Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до Харківського районного суду Харківської області з заявою, в якій просить: визнати [PERSON] , [INFO] , недієздатною; встановити над [PERSON] опіку і за поданням органу опіки та піклування призначити [PERSON] її опікуном. Заява обґрунтована тим, що [PERSON] , [INFO] , є рідною племінницею [PERSON] , батьки останньої померли. Зазначила, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи та перебуває на обліку у лікаря-психіатра у КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» Харківської міської ради. Останнім часом, у [PERSON] погіршився стан здоров`я, внаслідок чого вона втратила можливість усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, та потребує постійного стороннього догляду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2021 року справу № 635/8655/20 передано на розгляд Московського районного суду м. Харкова, відповідно до п.\~1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України. 25 лютого 2021 року до Московського районного суду м. Харкова надійшла цивільна справа № 635/8655/20 за заявою [PERSON] , заінтересовані особи [PERSON] , орган опіки та піклування Пісочинської селищної ради про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2021 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2021 року у справі призначено судово-психіатричну експертизу, зупинено провадження у справі. 11 червня 2021 року до Московського районного суду м. Харкова надійшов висновок судово-психіатричної експертиза відносно [PERSON] 23 червня 2021 року до Московського районного суду м. Харкова надійшло подання органу опіки та піклування Пісочинської селищної ради щодо доцільності призначення [PERSON] опікуном [PERSON] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року поновлено провадження у справі, призначено судове засідання на 20 липня 2021 року. У судовому засіданні заявник та її представник підтримали заяву та просили її задовольнити. Представник органу опіки та піклування, у судовому засіданні, проти задоволення заяви не заперечував. [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви. Зазначила, що не хоче їхати до психіатричної лікарні та може керувати своїми діями. Представник [PERSON] - адвокат Кравченко Т. І. заяву [PERSON] підримала. Зазначила, що після ознайомлення з матеріалами справи та спілкування з [PERSON] вважає за можливе задовольнити заяву, що розглядається, оскільки це буде в інтересах її клієнта. Суд, заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали справи, встановив таке. Щодо вимоги про визнання [PERSON] недієздатною, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ст.\~32 Конституції України). Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. У відповідних положеннях підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції зазначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг. Статтею 30 ЦК України передбачено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №\~2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу) системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. Серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи. Згідно зі ст. 299 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконференції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі. В § 68 рішення Європейського Суду з прав людини від 27 березня 2008 року у справі «Штукатуров проти Росії» № 44009/05, в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський Суд з прав людини виходив з того, що в справах осіб, які страждають на психічні розлади, національні суди користуються деякою свободою розсуду: наприклад, вони можуть вживати відповідні процесуальні підходи для забезпечення належного здійснення правосуддя, захисту здоров`я відповідної особи і подібне. Однак такі підходи не повинні зачіпати саму суть права заявника на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції. При оцінці того, чи був необхідним той чи інший процесуальний підхід, такий як слухання без участі особи, Європейський Суд з прав людини бере до уваги всі відповідні чинники, такі, як сутність і складність питань, що розглядалися національним судом, їх значення для особи, реальність загроз для інших чи самої особи в разі слухання за її участі і т. п. У § 71 цього рішення вказано, що особа з психічними розладами повинна мати можливість брати участь у слуханнях своєї справи безпосередньо або, за необхідності, в інший спосіб (через представника), адже вирішується питання обмеження прав особи практично в усіх сферах життя. Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що незважаючи на розумові розлади, особа залишалася відносно самостійною. В таких умовах суд повинен був мати як мінімум короткий візуальний контакт із особою, а краще опитати її. Відтак, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив право особи на справедливий судовий розгляд, передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 73 Рішення ЄСПЛ у справі «Штукатуров проти Росії»). Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, відповідно до часини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошується у § 33 Рішення Європейського Суду з прав людини від 30 травня 2013\~року у справі № 49069/11 «Наталія Михайленко проти України» (відповідно до § 8 Рішення, заявник хворіла на параноїдальну шизофренію). Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» особи, яким надається психіатрична допомога, мають право на особисту участь у судових засіданнях, висловлення своєї думки щодо висновків лікарів-психіатрів у судовому засіданні при вирішенні питань, пов`язаних з наданням їм психіатричної допомоги та обмеженням у зв`язку з цим їх прав. Відтак, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажання скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Навіть у разі наявності реальних, доведених належними і допустимими доказами застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт з такою особою, а краще опитати її (за необхідності дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи окремого провадження особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд. Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 753/4146/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 756/6838/17, а також від 26 лютого 2020 року у цій справі № 336/6515/17. Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про стійкий психічний розлад, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України). Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (частина перша статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Стаття 1 вказаного Закону визначає психічний розлад як розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати навколишню діяльність, свій психічний стан і поведінку. При цьому діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних зі станом її психічного здоров`я (ч.1 ст. 7 Закону). Судом встановлено, що [PERSON] є племінницею [PERSON] , батьки [PERSON] померли, що підтверджується матеріалами справи. Згідно з акту огляду медико-соціальною експертною комісією, серії 10 ААБ № 198651, [PERSON] є інвалідом другої групи, причина інвалідності загальне захворювання, інвалідність встановлено безстроково. Відповідно до матеріалів справи з квітня 2021 року по теперішній час перебуває на стаціонарному лікуванні в КНП ХОР «ОКПЛ № 3» з діагнозом: Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг (а. с. 103). У висновку судово-психіатричного експерта № 275 від 01 червня 2021 року зазначено, що [PERSON] на теперішний час виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі шизофренії параноїдної форми. На теперішний час [PERSON] відповідно до свого психічного стану нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У даному висновку також відображено психічний стан [PERSON] , відповідно до якого вона доступна малопродуктивному мовному контакту. Сидить спрямувавши погляд в один бік. Орієнтована у власній особистості правильно (називає прізвище, ім`я). У місці орієнтована частково, знає, що лікарня, але яка повідомити не може. В часі дезорієнтована (не знає поточну дату, рік, дату народження і свій вік називає правильно). Мету проведення судово-психіатричної експертизи не розуміє, корекції не піддається. Фон настрою знижений. Емоційні реакції нестійкі. Анімічна. Рухово впорядкована, кілька загальмована. Апатична. Про себе повідомляє мізерні анамнестичні відомості. Мислення паралогічне. Висловлює маячні ідеї «я с живой плоти, домик заклонирован… Рудак сосед залазит ко мне в органы из Таничек лезит». Вважає, що проживає з матір`ю, яка давно померла. На момент огляду раптово замовкає, до чогось прислуховується. Критики до свого хворобливого стану немає. Частиною другою ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. Відповідно до Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 08 травня 2018 року № 865, призначення СПЕ, обов`язки, права та відповідальність судових експертів визначаються в тому числі Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про судову експертизу». Згідно п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судову експертизу», незалежно від виду судочинства та підстави проведення експертизи судовий експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок. У суду відсутні підстави ставити під сумнів вказаний вище висновок експертів, які згідно покладених на них обов`язків зобов`язані були провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок, при цьому також були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та вивчивши надані суду документи, суд доходить висновку, що подана заява про визнання особи недієздатною є обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання [PERSON] недієздатною. Відповідно до вимог ч. 6 ст.300 ЦПК України строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років. Щодо вимоги про призначення недієздатній особі опікуна, суд зазначає таке. Правилами ст. 41 ЦК України передбачені правові наслідки визнання фізичної особи недієздатною, а саме: над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Крім того, відповідальність за шкоду, завдану недієздатною фізичною особою, несе її опікун. Згідно зі ст. 42 ЦК України за заявою опікуна або органу опіки та піклування суд поновлює цивільну дієздатність фізичної особи, яка була визнана недієздатною, і припиняє опіку, якщо буде встановлено, що внаслідок видужання або значного поліпшення її психічного стану у неї поновилася здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Порядок поновлення цивільної дієздатності фізичної особи, яка була визнана недієздатною, встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно зі ст. 63 ЦК України фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Згідно з ч. 4 ст. 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. В силу вимог ч. 1 ст. 300 ЦПК України суд ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Як зазначалась вище, судом встановлено, що [PERSON] є племінницею [PERSON] . Відповідно до подання від 06 квітня 2021 року № 02-31/1081 орган опіки та піклування Пісочинської селищної ради вважає за доцільне призначити [PERSON] опікуном [PERSON] у разі визнання її недієздатною. Також у даному поданні зазначено, що [PERSON] є тіткою [PERSON] . Згідно з свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] [PERSON] (мати [PERSON] ) померла [INFO] . Згідно з свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] [PERSON] (батько [PERSON] ) помер [INFO] . Таким чином, близьким родичем [PERSON] є [PERSON] , яка є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою фактично проживають [PERSON] та [PERSON] . Житлово-побутові умови задовільні, для [PERSON] створені усі необхілні умови. Згідно довідки про доходи від 08 лютого 2021 року [PERSON] сума пенсії за період з 01 серпня 2020 року по 31 січня 2021 року складає 14007,66 грн. Стан здоров`я [PERSON] задовільний. За таких обставин, суд вважає за необхідне призначити [PERSON] опікуном [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 299 ЦПК України судові витрати, пов`язані з провадженням справи про визнання фізичної особи недієздатною, відносяться на рахунок держави.

Outcome: approved