Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

У грудні 2013 р. позивач пред`явив до суду даний позов, уточнивши який у травні 2014 р., просив виселити [PERSON] і [PERSON] з кімнат 235-236 гуртожитку по [ADDRESS] без надання іншого житла. Позов обґрунтований тим, що проведеною перевіркою комісією позивача, якому на баланс цей гуртожиток переданий в 2011 р., встановлено, що сім`я відповідачів проживає в цих кімнатах гуртожитку, але документи про їх право на проживання відсутні, трудового зв`язку із Міністерством оборони України відповідачі не мають, а тому підлягають виселенню, як такі, що самоправно зайняли житло. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечувала. Відповідачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини. Судами встановлено, що рішенням Миколаївського міськвиконкому від\~ 10 січня 1986 р. № 35 гуртожиток військової частини № [NUMBER] по [ADDRESS] був зареєстрований як гуртожиток для малосімейних військовослужбовців (а.с.37). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 квітня 2004 р. та витягу прав власності на нерухоме майно власником зазначеного гуртожитку є держава в особі Міністерства оборони України та він знаходиться в оперативному управлінні військової частини [NUMBER] (108-109). З січня 2006 р. цей гуртожиток був переданий військовою частиною [NUMBER] на баланс квартирно-експлуатаційної частини м. Миколаєва, а 30 червня 2011 року на баланс БУ № 1 КЕВ м. Миколаєва (а.с. 11,55, 59). [PERSON] , перебувала з 13 червня 1981 р. по 06 травня 1997 р. у\~ шлюбі з [PERSON] (а.с.137), який з 28 серпня 1992 р. проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] в м. Миколаєві, а з 13 грудня 1996 р. у військовій частині [NUMBER] в м. Миколаєві, звільнений в запас з 7 травня 1997 року (а.с.102). На теперішній час у кімнатах №235, 236 є зареєстрованою лише [PERSON] , а її донька [PERSON] знята з реєстрації з даної адреси у березні 2014 р. (140,141). Іншого житла [PERSON] не має (а.с.41,124-126). У зв`язку з проходженням [PERSON] військової служби йому з сім`єю була виділена для проживання кімната у гуртожитку по [ADDRESS] . У відповідності до тверджень відповідачки [PERSON] до даного гуртожитку її із сім`єю було заселено ще у 1992 р. Це твердження\~ позивачем не спростовано, а навпаки вони узгоджуються із письмовими доказами у справі. Так, згідно довідок позивача від 21 серпня 2014 р\~ відповідачки з 10 листопада 1994 р. проживали та були зареєстровані у кімнаті 235\~ вказаного гуртожитку, а з 10 квітня 2003 р. - у кімнатах 235, 236 (а.с.140). Відповідачки згідно наданих копій квитанцій регулярно оплачують комунальні платежі на займане житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»). Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, зокрема сім`ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників (ст. 125 ЖК УРСР). Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, що його дія поширюється на громадян, у тому числі військовослужбовців і працівників Національної гвардії України тощо та членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Отже відповідачі були зареєстровані у спірному приміщенні як члени сім`ї військовослужбовця, не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах проживають за місцем реєстрації у гуртожитку. За такого, оскільки право на проживання відповідачів у гуртожитку виникло із законних підстав, а із прийняттям Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»\~ вони підпадають під передбачені ним гарантії (ст. 19). Тож позов є безпідставним і задоволенню не підлягає. Судовий збір у зв`язку із відмовою в задоволенні позову позивачу відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed