п.5.1 договору термін його дії один рік. В п. .5.4 договору зазначено, що якщо за місяць до закінчення терміну дії договору одна із сторін не виявила намір внести до нього зміни або доповнення він продовжується на термін, зазначений в п.5.1. 03.10.2015 року відповідач надіслав цінним листом з описом на адресу позивача повідомлення про намір внести зміни до договору № 11/56-Б від 10.11.2006 року. В якому зазначав, що йому стало відомо, про те що позивач не здійснює утримання його будинку і прибудинкової території, оскільки не експлуатує будинок, не є його балансоутримувачем, не є його управителем та ніколи не визначався виконавцем послуг з утримання будинку. Тому відповідач запропонував укласти угоду про внесення відповідних змін до договору № 11/56-Б від 10.11.2006, проект якої було додано до листа. В листі також зазначалось, що відповідно до п.5.4. договору, він більше не вважається автоматично продовженим на наступний рік. У разі відмови від підписання додаткової угоди про внесення змін, термін дії договору спливає 10.11.2015 року. В матеріалах справи відсутні відомості про підписання додаткової угоди до договору № 11/56-Б від 10.11.2006 в редакції запропонованій відповідачем або в будь-якій іншій редакції. Так, згідно з абзацом першим ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч. 2-4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Згідно зі ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно із п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Разом з тим, згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про продовження дії договору № 11/56 -Б від 10.11.2006 року або про наявність будь-якого іншого діючого договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій укладеного між позивачем та відповідачем. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2951цс15, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, обов`язок оплатити за житлово-комунальні послуги виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг. Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Зазначена позиція суду узгоджується з висновком Верховного Суду у справі №750/12850/16-ц від 26.09.2018 року. В той же час позивачем не надано належних та допустимих доказів, що саме він є балансоутримувачем або управителем будинку відповідача, а також не надано доказів надання житлово-комунальних послуг відповідачу та фактичного споживання їх останнім. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачем прав позивача як виконавця комунальних послуг не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed