Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання право власності на квартири. Уточнивши свої позовні вимоги просила поділити майно (квартири), що є спільною сумісною власністю подружжя таким чином: визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 68,60 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,10 кв.м. Позовні вимоги мотивувала тим, що з відповідачем перебувають у шлюбі з 29.07.1995 року. Від шлюбу мають двох дітей. Діти мешкають з матір'ю. Під час шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно, проте домовитися в позасудовому порядку про розподіл майна не виявилося можливим, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Також відповідачем до суду подану заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій він позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачами позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачами позовних вимог прийнято судом. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Суд, дослідивши матеріали справи вважає встановленими наступні обставини. 29.07.1995 року зареєстровано шлюб між [PERSON] до [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6). Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами придбано нерухоме майно, яке в судовому засіданні документально підтверджено в розумінні вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, а саме: квартиру [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.7-10). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві сумісної власності. У відповідності до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивач в своїх позовних вимогах ставить вимоги про визнання права власності на більшу частину нерухомого майна, оскільки від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей, які проживають з позивачкою, діти перебувають на повному утриманні позивачки, грошової допомоги відповідач на утримання дітей не надає, та має заборгованість по сплаті аліментів. Під час розгляду справи відповідач визнав позовні вимоги та ця обставина прийнята судом. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, вислухавши учасників, які приймали участь у справі, дослідивши доказі по справі, з'ясувавши обставини справи приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved