Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

У грудні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] з позовом до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. У своїй позовній заяві [PERSON] просила суд стягнути з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнень за період з 10.04.2017 року по 11.09.2020 року в сумі 29 958,32 грн.; стягнути з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у квітня 2016 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в якій просила визнати дії відповідача щодо звільнення позивача з роботи відповідно до ч. 1 ст.38 КЗпП України незаконними; змінити формулювання причин звільнення позивача з роботи по ч.1 ст.38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням на ч.3 ст.38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору 15 січня 2016 року; стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в сумі 2 315,28 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по 15.02.2016 року в сумі 771,76 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по день прийняття рішення судом та моральну шкоду в сумі 12 000,00 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року і по справі 761/15448/16-ц, що набрало законної сили, позовні вимоги позивача було задоволено частково, зокрема змінено формулювання причин звільнення з роботи, стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 2 315,38 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по 07.04.2017 року в сумі 10 839,72 грн., моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 551,20 грн. Вищенаведеним судовим рішення було визначено, що, оскільки відповідач у строки, визначені діючим законодавством не провів розрахунок при звільненні, не виплатив вихідну допомогу, яка входить до структури заробітної плати, тому суд вважає за можливе стягнути середній заробіток на невиплачену суму вихідної допомоги в розмірі 10 839,72 грн. (2016 рік - 242 дні, 2017 рік - 67 днів, 35,08 грн. середньоденний заробіток) за період з 15.01.2016 року по 07.04.2017 року. На підставі вищевикладеного позивачка звернулася з відповідним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2020 року матеріали позовної заяви було передано для розгляду [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2020 року позовну заяву було залишено без руху. 11 січня 2021 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила суд задовольнити у повному обсязі. Відповідач - Український державний фонд підтримки фермерських господарств в судове засідання своїх представників не направили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом було встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до Українського державного фонду підтримки фермерських господарств про визнання дій незаконними, зміни формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди було задоволено частково. Вказаним рішенням було: - визнано дії Українського державного фонду підтримки фермерських господарств щодо звільнення [PERSON] з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України незаконними; - змінено формулювання підстави звільнення [PERSON] з «за власним бажанням ч.1 ст.38 КЗпП України» на «за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом не виконує законодавство про працю, умови колективного договору чи трудового договору ч.3 ст.38 КЗпП України»; - стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 2 315 (дві тисячі триста п`ятнадцять) гривень 28 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2016 року по 15.02.2016 року в сумі 771,76 грн., за період з 15.01.2016 року по 07.04.2017 року в сумі 10 839,72 грн. (всі суми розраховані без відрахування податків та обов`язкових платежів), моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 551,20 грн; - стягнуто з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь держави судовий збір в сумі 551,20 гривень. Вказане рішення набрало законної сили 18 квітня 2017 року. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». З матеріалів справи вбачається, що відповідач виконав рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року 11 вересня 2020 року, що підтверджується копіями роздруківок АТ КБ «Приватбанк» від 11 вересня 2020 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення з Українського державного фонду підтримки фермерських господарств на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнень за період з 10.04.2017 року по 11.09.2020 року, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Стаття 44 КЗпП України визначає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до етапі 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як встановлено судовим рішенням та підтверджується довідкою банку, відповідач в день звільнення позивача не провів з нею розрахунок по заробітній платі, не виплатив вихідну допомогу, а виплатив вказану суму лише 11 вересня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату прані» від 24 грудня 1999р. № 13. установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Положеннями пункту 3 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Пунктом 5 Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, розрахунок середньої заробітної плати здійснюється виходячи із середньоденного заробітку помноженого на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Середньоденна заробітна плата позивача становить 35,08 грн. (встановлено рішенням Шевченківського райсуду від 07 квітня 2017 р. у справі №761/15448/16-ц) Кількість робочих днів у період з 10 квітня 2017 року по 11 вересня 2020 року дорівнює 854 днів, а тому загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки становить: 35,08 грн. * 854 днів = 29 958,32 грн. Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29 958,32 грн. Щодо стягнення моральної шкоди суд дійшов наступних висновків. Норми ст. 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови № 4 від 31.03.19995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз`яснив, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність моральної шкоди, що її було спричинено позивачеві з боку відповідача. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в його житті, що призвело до негативних наслідків. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 2 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. А відтак позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Оскільки було задоволено позовні вимоги, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено 1 083,45 грн судового збору, що підтверджується меморіальним ордером № МВ66516072 від 16.08.2020, одночасно з цим Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року позивачу було повернуто надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 242,65 грн. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. На підставі ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст.ст. 44, 116, 117 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Постанови КМУ від 21.02.2001 № 159, з урахуванням Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»,

Outcome: partial