Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

У грудні 2020 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно з яким просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23.11.2020 КВ-2020 № 37052 мені. [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу. Посвідченого приватним нотаріусом Київського міською нотаріального округу Медіховою О.В. 17.09.2004 року та зареєстровано в реєстрі за № 1785 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В позовній заяві вказує про те, що згідно з довідкою від 06.11.2020 № 109.109/П-2092. виданою Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією, зареєстрованими особами за адресою: [ADDRESS] , є : 1. [PERSON] , зареєстрована з 24.09.2004. 2.Донька - [PERSON] , зареєстрована з 10.11.2009. 3. Колишній чоловік доньки - [PERSON] , зареєстрований з 01.06.2012. Позивач вказує, що 07 липня 2012 року між її донькою [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, 13 лютого 2019 року шлюб між донькою позивача та відповідачем розірвано. В позовній заяві зазначено, що відповідач з 18.08.2018 року не проживає у спірній квартирі без поважних причини, при цьому на момент звернення до суду з вказаним позовом він не є членом сім' позивача, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться, правових підстав для користування квартирою також немає, перешкод в користуванні жилим приміщенням йому ніхто не чинив. Так, позивач вказує, що згідно з актів про непроживання особи за місце реєстрації від 19.12.2008 року №11а-12/18, від 01.10.2019 за №1а/10/19, від 01.12.2019 за №2а-12/19, від 03.02.2020 за №3а-2/20, від 11.11.2020 за №4а-11/20, складених мешканцями будинку [ADDRESS] : [PERSON] , яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] та [PERSON] , яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] , починаючи з 18.08.2018 року, фактично не проживає громадянин [PERSON] . Також, позивач посилається на те, що факт непроживання, неперебування та відсутності за місцем реєстрації більше двох років відповідача за адресою: [ADDRESS] , підтверджується заявами двох мешканців вищевказаного будинку: [PERSON] , яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] та [PERSON] яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] . У зв`язку із викладеним, позивач вважає, що факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майно, позивач позбавлена можливості оформити субсидію. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.01.202 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 23.11.2020 КВ-2020 № 37052 [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міською нотаріального округу Медіховою О.В. 17.09.2004 року та зареєстровано в реєстрі за № 1785 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що також підтверджується реєстраційним посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 22.09.2004 року, реєстровий № 43898З та договором купівлі-продажу 17.09.2004 року за реєстрованим №1785 (а.с. 6, 7-9, 10) Таким чином, судом встановлено, що позивач являється власником вказаної квартири Крім того, матеріалами справи підтверджено, а саме листим від 06.11.2020 № 109.109/П-2092, виданого Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією, зареєстрованими особами за адресою: [ADDRESS] , є : 1. [PERSON] , зареєстрована з 24.09.2004. 2. [PERSON] , зареєстрована з 10.11.2009. 3. [PERSON] , зареєстрований з 01.06.2012 (а.с. 11). 07 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 16) 13 лютого 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] зареєстрованим Шевченківському районному в місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києва (а.с. 17). При цьому, згідно з актів про непроживання особи за місцем реєстрації від 19.12.2008 року №11а-12/18, від 01.10.2019 за №1а/10/19, від 01.12.2019 за №2а-12/19, від 03.02.2020 за №3а-2/20, від 11.11.2020 за №4а-11/20, складених мешканцями будинку [ADDRESS] : [PERSON] , яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , яка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , встановлено, що починаючи громадянин [PERSON] з 18.08.2018 року фактично не проживає у вказаній квартирі (а.с. 12-15). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачу [PERSON] 25.09.2020 року відмовлено у знятті з реєстрації [PERSON] згідно пп.1, п. 1 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого Постановою КМУ від 02.03.2016 №207 (а.с.21). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно вимог ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, а також відсутності відповідача понад один рік, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст.ст. 391,405 ЦК України. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». При цьому, як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач квартирою не користується протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 840 грн. 80 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved