Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

у грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «Банк Форвард», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова О.І., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л., в якому просив суд: - на підставі ст. 257 ЦК України визнати порушеним банком термін звернення стягнення за картковим рахунком № [NUMBER] відносно нього суми в розмірі 59 397,16 грн.; - визнати нікчемним договір № 101096886; - визнати дії банку в частині звернення до приватного нотаріуса щодо видання виконавчого напису про стягнення з нього суми в розмірі 59 397,16 грн. неправомірними та протиправними. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 06.12.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 25.03.2020року та витребувано у АТ «Банк Форвард» належним чином завірену копію підписаного обома сторонами кредитного договору № 101096886 та у приватного виконавця Вольф Т.Л. й ПН КМНО Разумової О.І. документа, надані їм АТ «Банк Форвард», що лягли в основу винесення ними виконавчого провадження та виконавчого напису відносно [PERSON] (а.с. 17-18). Ухвалою від 25.03.2020 року розгляд справи відкладено на 16.06.2020 року та витребувано у АТ «Банк Форвард» належним чином завірену копію підписаного обома сторонами кредитного договору № 101096886 та у приватного виконавця Вольф Т.Л. й ПН КМНО Разумової О.І. документа, надані їм АТ «Банк Форвард», що лягли в основу винесення ними виконавчого провадження та виконавчого напису відносно [PERSON] (а.с. 25-26). Ухвалою від 16.06.2020 року розгляд справи відкладено на 17.11.2020 року та витребувано у АТ «Банк Форвард» належним чином завірену копію підписаного обома сторонами кредитного договору № 101096886 та у приватного виконавця Вольф Т.Л. й ПН КМНО Разумової О.І. документа, надані їм АТ «Банк Форвард», що лягли в основу винесення ними виконавчого провадження та виконавчого напису відносно [PERSON] (а.с. 28-29). 17.11.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 10.12.2020 року (а.с. 40, 41). Ухвалою від 10.12.2020 року розгляд справи відкладено на 12.05.2021 року та витребувано у АТ «Банк Форвард» належним чином завірену копію підписаного обома сторонами кредитного договору № 101096886 та у приватного виконавця Вольф Т.Л. й ПН КМНО Разумової О.І. документа, надані їм АТ «Банк Форвард», що лягли в основу винесення ними виконавчого провадження та виконавчого напису відносно [PERSON] (а.с. 42-43). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Разумова О.І. пояснення щодо позову не подала. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л. пояснення на позов не подала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 12.12.2011 року [PERSON] подав до ПАТ «Банк Руский Стандарт» заяву № 93852516, якою запропонував банку укласти з ним кредитний договір. Докази на підтвердження зворотного матеріали справи не містять, позивачем вказана обставина визнається. Згідно укладеного договору позивачу було надано кредит в розмірі 5 334,00 грн. строком на 367 днів з 13.12.2011 року по 13.12.2012 року. З матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що на підставі вказаної заяви він отримав від банку кредит. 30.08.2019 року приватним нотаріусом КМНО Разумовою О.І. на підставі ст. ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку та підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, запропоновано звернути стягнення з громадянина України [PERSON] , яка є боржником за кредитним договором № 93852516 від 13.12.2011 року, укладеним ним із ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», по заборгованості за період з 31.10.2017 року по 29.01.2018 року в розмірі 58 547,16 грн., 850,00 грн. за вчинення виконавчого напису, а всього на загальну суму 59 397,16 грн. Виконавчий напис зареєстровано за реєстровим номером 1907. На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем Вольф Т.Ф. 15.11.2019 року відкрито виконавче провадження № 60614565 з примусового виконання виконавчого напису № 1907 від 30.08.2019 року (а.с. 4-5). Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року (справа № 912/1856/16), від 14.05.2019 року (справа № 910/11511/18). Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. У cт. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. З поданого позову вбачається, що предметом спору у даній справі є визнання на підставі ст. 257 ЦК України порушеним банком термін звернення стягнення за картковим рахунком № [NUMBER] відносно [PERSON] суми в розмірі 59 397,16 грн.; нікчемним договору № 101096886 та неправомірними та протиправними дії банку в частині звернення до приватного нотаріуса щодо видання виконавчого напису про стягнення з [PERSON] суми в розмірі 59 397,16 грн. Підставою позовних вимог у даній справі є вчинення виконавчого напису нотаріуса № 1907 від 30.08.2019 року з порушенням строку для його вчинення на підставі договору, факт укладення який заперечується позивачем. Щодо позовних вимог про визнання на підставі ст. 257 ЦК України порушеним банком терміну звернення стягнення за картковим рахунком № [NUMBER] відносно [PERSON] суми в розмірі 59 397,16 грн. та неправомірними й протиправними дії банку в частині звернення до приватного нотаріуса щодо видання виконавчого напису про стягнення з [PERSON] суми в розмірі 59 397,16 грн. суд виходить з наступного. Так, позовні вимоги обґрунтовані посиланнями на те, що банком надано нотаріусу недостовірну інформацію щодо виникнення в нього права вимоги, а також на те, що банк не надав нотаріусу доказів на підтвердження укладення договору. Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 року у справі № 48/340). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту його порушеного права шляхом пред`явлення позову про визнання на підставі ст. 257 ЦК України порушеним банком терміну звернення стягнення за картковим рахунком № [NUMBER] відносно [PERSON] суми в розмірі 59 397,16 грн. та неправомірними й протиправними дії банку в частині звернення до приватного нотаріуса щодо видання виконавчого напису про стягнення з [PERSON] суми в розмірі 59 397,16 грн., оскільки навіть у випадку задоволення позовних вимог судом це не призведе до відновлення порушеного права позивача. Належним і правильним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Разумової О.І., вчинений 30.08.2019 року та зареєстрований в реєстрі за № 1907, в рамках якого позивач, позивачем може бути доведена неправомірність дій банку, а також вирішено питання пропуску строку, визначеного ЦК України. Щодо визнання нікчемним договору № 101096886, суд виходить з наступного. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду. Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. ст. 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Разом з тим, суд позбавлений можливості перевірити відповідні доводи позивача та підтвердити чи спростовати обставину нікчемності правочину № 101096886, з огляду на його відсутність в матеріалах справи. Позивач, звертаючись до суду, мотивує останній, посилаючись на вказаний договір та зазначає, що на його підставі вчинено виконавчий напис № 1907 від 30.08.2019 року, проте, зі змісту останнього вбачається, що нотаріусом запропоновано звернути стягнення на користь банку на заборгованість, котра виникла з кредитного договору № 93852516 від 13.12.2011 року, укладеним ним із ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», факт укладення якого позивачем не заперечувався та не спростовувався. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed