Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

У грудні 2015 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що з 01 квітня по 27 травня 2015 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Наказом № 244-кго від 27 травня 2015 року була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Посилаючись на те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач в день звільнення не виплатив їй всієї належної від підприємства суми, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь відповідно до ст.. 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та моральну шкоду в сумі 10000 грн. У судове засідання позивачка не зявилася, подала письмову заяву, у якій просить задовольнити позов та розглянути справу в її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, про час, місце та дату розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, причин неявки не повідомив, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 01 квітня по 27 травня 2015 року і наказом № 244-кго від 27 травня 2015 року була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідач при звільненні не виплатив всіх сум, що належать позивачці від підприємства. Заборгованість по заробітній платі складає 47351,79 грн. Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів. Оскільки відповідачем не надано довідки про нараховану заробітну плату у квітні-травні 2015 року, то суд при розрахунку виходить із посадового окладу позивача, який складає 12000 грн на місяць. Число робочих днів у квітні-травні (до 27.05) 2015 року становить 37. Виходячи з цих даних, середньоденна заробітна плата позивачки за квітень-травень 2015 р. складає 648,65 грн (12000 + 12000/37 = 648,65). Період затримки розрахунку при звільненні за період з 28 травня 2015 року по день ухвалення судом рішення становить 162 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 28 травня 2015 року по 18 січня 2016 року включно становить 105081,30 грн. (162дн. х 648,65грн = 105081,30). Що стосується вимог про стягнення інфляційних та 3% річних, то суд вважає, що передбачена ст.\~625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема, не поширюється на трудові правовідносини, тому суд відмовляє в цій частині позовних вимог. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадится у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що неправомірними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у звязку непроведенням розрахунку при звільненні, чим був порушений звичайний ритм життя, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи обсяг, глибину та тривалість душевних страждань позивача, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в 1000 гривень, і вважає, що зазначений розмір відповідатиме ступеню страждань позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial