Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог на предмет спору: закрите акціонерне товариство «Київський м'ясопереробний завод» (далі - ЗАТ «Київський МПЗ»), Вишневе міська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання дій незаконними, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, виселення та зобов'язання вчинити певні дії. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [PERSON] більше п'яти років мешкала в гуртожитку ЗАТ «Київський МПЗ» на підставі договору найму ліжко-місця в останнє укладеного 01 січня 2010 року, що підтверджується відповідним договором № 66. Цим житлом її було забезпечено її роботодавцем в особі генерального директора Гак Володимира Степановича на підставі трудового договору. Разом з Позивачем в кімнаті № [NUMBER] вищезазначеного гуртожитку мешкає [PERSON], яка 18 липня 2013 року змінила вхідні двері до блоку і не їй можливості потрапити до кімнати, де вона проживає. Позивач вважає, що [PERSON] незаконно виселила її, захопивши кімнату і перешкоджає їй у користуванні житлом і власними речами, не будучи власником і не маючи на вчинення даних дій будь-яких прав. Позивач просила суд визнати дії [PERSON] незаконними, зобов'язати її не чинити перешкоди у користуванні жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] кім. [NUMBER] шляхом надання ключів від дверей блоку. [PERSON] подала до суду письмові заперечення проти позову, відповідно до яких зазначила, що Позивач не надала суду довідку про реєстрацію за вказаною адресою, не надала ордеру на кімнату в яку вона хоче вселитися та проживати. Також Відповідач зазначила, що вона проживає за реєстрацією у вищезазначеному гуртожитку двадцять чотири роки. Гуртожиток раніше належав ЗАТ «Київський МПЗ». В 1989 році [PERSON] як молодий спеціаліст почала працювати на підприємстві і їй було надано житло у гуртожитку адміністрацією та профспілковим комітетом. В 1991 році її сім'ї був виданий ордер для вселення та проживання в двох кімнатах блоку № [NUMBER]. В 1994 році молодій сім'ї була приєднана велика кімната, тобто блок № [NUMBER] з двох кімнат, який належав їх сім'ї. Заява та ордер залишились на підприємстві. В 1995 році Позивач розірвала шлюб зі своїм чоловіком та вони стали проживати в різних кімнатах. Чоловік залишив свою кімнату синові, а сам виписався з квартири і переїхав в інше місце. У 2007 році [PERSON] познайомилась з [PERSON], яка на той час проживала у гуртожитку на першому поверсі. У 2008 році [PERSON] запропонувала [PERSON] пожити тимчасово в її квартирі № [NUMBER] у меншій кімнаті, де проживав її син. [PERSON] перейшла проживати в квартиру Відповідача в якості квартиранта. У 2009 році ЗАТ «Київський МПЗ» стало банкротом та припинило своє існування. Всі працівники були звільнені. У гуртожитку з 2009 року став діяти Будинковий комітет для вирішення житлових питань у гуртожитку. Будинковий комітет був затверджений виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області за рішенням сесії міської ради від 30.07.2009 року. [PERSON], зазначила, що вона запросила до своєї квартири представників Будинкового комітету Несторенко О.П. та Онищенко Т.О. Вони зустрілись з [PERSON] та запропонували їй звільнити спірне приміщення. Вона погодилась з пропозицією представників будинкового комітету, але спірну кімнату так і не звільнила. На той час, договір найму ліжко-місця укладений між [PERSON] та Гак Володимиром Степановичем втратив свою силу, через закінчення його терміну дії та через те, що підприємство ЗАТ «Київський МПЗ» перестало існувати. 13.11.2012 року та 10.05.2013 року відбулись засідання Будинкового комітету щодо незаконного проживання [PERSON] в її квартирі. Будинковий комітет також і в усній формі попереджав Позивача про звільнення спірної житлової площі, проте вона на дані попередження не прореагувала. Також до Позивача надсилались неодноразові повідомлення про виселення з кімнати, винесення її особистих речей, але вони також були залишені без реагування. Коли в черговий раз [PERSON] залишила на деякий час спірне приміщення, то [PERSON] віднесла її особисті речі у вільне приміщення гуртожитку, що підтверджується актом від 06.09.2013 року. В судовому засіданні Позивач подала уточнену позовну заяву, відповідно до якої просила суд визнати дії [PERSON] незаконними, зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні жилим приміщенням блоку № [NUMBER] кімнати площею 11,9 кв.м. гуртожитку по [ADDRESS]; висилити [PERSON] та її сина [PERSON] із вищезазначеної кімнати; зобов'язати [PERSON] надати [PERSON] ключі від блоку № [NUMBER]. В судовому засіданні Позивач та її представник підтримали заявлені уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі та їх представник заперечували проти задоволення позову. Представники третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, пояснення свідка по справі, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, в 1989 році [PERSON] як молодий спеціаліст почала працювати на підприємстві і їй було надано житло у гуртожитку адміністрацією та профспілковим комітетом. В 1991 році її сім'ї був виданий ордер для вселення та проживання в двох кімнатах блоку № [NUMBER]. Заява та ордер залишились на підприємстві. Порядок надання жилої площі в гуртожитках та користування нею врегульовано главою 4 ЖК УРСР та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208. Згідно зі ст. 128 ЖК УРСР та п. 9 Примірного положення про гуртожитки порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Статтею 129 ЖК УРСР та п. 10 Примірного положення про гуртожитки визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Як вбачається із матеріалів справи, 01 січня 2010 року між ЗАТ «Київський МПЗ» та [PERSON] було укладено договір найму ліжко-місця в гуртожитку ЗАТ «Київський МПЗ» за № 66 про надання Позивачу для тимчасового проживання в кімнаті № [NUMBER] вищезазначеного гуртожитку ліжко-місця на строк з 01 січня 2010 року по 30 червня 2010 року. Відповідно до п.6.2 вищезазначеного договору при закінченні терміну договору за згодою сторін він підлягає перереєстрації. Проте, вищезазначений договір не був належним чином перереєстрований. У зв'язку із визнанням ЗАТ «Київський МПЗ» банкрутом XXXIII сесією Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області VI скликання було прийнято рішення про прийняття у комунальну власність територіальної громади м. Вишневе приміщення гуртожитку за адресою: [ADDRESS] У гуртожитку з 2009 року став діяти будинковий комітет для вирішення житлових питань у гуртожитку. Відповідно до довідки виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 10.09.2009 року за № 3/02-1053 виконавчим комітетом Вишневої міської ради взято до відома, що орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Актив гуртожитку» по [ADDRESS] легалізований шляхом письмового повідомлення про заснування органу самоорганізації населення від 09.09.2009 року і набув власних повноважень з дня повідомлення. 16 грудня 2013 року будинковий комітет «Актив гуртожитку» видав [PERSON] ордер на жилу площу в гуртожитку № 13 по [ADDRESS], кім. [NUMBER] на підставі спільного рішення ОСН «БК Актив гуртожитку». Крім того, згідно акта депутата Вишневої міської ради VI скликання № 1/09-11 від 10.01.2013 року, шляхом опитування сусідів, встановлено, що [PERSON] проживає в гуртожитку по [ADDRESS], кім. [NUMBER] на законних підставах з 1989 року разом з сином [PERSON] по теперішній час. Відповідно до довідки форми № 3, виданої будинковим комітетом «Актив гуртожитку» [PERSON] та її син [PERSON] прописані та проживають в гуртожитку у [ADDRESS] з 1990 року та 1991 року відповідно. Згідно довідки виконавчого комітету Вишневої міської ради № 543 від 30.01.2013 року [PERSON] проживає та зареєстрована по [ADDRESS] і затверджена на квартирний облік рішенням міськвиконкому № 114 від 23.11.2004 року на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Питання про виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР може ставитися лише у разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордеру, а також визнання їх недійсними). Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Відповідачі на законних підставах проживають в кім. № [NUMBER] гуртожитку в [ADDRESS], а Позивач фактично займав жилу кімнату, на підставі договору, строк якого закінчився, а сам договір не був продовжений в установленому порядку. Слід зазначити, що згідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року, сфера дії цього закону поширується на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше 5 років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла. Відповідно до ч.1 ст. 19 вищезазначеного Закону забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] не мають іншого житла для постійного проживання людей. Крім того, будинковий комітет «Актив гуртожитку» попереджав Позивача про звільнення спірної житлової площі, що підтверджується наявним в матеріалах справи приписом на виселення від 12.05.2013 року, що було залишено без реагування. Коли [PERSON] залишила на деякий час спірне приміщення, то [PERSON] віднесла її особисті речі у вільне приміщення гуртожитку, що підтверджується актом будинкового комітету від 06 вересня 2013 року, наявного в матеріалах справи. Оскільки, [PERSON] на законних підставах займає спірне житлове приміщення, Позивач повідомлялась про необхідність виселення з нього, то суд не знаходить підстав для визнання дій Відповідачів незаконними. У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного та ст. ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.1, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Примірного положення про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208, ст. ст. 109, 116, 128, 129 Житлового кодексу Української РСР, та

Outcome: dismissed