Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

У грудні 2018 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла вищезазначена позовна заява, де позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошову суму основної заборгованості у розмірі 61 375, 60 грн., що в еквівалентів до курсу НБУ (1 долар США=27,898 грн.) станом на 27.11.2018 складає 2 200,00 доларів США; грошову суму (проценти) за період з 01.05.2016 по 30.11.2018 становить у розмірі 28 128,44 грн., що в еквіваленті до курсу НБУ (1 долар США = 27,898 грн.) станом на 27.11.2018 складає 1 008,26 доларів США; 3 % річних за період з 01.05.2016 по 27.11.2018 у розмірі 4 743,56 грн.; суму заборгованості з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.05.2016 до 27.11.2018 у розмірі 48 175,66 грн., а також понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.03.2016 він позичив відповідачу грошову суму в розмірі 2 200,00 доларів США, що в еквівалентів до курсу НБУ (1 долар США=27,898 грн.) станом на 27.11.2018 складає 61 375, 60 грн. Даний факт підтверджується власноруч написаною розпискою відповідача на його ім'я. Згідно з їхньою домовленістю, що закріплена у розписці відповідач зобов'язувався повернути взяті в борг кошти 01.05.2016. Він неодноразово протягом двох років звертався до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, але відповідача не реагував на його вимоги і всіляко уникав будь-яких зустрічей з ним. Тому, він звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.12.2018 року відкрито провадження по справі, призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача та відповідач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі пославшись на обставини викладені в позові та на додані розрахунки, щодо процентів, 3% річних та подвійної облікової ставки НБУ. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча про день час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву суд від відповідача не отримав, проте надійшла заява від відповідача, про те, що з причин особистої неприязню до позивача він не буде присутній на судовому засіданні, з приводу позову зазначив, що позивач не є підприємцем у галузі банківської справи. Оскільки відповідач був повідомлений належним чином, проте в судове засідання не прибув, з'ясувавши думку сторони позивача, суд провів розгляд справи без участі відповідача на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 3,5, 6 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 22.03.2016 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 200 доларів США, які [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] в строк до 01.05.2016, що підтверджується власноруч написаною розпискою [PERSON] (а. с. 13). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (абз. 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця. Доказів на підтвердження неотримання грошових коштів від позивача у борг [PERSON] не надав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц зазначила, що законодавство України не містить заборони укладати цивільні правочини, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, суд встановив, що розписка є фактом передання позикодавцем грошової суми позичальнику, та дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргових зобов'язань у відповідача. Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц зазначила, що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов'язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц зазначила, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦПК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Встановлено, що договором позики не передбачено розмір процентів, а тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та становить - 858 доларів США за період з дня наступного за днем передбаченим у розписці 02 травня 2016 року до 30 листопада 2018 року (останній день про який прохав позивач). Відповідно до вимог ст. 625 ЦПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 2200, 00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 02 травня 2016 року до 27 листопада 2018 (день про яких прохав позивач) що становить 104 доларів США. Отже, сума заборгованості з урахуванням подвійної ставки НБУ за період з 02 травня 2016 року до 27 листопада 2018 (день про яких прохав позивач) що становить 1 709 доларів США. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Велика Палата Верховного Суду зазначає, висловила правову позицію з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, відповідно до якої у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тому на підставі вищевикладеного, суд не може погодитись з розрахунком позивача (а.с.8-9) та позов підлягає частковому задоволенню з урахуванням правових позицій викладених вище та з урахуванням офіційним веб-сайтом НБУ, з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 2200,00 доларів США, проценти у розмірі 858 доларів США за період з 02.05.2016 по 30.11.2018, 3 % річних у розмірі 104 доларів США за період з 02.05.2016 по 27.11.2018, та подвійної ставки НБУ у розмірі 1 709 доларів США за період з 02.05.2016 по 27.11.2018, що разом складає = 4871, 00 доларів США. Відповідно вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача підлягає стягненню на користь позивача з урахуванням сплаченого судового збору у розмірі 1434 грн. 24 коп. - 1121 грн. 68 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial