Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

У вересня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого посилався на те, що 13 березня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі ПАТ «ВТБ Банк») та відповідачем було укладено кредитний договір № R53100401923В, відповідно до якого відповідачу було надано кредит в сумі 50000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24% річних та з кінцевим терміном погашення кредиту до 13.03.2016 року, а позичальник зобовязався повертати кредит, сплачувати відсотки за його користування та комісійну винагороду. Відповідно до п.4.6 вищевказаного договору повернення кредиту та процентів має відбуватися відповідно до графіку щомісячними платежами так, щоб протягом строку кредитування сума кредиту та нараховані відсотки були повернуті в повному обсязі. Відповідно до п.7.1 кредитного договору, у разі прострочення зобовязань з повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобовязується сплатити на користь Банку пеню за кожен день прострочення в розмірі 0,5% від суми прострочення за кожен день порушення виконання зобовязань. Однак відповідач свої зобовязання за кредитним договором не виконував належним чином, у завязку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем. Станом на 10.06.2014 року заборгованість за кредитним договором склала 66295,82 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 45576,30 грн., заборгованість за відсотками 6108,22 грн., заборгованість за комісійною винагородою 5645,37 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 2595,72 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 3013,80 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 3356,41 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Після повернення цивільної справи з апеляційного суду Запорізької області, яка направлялася у звязку з оскарженням відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі з питання недотримання правил підсудності, відповідач [PERSON] у травні 2015 року звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «ВТБ Банк», в якому просив розірвати кредитний договір № R53100401923В від 13 березня 2013 року, укладений між ним та ВАТ «ВТБ Банк», посилаючись на те, що істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладанні договору, а саме: акції громадського протесту, які почалися в Україні 21.11.2013 року, і військові дії на території України прямо впливають на його майновий стан, неможливість виконання грошового зобовязання через відсутність коштів. Все це є умовою для розірвання кредитного договору. Представник позивача в судове засідання не зявився, направив до суду клопотання від 06.07.2015 року, в якому просив провести судове засідання без участі представника ПАТ «ВТБ Банк» на підставі документів, доданих до позову та заперечень на зустрічну позовну заяву. Заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, проти вимог зустрічної позовної заяви заперечує. Проти винесення заочного рішення не заперечував. У запереченнях на зустрічний позов [PERSON] посилався на те, що вони є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Кредитний договір, відповідно до положень ч.2 ст.652 ЦК України, може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони тільки в різі наявності одночасно чотирьох умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Про це саме зазначається в п.15 постанови пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ у відповідній постанові №5 від 30.03.2012 року. На даний час зобовязання за кредитним договором відповідачем не виконані, підстав, передбачених законом для його розірвання, позивач не навів, посилання на погіршення майнового стану через обстановку в країні не можна вважати підставою для розірвання договору. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] повторно не зявилися в судове засідання, направивши до суду письмове клопотання про зупинення провадження у справі, в якому просили зупинити провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі №310/5467/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «ВТБ Банк» про встановлення нікчемності з моменту укладення кредитного договору від 13.03.2013 року № №К53100401923В пункту 3.7 договору щодо обовязку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, пунктів 1.1, 5.3.1 договору в частині обовязку позичальника сплатити комісійну винагороду. Крім цього, в цьому ж клопотанні представник відповідача просив витребувати в головному управлінні ПАТ «ВТБ Банк» для огляду оригінал анкети- заяви, кредитний договір про надання [PERSON] кредиту. Крім цього, представник відповідача у цьому клопотанні зазначив, що в разі його відсутності в судовому засіданні, просив дане клопотання, зустрічний позов підтримує в повному обсязі та просить розглянути за його відсутності. Ухвалою суду від 06.07.2015 року у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі було відмовлено за відсутності підстав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 13 березня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № R53100401923В, відповідно до якого відповідачу було надано кредит в сумі 50000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24% річних, комісійної винагороди у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, із остаточним терміном повернення кредитних коштів та сплати процентів 13.03.2016 року. Відповідно до п.3.4 вищевказаного договору повернення кредиту та процентів має відбуватися ануїтетними платежами щомісячно відповідно до Графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг, що підтверджується копією кредитного договору, копією Графіку повернення кредиту,, копією меморіального ордеру №27919 від 13.03.2013 року про видачу кредиту. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова у станова (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК України. \~\~ Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як вбачається з п.3.4 кредитного договору, відповідач повинен був щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту та сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг повертати кредит ануїтетними платежами розміром по 2815,00 грн., що складається з суми погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісійної винагороди. Однак відповідач свої зобовязання за договором належним чином не виконував, і станом на 10.06.2014 року заборгованість за кредитним договором склала 66295,82 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 45576,30 грн., заборгованість за відсотками 6108,22 грн., заборгованість за комісійною винагородою 5645,37 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 2595,72 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 3013,80 грн., пеня за несвоєчасне повернення комісійної винагороди 3356,41 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем. Суд вважає, що в позовній заяві позивачем допущено описку, що 3356,41 грн. є пенею за несвоєчасне повернення відсотків, оскільки розрахунком підтверджено, що ця сума розрахована саме із суми заборгованості зі сплати комісійної винагороди за період з 19.07.2013 року по 10.06.2014 року, щомісячний розмір якої становить 845,00 грн. Враховуючи, що відповідач не надіслав суду жодних заперечень з приводу правильності нарахування Банком розміру заборгованості за кредитним договором та не надав суду власного розрахунку, за таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитом на загальну суму 66295,82 грн., задовольнивши позов ПАТ «ВТБ Банк» повністю.. Щодо зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «ВТБ Банк» про розірвання кредитного договору, то суд зважає на наступне. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилався на те, що істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладанні договору, а саме: акції громадського протесту та військові дії на території України прямо впливають на його майновий стан, що унеможливлює виконання ним зобовязань за укладеним кредитним договором. Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Як зазначено в ч.2 ст.652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявністю одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У пункті 15 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року надані розяснення, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон повязує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Враховуючи, що відповідачем у зустрічному позові навіть не зазначені чотири умови, зазначені в ч.2 ст.652 ЦК України, для розірвання договору в судовому порядку, суд приходить до висновку, що зустрічна позовна заява є необґрунтованою, недоведеною, а тому в її задоволенні слід відмовити. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, тому\~на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі \~662,95 грн., сплачений ПАТ «ВТБ Банк» при зверненні до суду згідно платіжного доручення №32593 від 12.08.2014 року.

Outcome: approved