Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання частково недійсним умов кредитного договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.09.2013 року на підставі заяви № 006-23852-250913 АТ «Дельта Банк» позивачу відкрито картковий рахунок № [NUMBER] із встановленням кредитної лінії в розмірі 46 300 грн. та в цей же день позивач отримав кошти в розмірі 44 911 грн. 25.09.2013 року одночасно із підписанням вказаної заяви між позивачем та відповідачем були погоджені «Умови надання кредитної картки» «тарифний пакет готівочка 2013 Лояльна», в яких встановлено щомісячний розмір плати за обслуговування кредитного ліміту. Позивач вважає, що при визначенні в кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредитного ліміту, не було зазначено за які саме послуги цей платіж встановлено, отже, позивач фактично був змушений сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить ст. 11, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.6 Постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. З урахуванням наведеного позивач просив визнати «Умови надання кредитної картки тарифний пакет готівочка 2013 Лояльна», укладені до зави від 25.09.2013 року № 006-23852-250913 між сторонами в частині, де встановлено плату за обслуговування кредитного ліміту - недійсним з моменту укладення. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надав письмові заперечення (а.с. 12-15), відповідно до яких зазначив, що позивач при укладенні кредитного договору 25.09.2013 року на підставі заяви № 006-23852-250913, був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору, у тому числі з «Умовамии надання кредитної картки тарифний пакет готівочка 2013 Лояльна», про що свідчить його підпис на заяві про відкриття кредитної лінії. Тому підстав для визнання частково недійсним «Умов надання кредитної картки тарифний пакет готівочка 2013 Лояльна», укладених до зави від 25.09.2013 року № 006-23852-250913 в частині, де встановлено плату за обслуговування кредитного ліміту, немає. Представник відповідача повторно не з'явився з невідомих причин, хоча належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи. Тому, суд розглянув справу у відсутність представника відповідача, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Судом встановлено, що 25.09.2013 року на підставі заяви № 006-23852-250913 ПАТ «Дельта Банк» позивачу [PERSON] відкрито картковий рахунок № [NUMBER] із встановленням кредитної лінії в розмірі 46 300 грн. та в цей же день позивач отримав кошти в розмірі 44 911 грн. (а.с. 5). 25.09.2013 року одночасно із підписанням вказаної заяви між позивачем та відповідачем були погоджені «Умови надання кредитної картки» «тарифний пакет готівочка 2013 Лояльна», в яких встановлено щомісячний розмір плати за обслуговування кредитного ліміту (а.с. 6). Згідно із ч. 1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.96 року Закон України «Про захист прав споживачів» поширює свою дію на кредитні правовідносини. За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). З урахуванням наведеного, встановлення в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, та не зазначення відповідачем, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, тягне за собою визнання таких умов кредитного договору недійсним. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання «Умов надання кредитної картки тарифний пакет готівочка 2013 Лояльна», укладені до зави від 25.09.2013 року № 006-23852-250913 між сторонами в частині, де встановлено плату за обслуговування кредитного ліміту - недійсним з моменту укладення, оскільки відповідачем не зазначено, які саме послуги за обслуговування кредиту надаються позивачу. З вказаних умов вбачається, що плата за обслуговування кредитного ліміту постійно змінюється з прив'язкою до суми кредитних коштів (10 000 грн., 15 000 грн.) та строку кредиту, та не можливо зрозуміти сам розмір платежу (ставки) плати за обслуговування кредитного ліміту, що свідчить про нечіткість вказаного положення кредитного договору в частині «Умов надання кредитної картки тарифний пакет готівочка 2013 Лояльна». При цьому доводи представника відповідача про те, що позивач при підписанні заяви на отримання кредиту отримав примірник Правил та Тарифів, що діяли в банку на час отримання кредиту, у зв'язку з чим позивачу було відомо про всі тарифи щодо кредитування, не спростовують наведених висновків суду, оскільки суду не надано доказів того, які саме послуги за обслуговування кредиту надаються позивачу, їх розмір, лише в «Умовах надання кредитної картки тарифний пакет готівочка 2013 Лояльна» вказується загальне посилання на розмір плати за обслуговування кредиту, без його конкретизації. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір за вимоги немайнового характеру у розмірі 551 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави

Outcome: approved