Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 03 березня 2000 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Від цього шлюбу 21 квітня 2003 року у них народилось двоє синів [PERSON] та [PERSON] Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За час шлюбу сторонами було придбано: садовий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами №122, що знаходиться в СТ «Дніпро-86» в с. Проців Бориспільського району Київської області, а також земельну ділянку площею 0,06 га з цільовим призначенням для садівництва, яка знаходиться в СТ «Дніпро-86» в с. Проців Бориспільського району Київської області. Вказане нерухоме майно було придбано на підставі договорів купівлі-продажу від 16 квітня 2002 року, посвідчених приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу [PERSON] При цьому, покупцем садового будинку та земельної ділянки було вказано відповідача. До 2016 року позивач та неповнолітні сини користувались вказаним садовим будинком та земельною ділянкою. Проте, з квітня 2016 року [PERSON] не дозволяє а ні позивачу, а ні дітям користуватись садовим будинком та земельною ділянкою, стверджуючи, що виключно він є власником даного нерухомого майна. Крім цього, [PERSON] навмисно не виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання синів. Внаслідок чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів. За вказаних обставин, з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, які проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні, [PERSON] просить визнати за нею право власності на ? частки садового будинку з господарським будівлями та спорудами №122 що знаходиться в СТ «Дніпро-86» в с. Проців Бориспільського району Київської області, а також на ? частки земельної ділянки площею 0,06 га з цільовим призначенням для садівництва, яка знаходиться в СТ «Дніпро-86» в с. Проців Бориспільського району Київської області. В свою чергу, за [PERSON] визнати право власності по ? частці у вказаному садовому будинку та земельній ділянці. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2018 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, визнано неподаним та повернуто позивачу на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2018 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, повернуто відповідачу на підставі ч.3 ст.194 ЦПК України. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позов та наполягали на його задоволенні. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, яким просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що ним у встановленому законом порядку не зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку та садовий будинок, тому дане майно не є його власністю. При укладенні договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку [PERSON] не надавала письмової нотаріально посвідченої згоди на укладення даних договорів, що повязано з тим, що майно придбавалось відповідачем за його особисті грошові кошти. Зокрема, 15 березня 2002 року [PERSON] отримав у позику грошові кошти у розмірі 10000 доларів від товариша з дитинства [PERSON] Проте, враховуючи дружні відносини між ними розписка про отримання грошових коштів не складалась. 09 грудня 2012 року відповідач та його матір відчужили належну їм квартиру [ADDRESS] та повернули грошові кошти, отримані в борг у [PERSON] Інша частина грошових коштів, за які була придбана земельна ділянка та садовий будинок, була отримана від продажу двох транспортних засобів, які належали відповідачу до одруження з [PERSON] Представник третьої особи у судове засідання не зявився. Сільський голова [PERSON] направила до суду заяву з проханням слухати справу без представника сільської ради. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 03 березня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб (а.с.12). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.21). За час перебування сторін у шлюбі, а саме 16 квітня 2002 року [PERSON] придбав садовий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами під №122, а також земельну ділянку площею 0,06 га з цільовим призначенням для садівництва, що знаходяться в СТ «Дніпро-86», с. Проців Бориспільського району Київської області, розташовані на землях Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області. Вказана обставина підтверджується копіями договорів купівлі-продажу від 16 квітня 2002 року, посвідчених приватним нотаріусом Бориспільського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованих в реєстрі №1515, №1519 (а.с.13,14). В подальшому [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрував за собою право власності на вказаний садовий будинок, що підтверджується відміткою про реєстрацію права власності на договорі купівлі-продажу в Бориспільському районному Бюро технічної інвентаризації, про що в реєстрову книгу внесено запис під №293 1 стор.294. Від шлюбу у сторін народилось двоє синів: [PERSON] та [PERSON], [INFO] (а.с.20,20-а). Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної\~сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу положення ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної\~власності на майно, набуте за час шлюбу. За загальними принципами, закріпленими ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70\~СК України, ч.1 та ч.2 ст.370\~ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених постанові №6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року та №6-612цс15 від 01 липня 2015 року, розяснено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За правилами ч.1 та ч.5-6 ст.81 ЦПК України кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.12\~ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення ними процесуальних дій. Всупереч цьому, [PERSON] не надав до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що спірний садовий будинок та земельна ділянка були придбані ним за особисті грошові кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS], а також від продажу двох транспортних засобів, які належали йому на праві приватної власності до реєстрації шлюбу з [PERSON] Дійсно, в матеріалах цивільної справи містить договір купівлі-продажу квартири №31, що знаходиться по вул. Білокур Катерини, буд.4 в м. Києві, від 09 грудня 2002 року посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] (а.с.95-96). Відповідно до\~ч.1\~та ч.3\~ст.77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У звязку з цим, судом критично сприймаються доводи відповідача стосовно того, що спірне нерухоме майно було придбано за його особисті грошові кошти. Оскільки, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про отримання в борг грошових коштів у розмірі 10000 доларів США у [PERSON] без надання письмової розписки про отримання грошових коштів, виключно з зобовязанням в усній формі про повернення коштів. Тоді як у відповідності до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Зважаючи на вказану вимогу ЦК України договір позики між [PERSON] та [PERSON] підлягав укладенню у письмові формі. Вказана вимога дотримана не була, оскільки з пояснень [PERSON] а ні договору у письмовій формі, а ні розписки про отримання грошових коштів оформлено не було. В подальшому борг був повернутий 20 грудня 2002 року за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу квартири №31, яка знаходиться по вул. Білокур Катерини, буд.4 в м. Києві. За таких обставин, вказані доводи ґрунтуються виключно на поясненнях відповідача, а тому на переконання суду є припущеннями, які не можуть бути покладені в основу судового рішення. Крім цього, згідно довідки територіального сервісного центру №8045 регіонального сервісного центру в м. Києві, вбачається, що за [PERSON] були зареєстровані такі автомобілі: марки «ГАЗ», номерний знак К0623 ХТ, який було знято з обліку для реалізації 11 липня 2001 року; марки «Fiat», номерний знак [NUMBER], який було знято з обліку для реалізації 11 червня 2008 року та «Fiat», номерний знак [NUMBER], який було знято з обліку для реалізації 15 квітня 2004 року (а.с.99). Водночас, вказані автомобілі, зокрема марки «Fiat», номерний знак [NUMBER], та марки «Fiat», номерний знак [NUMBER], були зняті з обліку для реалізації вже після придбання садового будинку та земельної ділянки. До того ж матеріали цивільної справи не містять відомостей стосовно вартості реалізації автомобіля марки «ГАЗ», номерний знак К0623 ХТ, а також відомостей на підтвердження того, що грошові кошти, отримані від реалізації цього автомобіля, були використанні для придбання спірного нерухомого майно. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що садовий будинок №122 та земельна ділянка площею 0,06 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходяться в СТ «Дніпро-86» Бориспільського району Київської області, набуті [PERSON] та [PERSON] за час перебування у шлюбі, за їх спільні кошти та з метою спільного сімейного проживання. Тому вказане нерухоме майно належить сторонам на праві спільної\~сумісної власності в рівних частках та за [PERSON] належить визнати право власності на ? частку вказаного майна. До зазначеного висновку суд приходить з огляду на відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток щодо майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності. З доводів [PERSON] вбачається, що підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя є те, що на її утриманні перебувають неповнолітні сини [PERSON] та [PERSON], [INFO]. У відповідності до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Встановлено, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом з позивачем за адресою: м. Київ, пр-т. Бажана, буд.14 кв.225. В даній квартирі також зареєстровано місце проживання [PERSON], згідно відомостей довідки з місця проживання про склад сімї та реєстрацію від 24 жовтня 2017 року (а.с.30). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх синів у твердій грошовій сумі у розмірі 800 гривень на кожну дитину окремо щомісячно, починаючи з 16 вересня 2015 року і до повноліття досягнення дітьми повноліття (а.с.24-25,26-27). У звязку з неналежним виконанням зобовязання щодо сплати аліментів на утримання синів у [PERSON] виникла заборгованість по аліментам, яка станом на 02 лютого 2018 року становить 44000 гривень 10 копійок. Дана обставина підтверджується довідками-розрахунками заборгованості по аліментам, наданими державним виконавцем Дарницького РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві (а.с.55,56). Ретельний аналіз зазначених письмових доказів не вказує про наявність підстав для збільшення частки позивача у спільному майні подружжя. Оскільки, виключно наявність заборгованості по аліментам не є тією обставиною, яка свідчить про необхідність збільшення частки [PERSON] у спільному майні. Крім цього, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач не позбавлена можливості предявити до [PERSON] позов про стягнення заборгованості по аліментам, а також неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В ході підготовчого судового засідання [PERSON] було подано заяву про застосування строку позовної давності. В обґрунтування якої [PERSON] вказав на те, що станом на 03 жовтня 2014 року права позивача були порушені, так як вона не мала доступу до земельної ділянки та садового будинку. У звязку з цим, позивач змушена була користуватись іншим садовим будинком та земельною ділянкою площею 0,0390 га з кадастровим номером 3220886000:03:001:0784, що знаходиться в СТ «Факел» на території Процівської сільської ради Бориспільського району. Вказана обставина змусила [PERSON] звернутись з заявою до голови правління кооперативу «Дніпро-86» з проханням передати їй земельну ділянку та садовий будинок в обмін на її земельну ділянку та садовий будинок (а.с.72-73, 75, 76). Відповідно до\~положення ч.2\~ст.72\~СК України\~до вимоги\~про поділ\~майна,\~заявленої після\~розірвання шлюбу,\~застосовується позовна\~давність у\~три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно з вимогами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За принципами, закріпленими п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Крім цього, Європейський суд з прав людини розяснив, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Всупереч цьому, суд вважає надуманими аргументи [PERSON] з приводу того, що починаючи з 03 жовтня 2014 року у позивача були перешкоди та певні труднощі щодо користування спірним майном, з огляду на це, саме з цього часу вона знала та повинна була знати про порушення своїх прав щодо вільного користування спільним майном подружжя. На спростування даної обставини в матеріалах цивільної справи міститься довідка, видана СТ «Дніпро-86», з якої вбачається, що [PERSON] в період 2014-2015 років сплачувала членські внески, а також оплачувала вартість використаної електричної енергії за садовий будинок №122 (а.с.18). Дана обставина підтверджує доводи позивача, що лише з 2016 року у неї виникли труднощі щодо користування спірним нерухомим майном. З огляду\~на це,\~[PERSON]\~не пропущено\~строк позовної\~давності при\~зверненні до\~суду з\~позовом до\~[PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Інших доказів, які б спростовували вищезазначені висновки суду, сторони не на надали. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи ту обставину, що [PERSON] не заявлялись позовні вимоги про визнання за ним права власності на частку у спільному майні подружжя. Тому суд не вбачає підстав для визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного садового будинку та земельної ділянки. При цьому, обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає також до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Зокрема, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції №0.0.915567656.1 від 14 грудня 2017 року (а.с.1) вбачається, що при зверненні до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 3688 гривень 94 копійки. Предявлений нею позов задоволений частково. З огляду на це, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1844 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial