Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

У грудні 2018 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що з 01 листопада 2011 року [PERSON] працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «Карачунівське рибоводне господарство» (далі - ТОВ «Карачунівське рибоводне господарство») на посаді майстра-рибовода. За усним розпорядженням керівника товариства з 09 липня 2018 року позивача не допускають до роботи через небажання адміністрації відповідача сплатити заборгованість із заробітної плати, яка утворилася за період його роботи на підприємстві з 01 січня 2017 року. Указані обставини стали причиною звернень позивача до прокуратури та Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, за результатами розгляду яких керівнику відповідача було видано припис на усунення порушень вимог законодавства про працю та внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, за № 12018040230001458 від 01 серпня 2018 року. Згідно з довідкою про нараховану заробітну плату від 17 грудня 2018 року, сформованою засобами автоматичних систем офіційного веб-сайту Пенсійного фонду України, за період часу з 01 січня 2017 року до 16 липня 2018 року позивачу було нараховано заробітну плату та компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток на загальну суму 79 032 грн 05 коп., які він не отримав до теперішнього часу. Крім того, за останні два календарні місяці роботи (травень-червень 2018 року) позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 7 800 грн, тому, враховуючи, що останнім упродовж останніх двох робочих місяців відпрацьовано 40 робочих днів, його середньоденна заробітна плата складає 195 грн. Крім того, про наявність наказу відповідача від 16.07.2018 року № 35, яким позивача було звільнено з роботи та нараховано компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток, останній дізнався зі змісту акта інспекційного відвідування від 27.08.2018 року № ДН 1125/263/АВ, складеного інспекторами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області. Вказаний наказ утримується відповідачем та його копію не було надано позивачу в день звільнення з роботи. У зв`язку з тим, що відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, а в період з 16.07.2018 року до 17.02.2020 року було 399 робочих днів, то середній заробіток за час затримки розрахунку складає 77 805 грн (399 х 195). Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 79 032 грн 05 коп., середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні в розмірі 77 805 грн та судові витрати. Позивач і його представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Білецька О.В. у судове засідання не з`явилась, подавши до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила про часткове визнання позовних вимог з огляду на таке. Позивач працював у відповідача на посаді майстра-рибовода з 01.11.2011 року та наказом від 16.07.2018 року № 35 був звільнений з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Трудові книжки працівників зберігалися в бухгалтерії підприємства, однак у грудні 2017 року бухгалтер [PERSON] була звільнена з роботи, яка за проханням позивача віддала йому трудову книжку для зберігання. У зв`язку з важким фінансово-господарським становищем позивачу було нараховано, але не виплачено заробітну плату й компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з серпня 2017 року до липня 2018 року в розмірі 53 653 грн 24 коп. За таких обставин відповідач не заперечує проти стягнення на користь позивача вказаної суми заборгованості та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача - 195 грн, а також судових витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. Разом з тим відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за період з січня 2017 року до липня 2017 року в розмірі 25 378 грн 81 коп., оскільки заробітна плата за вказаний період була нарахована та виплачена позивачу до звільнення. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, давши відповідну правову оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що з 01 листопада 2011 року до 16 липня 2018 року [PERSON] працював у ТОВ «Карачунівське рибоводне господарство» на посаді майстра-рибовода, що підтверджується копією трудової книжки, копіями наказів про прийняття на роботу від 01 листопада 2011 року № 39 та про припинення трудового договору на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України від 16 липня 2018 року № 35 (а.с. 13, 53, 54). Згідно із довідками ТОВ «Карачунівське рибоводне господарство» від 01 квітня 2019 року № № 7, 8 розмір нарахованої, але не виплаченої [PERSON] заробітної плати й компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з серпня 2017 року до липня 2018 року складає 53 653 грн 24 коп., а розмір середньоденного заробітку позивача становить 195 грн (а.с. 51, 52). Разом з тим за змістом листа управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 30 серпня 2018 року № Ш-1048-11/04 та акта інспекційного відвідування ТОВ «Карачунівське рибоводне господарство» від 27 серпня 2018 року № ДН1125/263/АВ у товаристві існує заборгованість з виплати заробітної плати з серпня 2017 року (а.с. 15, 24). При цьому позивачем не надано суду доказів на підтвердження не виплати йому заробітної плати саме з січня 2017 року та наявності у відповідача відповідної заборгованості за період з січня 2017 року до липня 2017 року в розмірі 25 378 грн 81 коп. Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд вважає за необхідне вказані позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати й компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з серпня 2017 року до липня 2018 року в розмірі 53 653 грн 24 коп. Водночас згідно із ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 43 Конституції України гарантоване право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Це право кореспондується з вимогами статті 97 та гарантіями статті 233 КЗпП України, статті 21 Закону України «Про оплату праці». Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у визначені статтею 116 КЗпП України строки. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, а й виплати за трудовим договором та інші виплати. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Представником позивача надано суду розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 липня 2018 року до 17 лютого 2020 року, проведеного із розрахунку 399 робочих днів х 195 грн середньоденної заробітної плати, згідно з яким такий розмір складає 77 805 грн. З огляду на наведене, а також враховуючи, що змістом відзиву відповідач визнав указаний розмір середньоденної заробітної плати позивача та період нарахування такого середнього заробітку, суд дійшов висновку, що зазначені позовні вимоги слід задовольнити повністю та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 липня 2018 року до 17 лютого 2020 року в розмірі 77 805 грн. Разом з тим статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, тому на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 314 грн 58 коп. Крім того, представником позивача додано до позовної заяви попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, згідно з яким витрати останнього на професійну правничу допомогу складають 4 900 грн. (а.с.29). При цьому будь-яких інших документів на підтвердження здійснення таких витрат суду не надано. За таких обставин, враховуючи положення статей 137, 141 ЦПК України й часткове визнання відповідачем указаних вимог, суд вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial