Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-30 00:00:00

У вересні 2020 року до суду звернулися [PERSON] , [PERSON] , які діють також в інтересах свого неповнолітнього сина: [PERSON] із заявою, в якій просили суд видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , на строк 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав відносно [PERSON] , [PERSON] та відносно неповнолітнього [PERSON] ; заборонити [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця фактичного проживання [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; -заборонити [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] наближатися ближче ніж на 100 метрів до місць частого відвідування [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] за наступними адресами: [ADDRESS] (адреса фактичного місця проживання [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] ), вул. Соборна, 150, с. Гореничі, Києво-Святошинського району Київська область (приміщення Гореницької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області); -заборонити [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , її чоловіка - [PERSON] та їх спільного неповнолітнього сина - [PERSON] , якщо вони разом, або кожен окремо, за власним бажанням перебувають (перебуває) у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; -заборонити [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає а адресою: [ADDRESS] вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс-, ммс, електронні - повідомлення) з [PERSON] , її чоловіком - [PERSON] та їх спільним неповнолітнім сином - [PERSON] або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування своїх вимог заявники повідомили, що [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, систематично чинить відносно неї, її чоловіка та їхнього неповнолітнього сина фізичне та психологічне насильство, що виражається у погрозах фізичної розправи, пошкодженні майна, руйнуванні об`єктів (елементів) домоволодіння, вузлів та агрегатів обладнання і пристроїв, а також чинив фізичне насильство відносно заявника та її чоловіка. 23 вересня 2020 року заявники через канцелярію суду подали заяви про відшкодування судових витрат, які вони понесли у зв`язку з розглядом справи та відповідно у яких [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 11 500 грн., заявник [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на його користь понесені витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 5 500 грн. Заявники [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, подали заяву про розгляд справи без їх участі, вимоги заяви підтримали в повному обсязі та просила її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі. Заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. Представник заінтересованої особи Служби у справах дітей та сім`ї у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. До суду направили заяву про слухання справи у відсутності їх представника. Відповідно до ст. 350-5 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов висновку про часткове задоволення заяви, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , перебуває у стосунках спорідненості з рідним братом [PERSON] . Від дати свого народження зареєстрована за адресою розташування домоволодіння померлих батьків: [ADDRESS] , на яке взагалі не оформлена спадщина у тому числі і за заповітом, але яке вона одноосібно утримує, так як постійно використовує для проживання її сім`ї окремо від сім`ї рідного брата [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . До складу сім`ї заявника входить: чоловік - [PERSON] , з яким зареєстровано шлюб, та їх спільний неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] . Згідно картотеки реєстраційного обліку виконавчого комітету Гореницької сільської ради за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 7 (сім) осіб: [PERSON] , [INFO] - рідний брат; [PERSON] , [INFO] - рідний брат; [PERSON] , [INFO] - племінник; [PERSON] , [INFO] - племінник; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] - чоловік; [PERSON] , [INFO] , неповнолітній син, що вбачається з довідки Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району, Київської області від 27 липня 2020 року за №02-16/324. Починаючи з 2018 року заінтересована особа [PERSON] почав систематично проявляти стосовно заявника, її чоловіка та їхнього неповнолітнього сина безпідставну агресію, цькувати, погрожувати фізичною розправою та вбивством, психологічно тиснути; виражатися на їх адресу нецензурною лайкою; як в тверезому стані так і в стані алкогольного сп`яніння, безсистемно вдень та вночі, відвідувати місце постійного проживання сім`ї заявника, пошкоджувати належне їм майно, руйнувати об`єкти (елементи) домоволодіння, вузли та агрегати обладнання і пристроїв, що забезпечують функціонування домоволодіння, внаслідок чого між членами сім`ї заявника почали виникати чисельні сварки, що породжували як психологічне, економічне так і фізичне домашнє насильство як стосовно заявників, так і стосовно їх спільної неповнолітньої дитини. Заяви [PERSON] про вчинення домашнього насильства зареєстровані Службою у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області 08.02.2019 за №124 та 31.10.2019 за №1551. На виконання звернення від 08.02.2019 службою у справах дітей та сім`ї райдержадміністрації витребувано пояснення у [PERSON] , які він надав 18.02.2019, та проведено з останнім профілактичну бесіду. На виконання звернення від 31.10.2019 службою у справах дітей та сім`ї райдержадміністрації про факт вчиненого домашнього насильства повідомлено Києво-Святошинський відділ поліції ГУ НПУ в Київській області та Києво- Святошинський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Також було запрошено [PERSON] до служби та проведено з ним профілактичну бесіду. 15.06.2020 року близько 20 год. 40 хв. за адресою: [ADDRESS] виник конфлікт між неповнолітнім сином Заявниці та [PERSON] , в ході якого неповнолітній [PERSON] , [INFO] , через оператора служби УІПКП «102» (пульт №51 оператор «102» [PERSON] та пульт №53 оператор «102» [PERSON]), надав повідомлення наступного змісту: побив дядько заявника та батька, швидка медична допомога не потрібна, просить направити поліцію за місцем скоєння правопорушення [ADDRESS] »: зареєстровані за №56354361 та №56354872 з класифікацією: «домашнє насильство, дата скоєння 15.06.2020 року». В той же день 15.06.2020 року, о 21 годині 06 хвилин неповнолітній [PERSON] , [INFO] , через оператора служби УІПКП 102» (пульт №54 оператор «102» [PERSON] ), надавав повідомлення наступного змісту: « [PERSON] , в стані алкогольного сп`яніння розбив ртутну лампу, просить патруль». Подія «102» зареєстровані за №56355415 з класифікацією «пошкодження майна». Під час вчинення правопорушення, про яке вже було повідомлено оператора Служби УІПКП «102» неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , близько о 21 годині 26 хвилин особисто заявниця, повернувшись з роботи додому, через оператора служби УІПКП «102» (пульт №51 оператор «102» [PERSON] ) надавала повідомлення наступного змісту: поліцію викликала неповнолітня дитина, просила прискорити прибуття поліції за місцем скоєння правопорушення [ADDRESS] ». Подія «102» зареєстровані за № 56356279 з класифікацією «звернення інформаційного характеру». Зазначені події підтверджено рапортом старшого чергового Центрального ВП Києво- Святошинського ВП ГУНП в Київській області капітана поліції [PERSON] , зареєстрованого в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та інші події Центрального ВП Києво- Святошинського ВП ГУНП в Київській області 15.06.2020 №1806. Під час конфлікту 15.06.2020 року з сім`єю заявника, Заінтересована особа [PERSON] , перебуваючи в нетверезому стані, вчинив домашнє насильство, а саме погрожував фізичною розправою в разі не виїзду сім`ї заявника з будинку померлих батьків, у якому вони постійно проживають не маючи іншого житла, при цьому на підтвердження своїх протиправних намірів, в присутності неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в житлових приміщеннях демонстративно побив скляний посуд та ртутні лампи, які зберігалися в цих приміщеннях. При вчиненні заінтересованою особою протиправних дій щодо заявника та членів її сім`ї був присутній свідок [PERSON] - сусід, якого було покликано для забезпечення безпеки сім`ї заявниці. Патрульними поліції СП-ПО-49 УПО Д/Н 1063 Центрального ВП Києво- Святошинського ВП ГУНП в Київській області 15.06.2020 року, приблизно о 21 годині 30 хвилини, після прибуття на місце скоєння правопорушення заінтересованою особою [PERSON] , було здійснено заходи спрямовані на фіксацію та встановлення обставин правопорушення. За причини втечі з місця скоєння правопорушення Заінтересованої особи [PERSON] , працівниками поліції стосовно цієї особи протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не складався. Особисто від заявника [PERSON] патрульні поліції прийняли заяву про вчинення кримінального правопорушення, яку оформили відповідно протоколом від 15.06.2020 року та відібрали пояснення від 15.06.2020 року. 17.06.2020 року близько 19 год. 30 хв. за адресою: [ADDRESS] , виник конфлікт між заявницею [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] , в ході якого неповнолітній [PERSON] , [INFO] , через оператора служби УІПКП -102» (пульт №49 оператор «102» Степаненко), надавав повідомлення наступного змісту: «брат вибиває двері до будинку, щойно розбив скло, чоловік дуже агресивний, швидка медична допомога не потрібна, просить направити поліцію за місцем скоєння правопорушення [ADDRESS] ». Подія «102» зареєстровані за № [NUMBER] з класифікацією: «домашнє насильство, дата скоєння 17.06.2020 року. Зазначена подія підтверджена рапортом старшого чергового Центрального ВП Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області старшого сержанта поліції Полонським О., зареєстрованого в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та інші події Центрального ВП Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області 17.06. 2020 за №1858. Під час конфлікту 17.06.2020 року з [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] вчинив домашнє насильство, а саме діяння психологічного, економічного і фізичного насильства. Розбив скло вікна кімнати будинку в якому постійно мешкає [PERSON] разом з сім`єю, виламуючи вхідні двері, нецензурно висловлюючись в адрес сім`ї заявника та особисто [PERSON] , проголошуючи погрози фізичної розправи із заявниками та вимагав звільнити будинок померлих батьків; умисно від`єднав електроживлення від будинку та фізично пошкодив насосну станцію постачання води до житла, яка є спільною сумісною власністю заявників. Патрульними поліції Д/Н 1083 Центрального ВП Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області після прибуття на місце скоєння правопорушення 17.06. 2020 року, приблизно о 19 годині 40 хвилини, вжито заходи спрямовані на фіксацію та встановлення обставин правопорушення. Особисто від заявника [PERSON] патрульні поліції прийняли усну заяву про вчинення кримінального правопорушення, яку оформили відповідно протоколом від 17.06.2020 року та відібрали пояснення від 17.06.2020 року відносно обставин подій що відбулися. Крім того, Києво-Святошинським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, як органом досудового розслідування, забезпечується кримінальне провадження №12019110200000582, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.02.2019 року, щодо факту вчинення кримінального злочину за ч.3 ст. 185 КК України заінтересованою особою [PERSON] за адресою реєстрації та проживання заявниці: [ADDRESS] . Також, за фактом побиття 27.01.2020 року заінтересованою особою [PERSON] , Заявника [PERSON] , в присутності неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання сім`ї заявника: [ADDRESS] , Центральним відділенням поліції Києво-Святошинського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Київській області (вул. Комарова, 2А, с. Мила, Київська область), прийнята та зареєстрована заява про кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 122 КК України від 07.02.2020 року. За скаргою Заявника [PERSON] на бездіяльність посадових осіб Центрального відділення поліції Києво-Святошинського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Київській області, що полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою про кримінальне правопорушення від 07.02.2020 року, Києво-Святошинським районним судом Київської області постановлено ухвалу від 25.02. 2020 року, якою визнано незаконною бездіяльність посадових осіб Центрального відділення поліції Києво-Святошинського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Київській області та зобов`язано внести повідомлені [PERSON] заявою від 07.02.2020 року відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Вказаний закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановахвід27листопада2019 рокуу справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, від 09.09.2020 року у справі №711/3280/0 під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У даній справі встановлено, що між заявниками та [PERSON] існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з приводу пияцтва останнього та агресивного поводження по відношенню до заявників. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Irelandv. theUK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: - заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; - усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; - обмеження спілкування з постраждалою дитиною; - заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; - заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18. Долучені письмові докази по справі, свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, в окремих випадках можуть розцінюватись судом як домашнє насильство. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положенняЗакону№ 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених уКУпАПтаКК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначенимзаконом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/WestAllianceLimitedv. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національномузаконі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбаченазаконом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом №2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Беручи до уваги наведені обставини, суд приходить до висновку про високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до [PERSON] необхідно застосувати обмежувальний припис. З урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що вжиті заявниками розумні заходи для їх захисту та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені вимоги Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Враховуючи усі надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд, приходить до висновку, що наявні обґрунтовані ризики вчинення [PERSON] домашнього насильства психологічного характеру щодо заявників, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно останнього. Водночас, враховуючи запобігання ризикам вчинення насильства відносно заявників та дотриманням конституційних прав заінтересованої особи, суд вважає за можливе частково задовольнити заяву та видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , поклавши на нього на строк 6 місяців такі обов`язки: заборонити [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця фактичного проживання [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] наближатися ближче ніж на 100 метрів до місць частого відвідування [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] за наступними адресами: [ADDRESS] (адреса фактичного місця проживання [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] ), вул. Соборна, 150, с. Гореничі, Києво-Святошинського району Київська область (приміщення Гореницької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області); - заборонити [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , її чоловіка - [PERSON] та їх спільного неповнолітнього сина - [PERSON] , якщо вони разом, або кожен окремо, за власним бажанням перебувають (перебуває) у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх; Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви та видачі обмежувального припису строком на шість місяців. Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про видачу або продовження обмежувального припису. Відповідно до ч. 2 ст. 350-8 ЦПК України про видачу або продовження обмежувального припису суд не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомляє уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано або продовжено обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника. Відповідно до ч.3 ст.350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. Частиною 4 статті 350-6 ЦПК України передбачено, що рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи зазначені норми ЦПК України, судові витрати покладаються виключно на сторони справи. Відповідно до ч.1 ст.42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Однак, згідно ч.2 ст.42 ЦПК України, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи. Порядок розгляду справ окремого провадження визначений статтею 294 ЦПК України. Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищевикладене, відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження, у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 607/1219/18. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги заявників про стягнення з заінтересованої особи на її користь понесених ними судових витрат на правову допомогу адвоката задоволенню не підлягає. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. Згідно з ч. 4ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Outcome: partial