Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання договору ,стягнення заборгованості за договором позики та відсотків за прострочення грошового зобов'язання. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 07.12.2011 року він уклав з [PERSON] договір позики, за умовами якого передав останній суму, еквівалентну 25000 доларів США на строк до 10.10.2017 року. Відповідно до встановленого між ними графіка погашення заборгованості відповідачка повинна була кожного місяця повертати позивачу суму, еквівалентну 200 доларів США. Однак , в порушення укладеного графіку відповідачка сплатила лише суму , еквівалентну 2600 доларів США. І в подальшому відповідачка всіляким чином почала ухилятись від виконання свого зобов'язання. Тому позивач просив в позові розірвати договір позики, укладений 07.12.2011року між ним та відповідачкою, стягнути із неї суму боргу 671175 грн., з яких 572544 грн. сума заборгованості , а 98631 грн. 3% річних від простроченої суми та судові витрати. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 10.01.2017 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду. На підставі заяви позивача від 28.12.2016 року ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 10.01.2017 року в якості забезпечення позову накладено арешт на майно відповідачки , а саме на кв.№12 , розташовану по вул. Нікольській , 2 в м.Миколаєві в межах суми ціни позову. 15.02.2017 року відповідачка [PERSON] подала до суду заяву, в якій підтвердила факт підписання нею договору займу та розписки від 07.12.2011 року, а також в заяві просила розглядати справу без її участі. 26.02.2017 року відповідачка [PERSON] подала до суду заяву, в якій підтвердила факт отримання нею від позивача грошових коштів, що еквівалентно 25000 доларів США. Відповідно до розпорядження керівника апарату Заводського районного суду м.Миколаєва Ніколаєвої Н.В. від 24.04.2017 року у зв'язку із закінченням 5-річного строку повноважень судді Темнікової А.О. призначено повторний автоматизований розподіл вищезазначеної цивільної справи, , в результаті якого замінено суддю Темнікову А.О. на суддю Павлову Ж.П. Відповідно до ухвали від 26.04.2017 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору, стягнення боргу та відсотків за прострочення грошового зобов'язання прийнято суддею Павловою Ж.П. до провадження та призначено до судового розгляду. В ході судового розгляду позивач необноразово уточнював свої позовні вимоги. 20.03.2018 року позивач року позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути на його користь суму еквівалентну 22400 доларів США основного боргу , що становить 572544 , виходячи із встановленого курсу НБУ на час подання позову, а саме на 20.12.2016 рік в розмірі 25,56 доларів США та відповідно до вимог ст.625 ЦК України - 3% річних в сумі 98631 грн., а всього 671175 грн. Але , з урахуванням того, що відповідачка частково повернула йому борг в сумі 7640 грн., то просив остаточно стягнути із неї 663535 грн. В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Представник відповідача визнав позовні вимоги в частині основного боргу в 564904 грн.( , виходячи із встановленого курсу НБУ на час подання позову, а саме на 20.12.2016 рік в розмірі 25,56 доларів США(основний борг 572544 грн.- 7640 грн.).В задоволенні інших позовних вимог просив відмовити. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до ст.15 ,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання , кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, згідно зіст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 07.12.2011 року позивач уклав з відповідачем [PERSON] був укладений у письмовій формі договір позики, відповідно до якого позикодавець на умовах безвідсоткового користування передав у позику позичальнику грошові кошти в сумі, еквівалентній 25000 доларів США на строк до 10.10.2017 року. Відповідно до встановленого між ними графіка погашення заборгованості відповідачка повинна була кожного місяця повертати позивачу суму, еквівалентну 200 доларів США. Однак , в порушення укладеного графіку відповідачка сплатила лише суму , еквівалентну 2600 доларів США. І в подальшому відповідачка всіляким чином почала ухилятись від виконання свого зобов'язання. Таким чином, позичальник свої зобов'язання перед позикодавцем щодо повернення всієї позиченої суми, не виконав. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК цього Кодексу. За приписами ч.1,3 ст.549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума та інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Як встановлено судом відповідачка порушив умови договору, повернула борг частково в сумі еквівалентній 2600 доларів США та в сумі 7640 грн., наявність у позивача оригіналу договору та розписки свідчить, що [PERSON] не виконала своїх зобов'язань за договором позики - не повернула в повному обсязі взяті у борг кошти у визначений строк. Вказані обставини підтверджуються як поясненням позивача так і поясненнями представника відповідача,а також письмовою заявою відповідачки За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача суми позики 564904 грн., ( сума боргу 22400 доларів США, що становило 572544 , виходячи із встановленого курсу НБУ на час подання позову, а саме на 20.12.2016 рік в розмірі 25,56 доларів США ,- 7640 грн., повернутих відповідачкою). Що стосується позовних вимог про стягнення відсотків за прострочення грошового зобов'язання, то в цій частині позов не підлягає задоволенню,виходячи із наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З цих підстав , вимоги позивача щодо сплати 3% за прострочення грошового зобов'язання задоволенню не підлягають. Не підлягають також задоволенню і позовні вимоги позивача стосовно розірвання договору, оскільки строк укладеного договору вже закінчився.

Outcome: partial