Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У вересні 2020 року позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в обґрунтування якого вказала, що 20 серпня 2016 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від якого сторони по справі мають дитину [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зазначила, що шлюб існує формально, відповідач самоусунувся від виконання обов`язків щодо сина, який проживає разом з позивачкою, протягом півтора року не відвідував дитину. Угоди про добровільне утримання дитини між ними не досягнуто. Також, позивачка вказала, що вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримує допомогу у сумі 860 грн, інших доходів не має. Незначні суми, які надсилає відповідач, не є достатніми для утримання дитини. Позивачка в уточненій позовній заяві просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки від заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму громадян для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову та до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/6 частини заробітку щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною трьох років. Копію ухвали про прийняття до розгляду позовної заяви та відкриття провадження у справі [PERSON] отримала 22 жовтня 2020 року (а.с. 21). Копію ухвали про прийняття до розгляду позовної заяви та відкриття провадження, копію позовної заяви із копіями доданих до неї документів [PERSON] отримав 11 січня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 56). Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Позивачкою до позовної заяви додано клопотання про розгляд справи за відсутності позивачки, в якому остання просила справу розглядати без її участі, проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення не заперечує. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе розглядати справу за відсутністю відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені обставини про те, що [PERSON] та [PERSON] з 20 серпня 2016 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 20 серпня 2016 року (а.с. 6). [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 30 травня 2018 року Палоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 7). Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачкою, про що свідчить довідка про склад сім`ї та проживання, видана Межирицькою сільською радою об`єднаної територіальної громади Павлоградського району Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року № 1581 (а.с. 8). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України передбачено, що при вирішенні будь - яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положення ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачають, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дітей. З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов`язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягає задоволенню. Визначаючи розмір аліментів суд враховує те, що відповідачем не надано доказів того, що він не працює, є інвалідом чи пенсіонером, має на утриманні інших дітей, непрацездатних членів сім`ї, що свідчить про можливість відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази та те, що обидва батьки повинні утримувати своїх дітей, виходячи із принципів справедливості, співмірності та верховенства права, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 вересня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] у зв`язку з утриманням дитини, яка не досягла трирічного віку, суд виходить з наступного. Стаття 84 ч. 2 Сімейного кодексу України передбачає, що дружина, з якою проживає дитина має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Як вбачається із матеріалів справи відповідач доказів того, що він зовсім не має можливості надавати позивачці допомогу на її утримання до досягнення дитиною трьох років не надав, як і не надав доказів того, що він є непрацездатним і тому не може працювати та заробляти кошти. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 статті 76 ЦПК України). Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, незважаючи на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачкою не надано суду доказів того, що відповідач має можливість з урахуванням свого матеріального становища сплачувати аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьох років у зазначеному позивачкою розмірі. Проаналізувавши зазначені вище обставини у їх сукупності суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти в розмірі 1/10 частки його заробітку (доходу) починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною трьох років. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору, а позов підлягає задоволенню, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial