Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, уточнивши який, мотивував його тим, що наприкінці 2010 року його син [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про отримання довідки про те, що він не має статусу члена особистого селянського господарства його бабусі [PERSON], оскільки ця довідка була необхідна йому для пред'явлення до Липоводолинського районного центру зайнятості населення для постановлення на облік в якості особи, яка шукає підходящу роботу, і надання статусу безробітного. Однак, сільська рада в особі її голови відмовила у видачі вказаної довідки і не видала її станом на день пред'явлення позову, зверталася за роз'ясненнями до Липоводолинської районної ради Сумської області та її юридичного сектору, до юридичного сектору Липоводолинської районної державної адміністрації, позбавивши його сина можливості здобути спеціальність та працевлаштувати в його молодому віці. Зазначав, що упущена вигода полягає у неможливості його сина отримати статус безробітного і працевлаштуватися, а її відлік триває з моменту звернення до відповідача із такою заявою і до моменту виконання виконавчого листа, виданого Липоводолинським районним судом Сумської області на виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року (справа № 581/361/14-а). Також зазначав, що його сином загальний трирічний строк позовної давності за захистом порушеного права є пропущеним з поважних причин, оскільки останнім вживалося ряд заходів протягом 2010-2015 років по зверненню до інших інстанцій з метою позасудового врегулювання даного спору і станом на день пред'явлення позову порушення з боку відповідача по невидачі зазначеної вище довідки триває. [PERSON], як представник за довіреністю [PERSON], просив суд стягнути з відповідача шістдесят тисяч гривень упущеної вигоди, поновивши йому загальний строк позовної давності для захисту порушеного цивільного права. У ході розгляду даної справи по суті представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та в додаткове їх обґрунтування суду пояснив про те, що протягом 2010-2014 років його син та він особисто як представник свого сина звертався до відповідача із заявами про видачу [PERSON] довідки про його невключення до членів ОСГ його бабусі [PERSON], проте відповідачем видавалися довідки навпаки про включення [PERSON] в якості члена ОСГ [PERSON] Підтвердив те, що у разі своєчасної видачі довідки відповідачем його сину, останній би став на облік у Липоводолинському районному центрі зайнятості і в якості безробітного у період часу з жовтня 2010 року і по червень 2011 року отримував допомогу по безробіттю в сумі 5610 грн. (з жовтня 2010 року допомога по безробіттю складала 490 грн. на місяць, а з червня 2011 року - 500 гривень на місяць), а інша частина упущеної вигоди в розмірі 54390 грн. складається саме з компенсації витрат на листування з чиновниками місцевого і регіонального рівнів та органами прокуратури, вартості придбаних канцелярських товарів та витрат на надіслання поштою листування, вартості переїзду з с.Синівка до смт.Липова Долина, а також є компенсацією за безсонні ночі, які переніс його син, і за моральні приниження, які завдані останньому діями сільського голови [PERSON] У судове засідання 01 липня 2015 року позивач не з'явився та подав телефонограмою заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Маківський В.І. в судовому засіданні 03 березня 2015 року позов не визнав та, заперечуючи проти його задоволення, посилався на його необґрунтованість відповідними доказами, так як усі відповіді на звернення позивача сільрада надавала вчасно і позивачем не наведено жодних аргументованих розрахунків неотриманих ним доходів; вважав загальний строк позовної давності пропущеним без поважних причин. У судове засідання 01 липня 2015 року представник відповідача не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Молошний Р.М. у судове засідання 01 липня 2015 року не з'явився, також подав заяву про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням поданих заяв сторонами та третьою особою, суд на підставі ст.169 п.3 ч.1, ч.3 ст. 169 ЦПК України вважає за необхідне продовжити розгляд даної справи у відсутність вищезазначених осіб, які беруть участь у даній справі, і оцінити ті докази, які були досліджені безпосередньо судом під час розгляду даної справи по суті. Дослідивши письмові докази по справі, оцінивши доводи сторін по справі, наведених у раніше наданих поясненнях та заявах, суд вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на нижченаведене. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 04 листопада 2010 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки про те, що він не приймає участі у особистому селянському господарстві (далі-ОСГ) через відсутність у нього відповідної земельної ділянки. 15 листопада 2010 року Синівська сільська рада відмовила у видачі такої довідки вперше. 15 грудня 2010 року [PERSON] повторно звернувся до відповідача із заявою про видачу на ім'я його сина [PERSON] вищевказаної довідки. 22 грудня 2010 року Синівська сільська рада на вказане звернення видала довідку про належність [PERSON] до члена особистого селянського господарства [PERSON] з посиланням на те, що перший перебуває у родинних відносинах зі своєю бабусею [PERSON], яка має статус голови особистого селянського господарства за даними по господарського обліку, та відповідно через це має статус його члена. 15 грудня 2010 року [PERSON] повторно звернувся до відповідача із заявою про видачу вищевказаної довідки на ім'я його сина [PERSON] 30 грудня 2010 року [PERSON] також повторно звертався із аналогічною заявою, на яку 17 січня 2011 року надана відповідь про те, що роз'яснення з цього приводу вже сільрадою по суті порушеного питання було йому надано у попередніх відповідях на звернення, а по питаннях членства в ОСГ сільрада звернулася до вищестоящих установ, після отримання відповідей від них його додатково проінформують (а.с.22,112,150-152). Із аналогічними заявами [PERSON] також звертався до відповідача 18 січня, 10 лютого, 17 березня 2011 року, проте його заяви розглядалися сільрадою як повторні і не підлягали розгляду згідно зі ст.8 Закону України «Про звернення громадян» (а.с.24, 81,137,191 том № 1). Із заявами про видачу довідки про невіднесення його сина до члена ОСГ [PERSON] звертався до відповідача 04 травня, 21 серпня, 10 вересня 2012 року, проте його заяви також розглядалися сільрадою як повторні і не підлягали розгляду згідно зі ст.8 Закону України «Про звернення громадян» (а.с.46,53,55,185 том №1). Із аналогічними заявами про видачу довідки про невіднесення його сина до члена ОСГ [PERSON] також звертався до відповідача 12 лютого, 25 березня, 10 квітня 2013 року, 03 липня 2013 року, 07 серпня 2013 року, проте його заяви розглядалися сільрадою як повторні і не підлягали розгляду згідно зі ст.8 Закону України «Про звернення громадян» (а.с.19,20,25-28,62,67 том №1). Також із заявами про видачу довідки про невіднесення його сина до члена ОСГ [PERSON] звертався до відповідача 03, 07 лютого, 05 березня, 28 квітня 2014 року, проте його заяви також розглядалися сільрадою як повторні і не підлягали розгляду згідно зі ст.8 Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 29-45 том №1). 11 січня 2011 року відповідач звернувся до Липоводолинської РДА та Липоводолинської районної ради Сумської області із письмовими листами про надання роз'яснень з приводу віднесення певних осіб до членів ОСГ, умов та порядку ведення погосподарського обліку таких осіб (а.с.165, 166, 248). У свою чергу Липоводолинська райрада Сумської області 17 січня 2011 року з метою надання роз'яснень сільським радам району норм закону України «Про особисте селянське господарство» звернулася до Комітету з питань аграрної політики та земельних відносин Верховної Ради України, відповідь на яке надано головою комітету 03 лютого 2011 року (а.с.84,86 том № 1). 09 березня 2011 року письмове роз'яснення комітету Верховної Ради України надіслано [PERSON] Липоводолинською районною радою і цього ж дня на адресу виконавчого комітету Синівської сільської ради для використання в роботі (а.с.96, 97 том № 1). Постановою Липоводолинського районного суду Сумської області від 08 серпня 2014 року, зміненою постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2014 року, позов [PERSON] задоволено частково. Зобов'язано голову Синівської сільради [PERSON] видати саме [PERSON] довідку про те, що він не є членом особистого селянського господарства (а.с.101 том №1). З довідки СФГ «Обрій» від 14 березня 2014 року № 7 вбачається та обставина, що [PERSON] з 01 липня 2011 року прийнятий на роботу до СФГ «Обрій» на посаду охоронця (а.с.167 том №1) При вирішенні даного цивільного спору, суд виходить з таких норм закону та висновків. Відповідно до підпункту 2 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). З указаної норми закону випливає висновок про те, що особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою, тобто у разі належного виконання певних обов'язків іншою особою. Позивач та його представник не довели суду наявності реальної можливості отримувати [PERSON] доходів від постановлення на облік в якості безробітнього в Липоводолинському районному центрі зайнятості. Зокрема, не надано доказів звернення позивача до вказаної установи з відповідними документами і прийняття рішення (наказу) про відмову відповідною посадовою особою вказаної установи у постановленні [PERSON] на облік та наданні статусу безробітного саме через відсутність довідки про його невіднесення до члена ОСГ, як це передбачено абз.3 п.11 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року N 219 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Тобто стороною позивача не наведено з посиланнями на засоби доказування обґрунтувань того, яким чином невидача довідки відповідачем, про яку просив позивач, призвела до виникнення у останнього неотриманих доходів. У наданих суду поясненнях представник позивача [PERSON] фактично обґрунтовував підставу відшкодування упущеної вигоди відповідачем тим, що у разі своєчасної видачі посадовими особами Синівської сільради наприкінці 2010 року довідки про невіднесення [PERSON] до члена ОСГ його баби [PERSON], то перший був би постановлений на облік в якості безробітного, оскільки всі необхідні документи для цього у нього були у наявності, окрім вищезазначеної довідки сільради. Разом із цим, для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, потрібна сукупна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: - протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним певного зобов'язання; - дійсна наявність збитків; - причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником певного обов'язку, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого позивача або третіх осіб; - вина боржника. З огляду на це, суд вважає, що при відсутності будь-яких договірних чи зобов'язальних та будь-яких інших цивільно-правових відносин між сторонами даного спору, і при наявності у відповідача дискреційних повноважень на видачу довідок з приводу погосподарського обліку в с.Синівка членів особистих селянських господарств і права звертатися за будь-якими роз'ясненнями з приводу застосування норм чинного законодавства до певних державних установ, представник позивача не довів причинного зв'язку між вищеописаними діями відповідача та певним чином обрахованими збитками, як і не довів наявності вини в бездіяльності останнього. На думку суду, розмір збитків, які позивач просить стягнути, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання доходу при його перебуванні на обліку в Липоводолинському районному центрі зайнятості в якості безробітного - орієнтовного отримання доходу з жовтня 2010 року та по червень 2011 року в районному центрі зайнятості населення, із жовтня 2010 року і по 25 грудня 2014 року до такого доходу включені понесені витрати на канцтовари та поштову кореспонденцію, вартість переїзду з місця проживання позивача до смт.Липова Долина, поштові витрати тощо, що сукупно в уточненій сумі складає 60000 грн. Тобто теоретична можливість отримання доходів не може бути юридичною підставою для стягнення збитків, а реальність одержання вищевказаного розміру упущеної вигоди позивачем суду не доведена відповідними засобами доказування. Також позивачем та його представником не наведено деталізованих розрахунків із зазначенням відповідних математичних калькуляцій по сумам й структурі порушеного до стягнення стороною позивача розміру упущеної вигоди, при цьому не надавши суду належних письмових засобів доказування в їх обґрунтування. Таким чином, сукупність вищевказаних доводів дає суду підстави вважати, що відсутні законні підстави для відшкодування позивачу з боку відповідача будь-яких неотриманих доходів у виді упущеної вигоди, а тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити через її необґрунтованість. З приводу вимоги про поновлення загального строку позовної давності для стягнення упущеної вигоди, суд зазначає про наступне. За змістом ст.ст.256, 257 ЦК України загальна позовна давність у три роки є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з нормою ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У наданих суду поясненнях представник позивача [PERSON] не наводив посилань на ті обставини, з якими саме позивач пов'язує виникнення права на позов, і коли він фактично дізнався про порушення його права відповідачем або міг взагалі дізнатися про це, тобто чітко не зазначає того дня, коли порушення прав відбулося чи могло відбутися. Так, представник позивача зазначає про те, що саме у жовтні 2010 року відповідач відмовив його сину у видачі вищевказаної довідки без зазначення конкретної дати (дня), в якій вказана дія була вчинена. До цього, у матеріалах справи відсутні документальні підтвердження звернення позивача саме у жовтні 2010 року до відповідача із заявою про отримання вищевказаної довідки щодо невіднесення його до члена ОСГ його бабусі, що встановлено під час оголошення матеріалів даної справи та окремо поданих для оголошення відповідачем письмових матеріалів листування представника позивача та самого позивача із відповідачем по даній справі з питання членства в ОСГ. Незазначення цього істотного посилання на певну дату (день), позбавляє суд можливості перевірити точний час виникнення у позивача права на звернення до суду з позовом у даному спорі. Разом із цим, із досліджених матеріалів справи вбачається та обставина, що перше письмове звернення позивача до відповідача з приводу отримання вищевказаної довідки було датовано 04 листопада 2010 року і відповідь на цю заяву було надано відповідачем 15 листопада 2010 року про фактичну відмову у видачі зазначеного документу; відповідь на звернення представника позивача до місцевого центру зайнятості з приводу постановлення на облік [PERSON] датовано 20 жовтня 2010 року. Тому якщо рахувати строк звернення позивача до суду саме з наступного дня після отримання відмови у видачі зазначеної довідки та відповіді від центру зайнятості, тобто з 16 листопада 2010 року і з 21 грудня 2010 року відповідно, то загальний строк позовної давності в три роки сплив саме 16 листопада 2013 року і 21 грудня 2013 року відповідно, а позивач звернувся до суду лише 25 грудня 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності (позивач та його представник не надали документальних доказів точного отримання вищевказаних відповідей від відповідача та місцевого центру зайнятості з метою точної перевірки судом початку перебігу загального строку позовної давності (а.с.1,140, 150 том №1). До цього, обставини про те, що представник позивача протягом 2010-2015 років з метою захисту прав його сина був вимушений звертатися до різних інстанцій з метою позасудового захисту прав позивача, суд не розглядає їх поважними, і відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України вони не є підставою для подальшого захисту права позивача. Окремо слід зазначити те, що про застосування позовної давності у даному спорі представник відповідача [PERSON] заявив суду під час надання пояснень по суті позову, проте через невстановлення судом поважних причин для поновлення строку звернення до суду, заявлена вимога, на думку суду, також є невмотивованою і задоволенню не підлягає. Таким чином, оскільки під час розгляду даної справи встановлено те, що право позивача на відшкодування з відповідача упущеної вигоди в розмірі 60000 грн. не є порушеним, і строк позовної давності не підлягає поновленню через відсутність поважних причин для цього, то суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даного позову як такого саме з підстав його необґрунтованості. Довід представника позивача про те, що до складу упущеної вигоди слід включати витрати на поштове листування та придбання позивачем канцелярських товарів і також перенесені ним безсонні ночі, на думку суду, не ґрунтується на законі, оскільки понесені збитки в аспекті даної справи та згідно з нормою ст. 22 ч.2 п.2 ЦК України повинні мати виключно грошовий вираз і пов'язуватися із реальною можливістю отримання певних доходів у звичайних умовах, а не мотивуватися понесеними фактичними витратами по збору доказів для звернення до суду, витратами по явках в судові засідання у даній справі та наявністю ознак моральних обмежень. Довід представника позивача про те, що саме тривале ненадання відповідачем довідки про невіднесення [PERSON] до члена ОСГ його бабусі призвело до виникнення упущеної вигоди і позбавлення можливості отримувати йому допомогу по безробіттю, є непереконливим та повністю спростовується вищевикладеними мотивами суду, оскільки сторона позивача не довела суду те, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання відповідачем певних обов'язків. Так, 16 грудня 2010 року позивач складав листа на ім'я начальника Липоводолинського районного центру зайнятості з приводу постановлення на облік як особу, яка шукає підходящу роботу, проте відмітка про отримання адресатом вищевказаного листа на ньому відсутня. У цьому листі також відсутні посилання на документи, які подавалися [PERSON] для постановлення на облік у зазначеному центрі зайнятості, і які передбачені п.п.3,4 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року №219 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (а.с.130 том №1). Письмові звернення позивача до прокурора Липоводолинського району Сумської області у березні 2011 року та до Сумського обласного центру зайнятості населення у жовтні 2010 року і до Липоводолинського районного центру зайнятості у грудні 2010 року та відповіді на них за своїм змістом мали інформаційно-довідковий та роз'яснювальний характер для позивача, та не є доказом в підтвердження виникнення упущеної вигоди (а.с.130-140). Крім цього, ненадання відповідачем саме довідки за змістом потрібної позивачу у листопаді 2010 року не було триваючим цивільно-правовим правопорушенням, оскільки зазначена вище довідка позивачу одноразово не була надана відповідачем лише 15 листопада 2010 року і з наступного дня розпочав перебіг загального строку позовної давності. Окремо слід зазначити про те, що процес доказування представником позивача підстави позову у даній справі не був послідовним і заздалегідь продуманим, а носив поверховий та однобічний характер, що чітко проглядалося з вищенаведених узагальнених даних, і це в свою чергу призвело до порушення розумного строку розгляду даної справи. Так, до відкриття провадження у даній справі, позов та письмові заяви до нього не містили чіткого формулювання підстави позову, тобто формулювання у зв'язку з якими обставинами пов'язується виникнення збитків у позивача у виді упущеної вигоди. На стадії попереднього судового засідання представник позивача окреслив певні доводи, які дозволили суду визначитися із остаточним предметом доказування по справі, однак чітко сформулювати суду те, якими доказами буде підтверджувати представник позивача визначену ним підставу позову на цій стадії процесу, він не зміг. Так, на стадії попереднього судового розгляду головуючим по справі були задоволені обґрунтовані клопотання представника позивача про витребування від відповідача копій звернень [PERSON] і відповідей на них за 2010-2012 роки з приводу листування по питанню членства в ОСГ, приєднано до матеріалів справи фотокопії наявних у позивача відповідей на його звернення та звернення його представника з приводу членства в ОСГ. У наступному представник позивача під час розгляду справи по суті неоднократно посилався на підробку відповідачем певних матеріалів листування з райрадою та райадміністрацією з приводу надання роз'яснень щодо членства в ОСГ, не заявляючи клопотань про призначення відповідних видів експертиз з метою підтвердження доказами цих доводів (про таку процесуальну можливість та умови для цього [PERSON] роз'яснювалось головуючим у даній справі), проте остаточно ним не сформульовано доводів з посиланнями на докази про те, як ці обставини вплинули на завдання збитків позивачу у виді упущеної вигоди. Суд окремо вважає за необхідне навести обґрунтування з приводу недотримання у даній справі розумних строків її розгляду. З метою визначення критеріїв оцінювання розумності строку розгляду даної справи суд виходить з таких аспектів щодо: 1. складності справи (дана справа, на думку суду, не є складною ні в плані застосування закону, ні в плані оцінки доказів); 2. поведінки представника позивача (на думку суду, поведінка представника позивача [PERSON] в ході розгляду даної справи не була спрямована на оперативне вирішення даного спору, пов'язувалась із систематичним зловживанням правом на заявлення відводів головуючому по справі і неоднократними неявками в судові засідання, про що свідчать нижченаведені факти: - у судовому засіданні 03 березня 2015 року представник позивача двічі письмово заявляв про відвід головуючому по справі, і такі заяви були відхилені як невмотивовані (судовий розгляд справи по суті у вказаний день згідно з вимогами процесуального закону не було розпочато) (а.с.169-173 том № 1); - у судовому засіданні 20 березня 2015 року представник позивача подав одну заяву про відвід головуючому по справі, яка була відхилена як невмотивована (а.с.204-205 том № 1); - у судовому засіданні 27 березня 2015 року представник позивача подав п'ять заяв про відвід головуючому по справі, які були відхилені як невмотивовані (судовий розгляд справи по суті у вказаний день згідно з вимогами процесуального закону не було розпочато, за ухвалою суду вперше припинено вирішення заяв представника позивача про відводи головуючого по справі) (а.с.210- 214 том № 1); - неявка сторін у відкрите судове засідання 12 травня 2015 року без документального підтвердження причин такої неявки (а.с.6 том №2); - у судовому засіданні 02 червня 2015 року представник позивача подав три заяви про відвід головуючому по справі, які були відхилені як невмотивовані (судовий розгляд справи по суті у вказаний день згідно з вимогами процесуального закону також не було продовжено, судове засідання сукупно тривало 51 хвилину) (а.с. 29-35 том № 2); - у судові засідання 11 червня та 01 липня 2015 року сторони не з'явилися, на останнє судове засідання подали заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с.44, 53-55 том № 2). 3. процесуальна поведінка представника відповідача у ході розгляду даної справи була переважно належною і пов'язувалася з чітким формулюванням своєї позиції по справі; разом із цим мали місце неодноразові його неявки в судові засідання, як і неявки представника третьої особи по справі з подачею заяв про розгляд справи за їх відсутності; 4. дії суду по розгляду даної справи, які полягали у проведенні підготовчого (попереднього) судового засідання, регулярному призначенні даної справи до розгляду в межах завантаженості головуючого в інших судових справах різних видів судочинств, графіку його роботи і для належного сповіщення сторін по даній справі про час та місце судового засідання у ній без тривалих інтервалів між судовими засіданнями, надання розумного строку для підготовки сторонам до судових засідань. У ході розгляду даної справи головуючим вживалися заходи для оперативного, об`єктивного та повного з`ясування обставин справи у ній з роз'ясненням відповідних прав та обов'язків сторонам і наслідків вчинення чи невчинення певних процесуальних дій. У ході розгляду даної справи головуючий не виявляв жодних ознак упередженості чи необ`єктивності, не проявляючи будь-якої залежності від тієї чи іншої сторони у справі. Вищенаведена поведінка представника позивача по подачі заяв про відводи головуючому по справі, заявлення необґрунтованих клопотань у даній справі, а також неявки представника відповідача п'ять разів в судові засідання у даній справі не створила суду можливості розглянути дану справу в межах розумного строку, а саме шляхом її розгляду у двомісячний термін. З огляду на викладене вище, порушення розумного терміну розгляду даної справи пов'язувалося переважно із неналежною процесуальною поведінкою представника позивача і частково представника відповідача, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення саме судом вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. З приводу вирішення питання щодо розподіл судових витрат по даній справі, суд зазначає наступне. Стороні позивача під час розгляду даної справи відстрочувалась сплата судового збору по даній справі до 07 лютого 2015 року, проте позивач та представник позивача не сплатив судового збору у визначений судом строк. При обрахуванні несплаченого при подачі первісного позову та уточнення до нього судового збору, суд враховує те, що позивачем заявлена як одна вимога немайнового характеру про поновлення позовної давності (вона оплачується судовим збором в розмірі 243 грн. 60 коп. на підставі п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в сумі 0,2 розміру мінімальної зарплати), так і одна майнова вимога про стягнення упущеної вигоди в розмірі 60000 грн. (вона оплачується судовим збором в розмірі 600 грн. на підставі п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в сумі 1 % від заявленої до стягнення суми), і саме ці несплачені та недоплачені розміри судового збору підлягають стягненню з позивача згідно з нормами ст.ст.79,80,82,88,119 ЦПК України.

Outcome: approved