Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «ПриватБанк», в особі відділення № 32 ХГРУ «ПриватБанк», в якому просив визнати дії відповідача щодо списання грошових коштів, зарахованих на його ім'я за умовами зарплатного проекту, в рахунок погашення заборгованості такими, що суперечать діючому законодавству України, та в подальшому заборонити проводити списання грошових коштів [PERSON] з будь-якого рахунку, відкритого у вказаній установі банку, зарахованих за умовами зарплатного проекту. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 24.09.2006 р. уклав з відповідачем кредитний договір і отримав 6470 грн. У зв'язку із виниклою заборгованістю, відповідач звернувся до суду про видачу судового наказу, який винесено 11.06.2007р. Згідно з судовим наказом з позивача стягнуто на користь банку заборгованість у сумі 8118,41грн. та судові витрати. Судовий наказ позивачем отримано 10.07.2007р. та виконано 19.07.2007р. у повному обсязі. Між тим, відповідачем з 2013 р. проводилось списання грошових коштів з поточного карткового рахунку позивача, отриманих як заробітна плата, у тому числі 05.11.2014 року та 06.11.2014 року, безпідставно, як вважає позивач, списано суму 260,56грн. та 132,04 грн. відповідно, а всього 392,60 грн. Рішенням суду від 10.07.2014 р. кредитний договір припинений. З посиланням на ст.26 Закону України «Про оплату праці», якою встановлені обмеження розміру відрахувань з заробітної плати, позивач вважає, що банк незаконно проводить списання сум з його рахунку, отриманих як заробітна плата. Доказів наявності заборгованості, яка оспорюється позивачем, відповідач не має. Позивач направив суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, направив суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутністю. Проти задоволення вимог позивача заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Матеріалами справи встановлено, що 24.09.2006 р. між сторонами укладено кредитний договір № HAEHRK11320069, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 6470грн. (а.с. 5-6). У зв'язку із виниклою заборгованістю, 11.06.2007 р. Московським районним судом м. Харкова винесено судовий наказ, на підставі якого з [PERSON] стягнуто на користь банку заборгованість за зазначеним кредитним договором в сумі 8118,41грн. та судові витрати, а всього 8158,91 грн. (а.с.7). 19.07.2007 р. позивач у повному обсязі сплатив суму заборгованості, стягнуту на підставі судового наказу, що підтверджується копією квитанції № 52 від 19.07.2007 р. (а.с. 8). Також встановлено, що відповідачем 05.11.2014 р. списано 260,56 грн. та 06.11.2014 р. списано 132,04грн., тобто одноособово проведено стягнення з позивача, шляхом списання з картки особистого рахунку. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2014 р. визнано кредитний договір № HAEHRK11320069, укладений 24 вересня 2006 р. між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та [PERSON], припиненим з 19 липня 2007 року. Ухвалами судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 20.08.2014 р. та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2014р. рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2014 р. залишено без змін. Таким чином, зазначене рішення суду набрало чинності. Статтею 26 Закону України «Про оплату праці» встановлені обмеження розміру відрахувань із заробітної плати. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти відсотків, а у випадках, передбачених законодавством, - п'ятдесяти відсотків заробітної плати, що належить до виплати працівникам. Оскільки відповідач не надав до суду доказів, що списані кошти не є заробітною платою, суд вважає цей факт доведеним. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що з боку [PERSON] належним чином виконано зобов'язання за кредитним договором, шляхом виплати заборгованості 19.07.2007 р., а Законом України «Про оплату праці» встановлені обмеження розміру та порядку відрахувань, а тому відповідачем безпідставно проводилися списання грошових коштів, отриманих як заробітна плата. Враховуючи вище викладене, суд вважає необхідним позовні вимоги [PERSON] задовольнити та визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк», юридична адреса: 49094, м. Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, щодо списання грошових коштів, зарахованих за умовами зарплатного проекту на ім'я [PERSON] в рахунок погашення заборгованості такими, що суперечать діючому законодавству України, заборонити ПАТ КБ «ПриватБанк», юридична адреса: 49094, м. Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, проводити списання грошових коштів [PERSON] з будь-якого рахунку, відкритого у вказаній установі банку, зарахованих за умовами зарплатного проекту. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп., що підтверджується квитанціями № 2048 від 06.12.2014 р. та № 1170 від 04.12.2014 р. (а.с. 1,2).

Outcome: approved