Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

У грудні 2018 р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 10.08.2001 року між ними: [PERSON] , [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 6524, посвідчений представництвом Одеської товарної біржі у м. Ізмаїл. Відповідно до вказаного договору вони на праві рівної долі придбали квартиру [ADDRESS] . Зазначають, що умови договору були виконані обома сторонами, тому вказаний договір повинен бути визнаний дійсним, адже порушуються їх права, так як вони не можуть належним чином розпоряджатися придбаною квартирою. Представником позивачів надано заяву про розгляд справи без їх участі, на позовних вимогах наполягають та просять їх задовольнити, просив поновити строк звернення з позовом до суду, оскільки позивачі вважали, що немає необхідності у реєстрації вказаного договору. Відповідачі у судове засідання не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у відповідності до ст.128 ЦПК України належним чином, про причину неприбуття не повідомили та не подали відзив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна № 6524 від 10.08.2001 року [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] , [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] (а.с. 13-14). Вказаний договір було зареєстровано представництвом Одеської товарної біржі у м. Ізмаїл 10 серпня 2001 року за № 6524. Усі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі виконано, грошовий розрахунок по даному договору здійснено, про що свідчить п.5 договору. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на 2019 р. договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved