Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до Приазовського районного суду Запорізької області з позовною заявою до ТОВ «Прогрес» про стягнення заробітної плати та моральної шкоди, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за травень, червень, липень 2015 року з відрахуванням податків та обовязкових платежів в сумі 7608,58 грн, збережений заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20823,92 грн., компенсацію за час затримки виплати сум невиплаченої заробітної плати в сумі 193,39 грн, відпускні 800,92 грн, моральну шкоду у розмірі 3000 грн, а всього 32426,81 грн.. У лютому 2016 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за січень, травень, червень, липень 2015 року з відрахуванням податків та обовязкових платежів в сумі 9503,69 грн, збережений заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 29033,35 грн., компенсацію за час затримки виплати сум невиплаченої заробітної плати в сумі 1285,65 грн, відпускні 1201,36 грн, а всього 41024,06 грн.; моральну шкоду у розмірі 3000 грн.; та судові витрати по справі у розмірі 487,20 грн. У березні 2016 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за січень, травень, червень, липень 2015 року з відрахуванням податків та обовязкових платежів в сумі 9497,78 грн, збережений заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 29766,00 грн., компенсацію за час затримки виплати сум невиплаченої заробітної плати в сумі 1364,27 грн, відпускні 721,60 грн, а всього 41349,65 грн.; моральну шкоду у розмірі 3000 грн.; та судові витрати по справі у розмірі 487,20 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що він працював трактористом в ТОВ «Прогрес», але у звязку з систематичною невиплатою заробітної плати він звільнився з роботи за власним бажанням. При звільненні, підприємством йому не було виплачено ні заробітної плати, ні відпускні. На його неодноразові звернення відповідач не виплатив належні йому суми. Тобто, підприємство, порушуючи його конституційні права на оплату праці , не провело з ним повний розрахунок. Тому, за таких обставин, він просить стягнути з відповідача, окрім невиплаченої заробітної плати, відпускних, а також середній заробіток за час затримки розрахунку, компенсацію у звязку з втратою частини доходу, моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.. У судовому засіданні позивач підтримав свої уточнені позовні вимоги та просить позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення заперечує, наполягає на розгляд справи у відсутності представника відповідача та без надання до суду документів, які просив суд витребувати у відповідача. Представник позивача підтримує доводи позивача та наполягає на розгляді справи у відсутності представника відповідача, проти ухвалення заочного рішення заперечує. Відповідач неодноразово в судові засідання, призначені на 22.01.2016 року, 03.02.2016 року, 18.02.2016 року, 03.03.2016 року не зявився, будучи належним чином, у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України, повідомленим про час і дату судових засідань, про що свідчать поштові повідомлення, які повернулись на адресу суду, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності не надходило. Відповідно до вимог ст.. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. Але, сторони по справі клопотання про подовження розгляду справи не надавали, а позивачі наполягають на розгляді справи. За таких обставин, суд визнає неявку відповідача ТОВ «Прогрес» неповажною, та вважає можливим розглянути справу у його відсутності, без ухвалення заочного рішення, оскільки позивач та його представник заперечують проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. На підставі наказу № 1-к від 15.01.2015 року позивач був звільнений з підприємства ТОВ «Прогрес» за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці / а.с. 13 з.с/. На підставі наказу № 6-к від 30.04.2015 року позивач був прийнятий на підприємство ТОВ «Прогрес» на посаду тракториста, що підтверджується записом у трудовій книжці / а.с. 13 з.с/. Наказом № 10/1-к від 07.07.2015 року позивач був звільнений з підприємства ТОВ «Прогрес» за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці / а.с. 13 з.с/. Проте на час звільнення йому не була виплачена заробітна плата за січень 2015 року у розмірі 1894,31 грн., за травень 2015 року у розмірі 3270,55 грн, за червень 2015 року 3584,62 грн, за липень 2015 року у розмірі 748,30 грн, а всього у розмірі 9497,78 гривень, про що свідчать розрахунки /а.с. 73-75/. Як вбачається з наданого розрахунку сума невиплаченої заробітної плати нарахована з урахуванням довідки з Пенсійного фонду України /а.с. 14/ та відомості з інформаційного фонду ДРФО ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків /а.с. 44/ з відрахуванням податків та обовязкових платежів. Інших доказів - документів про розмір невиплаченої заробітної плати суду не було надано, хоча судом були прийняті всі необхідні міри для витребування у відповідача відповідних документально підтверджених доказів по справі, проте відповідач так їх не надав суду. Крім того, відповідач не надав суду докази на підтвердження виплати заборгованості по заробітній платі, або не згоди з сумами позивача. Відсутність заперечення, особиста не присутність у судовому засіданні, свідчить про те, що відповідач погодився з доказами, наданими позивачем, та з правильністю зазначених сум невиплаченої заробітної плати. Таким чином, суд погоджується з наведеним в позові розрахунком позивача. Відповідно до ст. 116 КЗпроП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, та стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості по заробітній платі за січень, травень, червень, липень 2015 року з відрахуванням податків та обовязкових платежів в сумі 9497, 78 гривень. Крім того, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача компенсація за невикористану відпуску, у розмірі 721,60 грн.. Вирішуючи питання в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 29766,00 гривень, суд враховує наступне: Так, відповідно до вимог ст.. 47 КЗпП України, власник зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок в строки, зазначені в ст.. 116 цього Кодексу. Згідно вимог ст.. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.. 116 цього Кодексу, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року № 1427, компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Зазначеним Положенням також визначено порядок обчислення компенсації. У разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивача, що на день звільнення 07.07.2015 року і по теперішній час в порушення вимог ст.. ст.. 47, 116 КЗпП України, з ним не проведено кінцевий розрахунок із заробітної плати , тому просить стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 29766,00 гривень. Доказів що відповідач ТОВ «Прогрес» провів остаточний розрахунок з позивачем суду не надано. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких підстав, враховуючи, що позивачу не виплачена заробітна плата в строки, передбачені законодавством, чим порушені його конституційні права на оплату праці, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнувши з ТОВ «Прогрес» суму у розмірі 29766,00 грн, ( період затримки розрахунку становить = 165 днів х на середню заробітну плату позивача у розмірі 180,40 грн. = 29766,00 грн.). Крім того, підлягає стягненню і компенсація втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 1320,81 грн. та компенсація за затримку не виплати відпускних у сумі 43,46 грн, а всього 1364,27 гривень, оскільки зазначені позовні вимоги не суперечать вимогам чинного законодавства. Так, згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», в разі затримки виплати заробітної плати роботодавці зобов'язані нарахувати та виплатити робітникам компенсацію втрати частини заробітної плати. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян. Також, слід задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки в результаті вини підприємства у несвоєчасному та остаточному розрахунку з позивачем при його звільненні, були порушені права позивача, який переніс моральні страждання, психоемоційний стрес, що виразилися у його душевних переживаннях, та він потребував у додаткових зусиллях для організації свого життя, і що відповідає положенням ст.. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд з урахуванням конкретних обставин справи, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 1000 гривень. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по справі у розмірі 162,40 грн..

Outcome: partial