Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до відповідачів Дарницької РДА м. Києва, Київської міської ради, третя особа: ПрАТ «Київська ПМК-237» про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання вчинити дії, в якому просив визнати за позивачем право користування квартирою [ADDRESS] та зобов'язати Дарницьку РДА в м. Києві здійснити приватизацію квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що батько позивача - [PERSON] отримав ордер на право заняття 2-х кімнат в квартирі [ADDRESS], в яку він разом з сім'єю вселився у 1971 році. Позивач проживав у вказаній квартирі з 1974 року, а з 14.06.1991 року був у ній зареєстрований. Мешканці сусідньої квартири [ADDRESS] у 2000 році виїхали і ця квартира залишилася безхозною, у зв'язку з чим позивач об'єднав її зі своєю квартирою [ADDRESS] де він зараз проживає зі своєю родиною. Жодних претензій не від кого щодо проживання позивача та користування квартирою [ADDRESS] протягом 15 років не надходило. Після приєднання с. Бортничі до м. Києва Київське СМУ «Укррадгоспспецбуд» перестало обслуговувати будинки по вул. Червоноармійській і вони залишилися без балансоутримувача. Рішенням Дарницької РДА в м. Києві від 19.12.2007 року було надано попередню згоду на прийняття до територіальної громади Дарницького району м. Києва будинків барачного типу [ADDRESS], проте, на даний час балансоутримувач цих будинків відсутній. Вказані обставини перешкоджають позивачу реалізувати своє право на приватизацію квартири [ADDRESS], що порушує його житлові права. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини. Представник відповідача Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що вказані житлові будинки не являються комунальною власністю, не мають балансоутримувача, а тому спірну квартиру приватизувати неможливо. Відповідач Київська міська рада в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, письмових заперечень чи пояснень по суті позовних вимог суду не надали. Третя особа Приватне акціонерне товариство «Київська ПМК-237» в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши поячнення позивача та його представника, представника Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, що знаходяться в матеріалах справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Бориспільської ради депутатів від 25.02.1971 року видано ордер на сім'ю з 3-х осіб на житлове приміщення - 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 6-9). Позивач [PERSON], який є молодшим сином [PERSON], народився у [INFO] і з того часу проживав в квартирі [ADDRESS]. На підставі рішення виконавчого комітету Харківської районної ради народних депутатів № 056 від 12.02.1990 року [PERSON] з сім'єю (4 особи) було прийнято на квартирний облік, як забезпеченого житловою площею менше 5 кв.м. на члена сім'ї (а.с. 10). Як встановлено в ході розгляду справи, будинки [ADDRESS] знаходилися на балансі Київського спеціалізованого БМУ № 3 тресту «Укррадгоспспецбуд», правонаступником якого є ПрАТ «ПМК-237». На даний час на балансі ПрАТ «Київська ПМК-237» будинки [ADDRESS] не знаходяться, а документи щодо передачі будинків відсутні (а.с. 28). З відповіді сектора архівного Бориспільської районної державної адміністрації Київської області від 06.06.2016 року № 06-05/53 вбачається, що у документах архівного фонду № 12 за 1984 рік - серпень 1988 року не виявлено рішення про перейменування будинків [ADDRESS] на номери [ADDRESS] (а.с. 149). Мати позивача - [PERSON] померла [INFO] (а.с. 13), а батько [PERSON] помер [INFO] (а.с. 23). Брат позивача - [PERSON] з квартири виписався та проживає в іншому місці. Згідно з довідкою форми № 3 від 08.07.2015 року, виданою ЖЕД № 207 на даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані 2 особи: позивач [PERSON] - з 14.06.1981 року та його донька - [PERSON] з 15.03.2005 року (а.с. 27). Як вбачається з матеріалів справи, будинки барачного типу [ADDRESS] у комунальній власності району не перебувають та не мають балансоутримувача. Позивач та інші мешканці будинків барачного тип [ADDRESS], неодноразово зверталися до відповідачів з проханням прийняти зазначений житловий фонд до комунальної власності району та визначити балансоутримувача (а.с. 14-22, 33-46). Повідомлялося, зокрема, про те, що рішенням Дарницької районної в м. Києві ради № 19 від 19.12.2007 року надано попередню згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади Дарницького району м. Києва будинків барачного типу [ADDRESS] та визначити балансоутримувачем цих будинків КП «Управління житлового господарства» Дарницького району м. Києва (а.с. 5). Листом Виконавчого органу Дарницької районної в м. Києві ради (Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація) від 20.03.2008 року № 16/Х-990 позивача було повідомлено, що за період експлуатації будинку [ADDRESS] з 1971 року ремонтно-опоряджувальні роботи не виконувалися, що привело будинок до незадовольного санітарно-технічного стану, а позивачем не надано документів, що підтверджують право на проживання та користування квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS]. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.09.2015 року житловий будинок [ADDRESS] взято на облік безхазяйного нерухомого майна (а.с. 67). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх повнолітніх членів сім'ї, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним їх місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем та членами сім'ї певний порядок користування жилим приміщенням». Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначаються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Частиною 1 статті 2 Закону визначено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до п. 5 ст. 5 Закону кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ст. 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. 11 грудня 2015 року позивач звернувся до Дарницької районної і м. Києві державної адміністрації з заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] (а.с. 70), і отримав відповідь про необхідність надання документів, зокрема, і тих, що підтверджують право користування житловим приміщенням (а.с. 92). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що він позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири [ADDRESS], в яких він проживає з родиною та якими безперервно користується, та іншого житла не має. Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визначення ст. 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних прав для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, для яких законом або договором не встановлено способу їх захисту. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання якої є обов'язковим для України визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав. І це означає, що особа має право пред'явити у суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправдованою. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів визначених Конституцією, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи обов'язок вживати відповідні заходи для захисту прав як власників, так і наймачів житлових приміщень. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Встановлено, що квартирою [ADDRESS]) позивач, як член сім'ї наймача, користується з 1974 року, зареєстрований в ній з 1981 року і фактично постійно в ній проживає. Отже, з моменту реєстрації за вказаною адресою, і до цього часу, квартира [ADDRESS] знаходиться у правомірному користуванні позивача. В матеріалах справи міститься Акт перевірки санітарного стану приміщення - квартири [ADDRESS] від 25.10.1995 року, складеного Радою самоврядування мікрорайону Бортничі, згідно з яким комісія рекомендувала [PERSON] привести квартиру [ADDRESS] в належний для проживання стан для покращення житлових умов та за рахунок цього збільшити житлову площу, об'єднавши кв. [ADDRESS] та кв. [ADDRESS] в одну цілу, як одну цілу (а.с. 131). Позивач вказує, що з 2000 року він відкрито та безперешкодно користується квартирою [ADDRESS] в будинку [ADDRESS] в м. Києві, об'єднавши її з квартирою [ADDRESS] де він і проживає зі своєю родиною. Тобто, [PERSON], протягом 15 років відкрито, безперервно та безперешкодно проживає в квартирі [ADDRESS] Матеріали справи не містять даних про те, що користування позивачем спірною квартирою [ADDRESS] порушує чиїсь права та інтереси та/або правомірність користування оскаржується у встановленому законом порядку. За наявності встановлених судом обставин, суд приходить до висновку про набуття позивачем права користування квартирою [ADDRESS] і задоволення позовних вимог в цій частині. Разом з тим, позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідача здійснити приватизацію квартири [ADDRESS] в даній справі суд вважає передчасними, а відтак такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: partial