Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.1982 належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Відповідач по справі є його колишньою невісткою, після розірвання шлюбу з його сином з реєстрації в будинку не знялась, проте в даному будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в будинку не має. Посилаючись на ст.156 ЖК УРСР, ст.ст.383,391, 405 ЦК України, позивач просив задовольнити його позовні вимоги, оскільки відповідачка створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. На виклику свідків не наполягав. Погодився не стягувати сплачений ним судовий збір з відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в спірному будинку вона не проживає близько п`яти місяців, живе у гуртожитку, син її проживає в будинку позивача. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечувала, в той же час не погоджувалась із стягненням з неї судових витрат. Заслухавши позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 08.12.1982 (копія на а.с.9 ). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 03.09.2020 №1955, виданої виконавчим комітетом Ніжинської міської ради, [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] . Разом з ним за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (невістка), [PERSON] (онук) (копія на а.с.11). Згідно рішення Ніжинського міськрайонного суду від 20.05.2020 шлюб між [PERSON] (сином позивача) та [PERSON] (невісткою позивача) розірвано. Рішення набрало законної сили 07.08.2020 (копія на а.с.7-8). Відповідно до частини 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Звертаючись з позовом, [PERSON] посилався на те, що після розлучення його сина та відповідачки, остання не є членом його сім`ї, в будинку не проживає, проте значиться зареєстрованою в ньому, чим обмежує його право власності на будинок, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком. Підставами свого позову [PERSON] визначив ст.156 ЖК УРСР, ст.383, 391, 405 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм право користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, а також підтвердженій у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №161/2498/18. З`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] вважав [PERSON] членом своєї сім`ї, про що вказав у позовній заяві та не заперечував в судовому засіданні, проте судом встановлено, що відповідачка не проживає в будинку менше ніж один рік, тобто позовні вимоги не можуть бути задоволені на підставі положень ст.405 ЦК України. Разом з тим, відповідач [PERSON] повністю визнала пред`явлені до неї позовні вимоги, не заперечувала проти їх задоволення, тому суд вважає за можливе здійснити захист права власності [PERSON] як власника житлового будинку на підставі ст.393, 391 ЦК України, якими був обґрунтований позов, визнавши [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та позицію позивача [PERSON] , який просив не стягувати з відповідачки [PERSON] судові витрати, приходить до висновку, що понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: approved