Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

У грудні 2019 року позивач, АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, м. Київ), з підстав прострочення зобов`язання за договором пред`явив через суд вимоги на предмет стягнення з відповідача, [PERSON] , заборгованості станом на 31 жовтня 2019 року на суму 126512,77 грн., з яких 7154,03 грн. основний боргу за кредитом, 119358,74 грн. - відсотки. АТ КБ «ПриватБанк», будучи правонаступником публічного акціонерного товариства, в обґрунтування підстав позову посилається на укладення договору банківських послуг шляхом підписання 29 грудня 2009 року анкети-заяви про приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою і Тарифів банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, на підставі чого відповідачу була видана платіжна картка з встановленим кредитним лімітом на ініційований ним переказ коштів в розмірі 15000,00 гривень під проценти за користування зі ставкою 30,00 % на рік з суми залишку заборгованості за кредитом на строк дії емітованої позивачем картки, чим відповідач скористався для розрахунків у побуті, але з поверненням кредиту і сплатою процентів прострочив, на позасудові вимоги про погашення заборгованості не реагує. Наведені у позовній заяві доводи і міркування про забезпечений неустойками і наданий під проценти кредит позивач аргументував змістом договору, зафіксованим у кількох письмових та електронних документах, відповідно до п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, за якими клієнт надає банку право змінювати у будь-який момент кредитний ліміт у бік зменшення чи збільшення, тим самим безумовно погоджуючись в момент укладання договору на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого за рішенням банку. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви, подавши через канцелярію суду 02 березня 2020 року лише заяву про невизнання позовних вимог; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв і про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем його постійного проживання (перебування). З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 21 січня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. У судове засідання не з`явилися всі учасники справи, позивач разом з позовом подав заяву про розгляд справи у його відсутності та відповідач у заяві від 02 березня 2020 року просив про розгляд справи у його відсутності, на підставі чого без фіксування судового процесу технічними засобами проведений розгляд справи згідно ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що 29 грудня 2019 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] , шляхом підписання заяви № 0812061300136062425 про те, що клієнт раніше ідентифікований по рахунку/карті № [NUMBER] та про відкриття рахунку і надання послуг, укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого [PERSON] отримав кредитну картку тип: 545708292, валюта: гривня, тип кредитного ліміту: фінансовий; сума кредитного ліміту: 500,00 гривень, базова процентна ставка: 30 % з розрахунку 360 днів на рік, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, порядок погашення: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватися, як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання коштів з дебетової картки № [NUMBER] (а. с. 19). Також, згідно вищевказаної заяви, [PERSON] 29 грудня 2009 року отримав платіжну картку № [NUMBER] . У вказаній заяві зазначено, що боржник підтвердив свою згоду на те, що така заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами Банку, складає між ним та банком договір (а.с.19). Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача станом на 31 жовтня 2019 року становить 126\~512,77 грн, з яких: 7154,03 грн.\~заборгованість за кредитом, 119\~358,74 грн.\~заборгованість по відсотках за користування кредитом (а.с.10-17). Відповідно, між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Згідно з частиною першою, другою\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом\~статті 1056-1 ЦК України\~в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою\~статті 551 ЦК України\~визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Таким чином, суд приходить до висновку про наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем, оскільки 29 грудня 2009 року [PERSON] уклав кредитний договір з банком, як клієнт, який раніше ідентифікований за рахунком/карткою, тобто, після відкриття картрахунку № [NUMBER] , отримання картки, відповідач звернувся 29 грудня 2009 року із заявою та документами, після отримання яких банк провів перевірку наданих документів та прийняв рішення про можливість видачі кредитного ліміту на платіжну карту № [NUMBER] в розмірі 500,00 грн із встановленням процентної ставки у розмірі 30% на рік, визначенням порядку внесення платежів та визначенням строку дії карткового ліміту (а.с. 19). При цьому сторони погодили, що погашення заборгованості відбуватиметься шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання коштів з дебетової картки № [NUMBER] , (раніше відкритий рахунок). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої\~статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів: кредитного ліміту, погодженого сторонами в анкеті-заяві в сумі 500,00 грн. Статтею 1048 ЦК України\~закріплено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. У справі що розглядається, позивач просив стягнути з відповідача 119\~358,74 грн. процентів за користування кредитом, нарахованих у відповідності до умов Заяви, підписаної позичальником [PERSON] 29 грудня 2009 року. Як уже зазначалося вище, Заява позичальника в дійсності містить умови нарахування процентів за користування кредитними коштами, розмір яких становить 30 % з розрахунку 360 днів на рік. Згідно з частиною третьою\~статті 1056-1 ЦК України\~фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6\~ст. 1056-1 ЦК України. Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення. Разом з тим, як встановлено судом позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку. Як зазначено в правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такої ж позиції притримується Верховний Суд: Постанова від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц. Однак, як видно з наданого позивачем розрахунку (а.с.10-17), з 01 вересня 2014 року банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки до 34,8% річних, а з 01 квітня 2015 року - до 43,2 % річних, при цьому матеріали цивільної справи не містять доказів вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення не ґрунтується на вимогах закону та є незаконним. Як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 31 серпня 2014 року (останній день застосування банком процентної ставки в межах обумовленого у Заяві позичальника розміру у 30% річних) заборгованість за процентами з накопичувальним підсумком становила 1030,90 грн. Тому з урахуванням наведеного, вимоги про стягнення заборгованості за процентами підлягають частковому задоволенню та стягненню на користь АТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] процентів за користування кредитними коштами в розмірі 1030,90 грн. Разом з тим, у цій заяві, підписаній сторонами 29 грудня 2009 року, відсутні умови договору про збільшення/зменшення кредитного ліміту, комісію та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім основного боргу по кредиту в розмірі 7154,03 грн. за встановленим лімітом у 15000,00 грн., (а не обумовленої суми у заяві від 29 грудня 2009 року з лімітом у 500,00 грн.), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі стосовно права банку збільшувати самостійно на власний розсуд кредитний ліміт, розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, укладеним між ним та [PERSON] , посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт і Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт і Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/визначені, в тому числі: право банку встановлювати будь-який кредитний ліміт та збільшувати його розмір, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), та інші умови. При цьому, позивачем не додано доказів в підтвердження того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо збільшення на власний розсуд кредитного ліміту, сплати комісії та неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої\~статті 634 ЦК України\~за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (29 грудня 2009 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24 грудня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Суд приймає до уваги, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між банком та [PERSON] шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді комісію та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» коштів в сумі понад обумовлений у заяві від 29 грудня 2009 року кредитний ліміт в 500,00 грн., оскільки збільшення кредитного ліміту, як зазначив позивач, відбувалося на розсуд банку згідно п.3.3 Умов та Правил надання банківських посулг без повідомлення про це відповідача і такі умови про розмір і збільшення розміру кредиту відсутні у заяві від 29 грудня2009 року, а Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. При цьому, у разі вибуття з власності позивача коштів та набуття їх відповідачем понад обумовлений у кредитному договорі у формі заяви від 29 грудня 2009 року розмірі 500,00 грн., позивач має право на повернення вказаних коштів з інших правових підстав, а не заявлених у цій позовній заяві як кредит, отриманий 29 грудня 2009 року. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої\~статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої\~статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій\~статті 509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Отже, позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] \~підлягає частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення кредитної заборгованості в розмірі погодженого сторонами ліміту\~500,00 грн та процентів за користування коштами в обумовленій процентній ставці 30% річних загальним розміром 1030,90 грн. За правилами ст. 141 ЦПК України судові витрати належить розподілити в частині відшкодування справленого судового збору пропорційно розміру задоволених вимог позивача в сумі 23,25 грн. ((1530,90 грн. х 1921,00 грн.)/126512,77 грн.)

Outcome: approved