Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову зазначає, що вона - [PERSON], перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] в період з 22.09.2006 р. - 16.11.2010 p. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір'ю. [PERSON] страждає на лівосторонню нейросенсорну глухоту IV ступеня, перебуває на диспансерному обліку ЛОР фахівця, через цю хворобу останньому оформлена інвалідність. Лікарі клініки «Clinical Solutions GmbH» готові прийняти сина, провести його огляд та діагностику хвороби, визначити можливість подальшого лікування та призначити необхідне лікування, проте батько дитини, тобто відповідач, не надає дозволу на виїзд дитини за кордон для лікування, у зв'язку з чим позивач змушена була звернутися до суду. 25.02.2016 р. у судовому засіданні представником позивача було подано заяву про зміну предмету позову, в якій просив надати [PERSON] [INFO], на виїзд з України до досягнення 12 років у супроводі його матері [PERSON] без згоди та супроводу батька - [PERSON] до країн Шенгенської угоди: Федеративна республіка Німеччини, Австрія, Андорра, Бельгія, Угорщина, Швейцарія, Швеція, Греція, Данія, Ісландія, Іспанія, Італія, Мальта, Нідерланди, Норвегія, Польща, Португалія, Словаччина, Словенія, Латвія, Литва, Ліхтенштейн, Люксембург, Фінляндія, Франція, Хорватія, Чехія, Естонія. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених підстав. У судовому засіданні відповідач зазначив, що не заперечує щодо виїзду дитини на лікуванні і буде надавати згоду на виїзд сина при необхідності, проте не на такий тривалий проміжок часу. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували щодо позовних вимог та просили відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи в суд не з'явився, подав заяву з проханням справу розглянути без його участі, рішення винести згідно закону. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 141, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 р. №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 р. №231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 22.09.2006 р. - 16.11.2010 p. (а.с. 7). Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір'ю. (а.с. 8). Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] хворіє на лівосторонню нейросенсорну глухоту IV ступеня, перебуває на диспансерному обліку ЛОР фахівця, через цю хворобу останньому оформлена інвалідність (а.с. 13) та матір прикладає зусилля задля подальшого його лікування, тому виявила бажання, щоб сина оглянули лікарі за кордоном, провели діагностику хвороби, визначили можливість подальшого лікування та призначили необхідне лікування. Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що виїзд за межі України відповідає інтересам неповнолітньої дитини, оскільки даний виїзд дитини спрямований на надання дитині медичної допомоги з метою повноцінного та гармонійного розвитку. Разом з тим, стороною позивача не наведено правові підстави для надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до 12 річного віку, не позбавленого батьківських прав, оскільки як встановлено судовим розглядом відповідач, як і позивач, стурбований станом здоров'я дитини та бажає, щоб його дитини була здоровою та повноцінно розвивалася. Суд вважає, доведеним, що баланс інтересів батька та законних та обґрунтованих інтересів неповнолітньої дитини, яка потребує лікування буде дотримано в разі надання дозволу судом на виїзд дитини за межі України для лікування. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд малолітнього сина [PERSON] разом з матір'ю за межі України для надання останньому медичної допомоги та приходить до переконання, що з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її здорового, повноцінного гармонійного розвитку, вважає за необхідне надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього сина [PERSON] разом з матір'ю за межі України для його лікування до країн Шенгенської угоди з вересня 2016 року по вересень 2017р., а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial