Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, в якій просить: визнати незаконним наказ Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради № 26-К від 30.11.2016 року про звільнення [PERSON]; поновити [PERSON] на роботі на посаді інженера першої категорії в управлінні у Комунальному підприємстві «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради; стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5\~000,00 грн. В обґрунтування позову вказує на те, що з 1989 року позивач працювала в Житловому комунальному господарстві м. Дніпропетровська. 01.03.2012 року вона була прийнята за переводом до Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради електромонтером з ремонту та обслуговування електрообладнання четвертого розряду у виробничу базу згідно з наказом № 1-К від 01.03.2012 року. 23.07.2012 року вона була переведена інженером першої категорії у виробничій базі за наказом № 155-К від 23.07.2012 року. 01.09.2015 року вона була переведена інженером першої категорії до управління за наказом № 12-К від 25.08.2015 року. 30.11.2016 року вона була звільнена за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, згідно з наказом №26-К від 30.11.2016 року. Зазначила, що даний наказ № 26-К від 30.11.2016 року є незаконним та звільнення позивача з Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради було здійснено без законної підстави в порушення норм ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наступним. Заяву про звільнення за власним бажанням позивачем було подано до Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради не з власної ініціативи, а тому що вона фактично була примушена до цього керівництвом підприємства. Так, у жовтні 2016 року Дніпропетровською міською радою було проведено тендер серед підприємств по наданню послуг з обслуговування житлових будинків м. Дніпра, переможцем якого стало Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. Після цього на оперативній нараді працівників Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради його керівником - [PERSON] було повідомлено працівників про початок ліквідації даного підприємства, про працевлаштування окремих працівників, зокрема, й позивача у Комунальному підприємстві «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. Також на цій нараді керівником в примусовому порядку було наказано всім працівникам, які будуть працевлаштовані у Комунальному підприємстві «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради, написати заяви про звільнення з Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 30.11.2016 року та заяву про прийняття на роботу до Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради, для чого їм були видані зразки заяв та перелік документів, необхідних для працевлаштування у Комунальному підприємстві «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. 29.11.2016 року позивач під примусом керівника Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради [PERSON] написала та передала керівнику дві заяви: заяву про звільнення позивача з Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради та заяву про прийняття її у Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. 30.11.2016 року у кінці робочого дня інспектор з кадрів Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради повідомив позивача та деяких інших працівників цього підприємства (які також примусово написали та подали заяви про звільнення з цього підприємства та прийняття їх у Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради), що у Комунальному підприємстві «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради відсутні відповідні вакансії, що вони звільнені з Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради та не будуть працевлаштовані у Комунальному підприємстві «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. Трудова книжка була отримана позивачем 30 листопада 2016 року. У звязку з неможливістю працевлаштування позивача у Комунальному підприємстві «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради 01.12.2016 року позивач не вимагала розірвання трудового договору, не залишила роботу й продовжила виконувати свої трудові обовязки у Комунальному підприємстві «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради та усно повідомила керівника цього підприємства [PERSON] про відкликання письмової заяви позивача про звільнення від 29.11.2016 року. Продовжуючи працювати, 02.12.2016 року позивач намагалась подати та зареєструвати у журналі вхідної кореспонденції Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради її заяву про відкликання заяви про звільнення, однак, керівник цього підприємства [PERSON] (у якої знаходиться журнал реєстрації вхідної кореспонденції) відмовилася приймати і реєструвати заяву позивача про відкликання її заяви про звільнення. Зазначила також, що до 14.12.2016 року позивач продовжувала працювати у Комунальному підприємстві «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, однак, в подальшому, у зв'язку з тим, що кабінет позивача було зачинено й припинено їй доступ до робочого місця, позивач вимушена була припинити виконувати свої трудові обов'язки. Таким чином вважає, що при звільненні позивача з Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради працедавцем було порушено норми ст. 38 КЗпП України та звільнено її без законної підстави, у звязку з чим вона має бути поновлена на роботі з виплатою й середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, зазначила, що незаконним звільненням, яке порушило її конституційне право на працю, позивачу було завдано моральну шкоду. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у 5\~000,00 грн., оскільки незаконне звільнення було для позивача великим моральним потрясінням, призвело до душевних страждань і хвилювань, а також погіршення стану здоровя позивача. Зазначила також, що в результаті незаконного звільнення позивач втратила улюблену роботу, звичайні життєві звязки, що потребує від позивача додаткових зусиль з організації її життя. Позивач залишилась без коштів на існування в період швидкої інфляції та підвищення розміру комунальних та експлуатаційних послуг, що спричинило позивачу додатковий душевний біль. На підставі вищевикладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. 03 квітня 2017 року представник відповідача надав суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 29.11.2016 року [PERSON] було подано заяву про звільнення за власним бажанням з 30.11.2016 року. [PERSON] заява була задоволена адміністрацією підприємства, про що видано наказ № 26-к від 30.11.2016 року про звільнення позивача. Так, у своїй заяві від 29.11.2016 року [PERSON] просила звільнити її саме з 30.11.2016 року. Наказом № 26-К від 30.11.2016 року про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] було звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. З вищезазначеним наказом про звільнення [PERSON] була ознайомлена 30.11.2016 року, що підтверджується її особистим підписом в наказі. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, на підставі наказу про припинення трудового договору (контракту) №26-к від 30.11.2016 року, у день звільнення, а саме 30.11.2016 року, [PERSON] було видано належно оформлену трудову книжку, що підтверджується витягом з книги обліку трудових книжок підприємства - відповідача. Рохрахунково-платіжну відомість на перерахунок коштів, призначених для виплати [PERSON], було сформовано та направлено до банку (для зарахування банком коштів на карткові рахунки працівників) 30.11.2016 року. 01.12.2016 року [PERSON] на роботу не вийшла, чим підтвердила факт розірвання трудового договору. Враховуючи викладене, при звільненні [PERSON] за власним бажанням керівництво КП «Жилсервіс-1» ДМР діяло відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначено, що заяву про звільнення за власним бажанням від 29.11.2016 року було написано [PERSON] добровільно та з повним усвідомленням значення своїх дій. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт чинення тиску на позивача з боку будь-якої особи, тим більше директора підприємства, не зазначено в чому саме полягав тиск, що автоматично кваліфікує такі твердження позивача як бездоказові та вказує на те, що на них не може ґрунтуватися жодне рішення суду. Невихід на роботу протягом наступного дня підтверджують, що позивач мав намір звільнитися, а потім з невідомих причин після проведеного звільнення вирішив залишитися на роботі. До позовної заяви додано акт про те, що [PERSON] в період з 01.12.2016 року по 14.12.2016 року знаходилась на робочому місці підприємства КП «Жилсервіс-1» ДМР. Акт підписаний [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] не містить дати та місця його складання. Також слід зазначити, що особи, що підписали вказаний акт були звільнені з КП «Жилсервіс-1» ДМР 30.11.2016 року, тому не можуть свідчити, що позивач знаходився на робочому місці, оскільки самі не могли перебувати на робочих місцях саме на підприємстві відповідача. Факт присутності позивача на території підприємства не означає, що він був допущений відповідачем до роботи та продовжував виконувати свої трудові обов'язки. Оскільки звільнення позивача було проведено законно, то вона не має правових підстав на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка являється похідною вимогою від поновлення на роботі. Враховуючи викладене, звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України було здійснено правильно і законно, у відповідності з вимогами діючого законодавства, тому позовні вимоги [PERSON] до Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними і задоволенню не підлягають. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на письмові заперечення.\~ Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що на теперішній час вона працює у КП «Жилсервіс-2» інженером другої категорії, а раніше, з 2015 року, вона працювала у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради інженером першої категорії. З позивачем [PERSON] вона знайома, оскільки вони разом працювали у КП «Жилсервіс-1». Приблизно у жовтні 2016 року в КП «Жилсервіс-1» відбулась нарада з приводу того, що працівники КП «Жилсервіс-1» переходять працювати у КП «Жилсервіс-2», тому що тендер на обслуговування будинків виграло КП «Жилсервіс-2». У звязку з цим на вищевказаній нараді директор КП «Жилсервіс-1» [PERSON] сказала працівникам, в тому числі їй та позивачу [PERSON], написати заяви про звільнення з КП «Жилсервіс-1» та про прийняття на роботу у КП «Жилсервіс-2». На нараді це пояснили тим, що КП «Жилсервіс-2» виграло тендер. Було також повідомлено, що якщо до 30 листопада 2016 року вищезазначені заяви не будуть написані працівниками добровільно, то відносно таких працівників буде складений акт про невиконання завдання директора, що буде мати наслідком звільнення з займаної посади. Як виявилось пізніше, після написання відповідних заяв [PERSON] та ще одного працівника [PERSON] на роботу у КП «Жилсервіс-2» не прийняли. Однак, після звільнення [PERSON] продовжувала працювати на своєму робочому місці ще до 14 грудня 2016 року, вона займалась підготовкою письмових відповідей на звернення громадян. Також повідомила, що КП «Жилсервіс-2» розташований за тією ж адресою, що і КП «Жилсервіс-1», після прийняття працівників до КП «Жилсервіс-2» вони навіть не змінили місця своєї роботи, та продовжували працювати за тією ж адресою, однак під іншою назвою свого підприємства. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він працює старшим майстром у КП «Жилсервіс-2». Разом з позивачем він працював головним інженером у КП «Жилсервіс-1». У листопаді 2016 року відбулось начебто «переведення» працівників з КП «Жилсервіс-1» у КП «Жилсервіс-2», оскільки КП «Жилсервіс-2» виграло тендер, хоча насправді всі працівники спочатку звільнилися з КП «Жилсервіс-1» та наступного дня влаштувалися на роботу у КП «Жилсервіс-2». На нараді, у листопаді 2016 року, в присутності всіх працівників, в тому числі і позивача по справі, директор КП «Жилсервіс-1» - [PERSON], повідомила працівників про те, що всі працівники будуть переведені з КП «Жилсервіс-1» у КП «Жилсервіс-2» зі збереженням робочих місць. Наголосив, що на тій нараді мова йшла саме про переведення працівників. Однак, директор [PERSON] повідомила працівників, що для переведення всім працівникам необхідно написати дві заяви: одну про звільнення з КП «Жилсервіс-1», а іншу про прийняття на роботу у КП «Жилсервіс-2». Він відмовився писати заяву про звільнення, оскільки розумів, що в такому випадку це не буде переведенням, а буде звільненням. Потім він особисто поїхав у КП «Жилсервіс-2», де написав заяву про прийняття туди на роботу. Перед чим, ввечері 29 листопада 2016 року, він написав заяву про звільнення, оскільки побоювався, що його звільнять, тому що в нього з [PERSON] виникали конфлікти та стосунки були не дуже добрі. Вважає, що якщо б він особисто не поїхав у КП «Жилсервіс-2» для працевлаштування, то його б також звільнили та не перевели у КП «Жилсервіс-2». На нараді директор [PERSON] гарантувала всім працівникам працевлаштування у КП «Жилсервіс-2». Також зазначив, що варіантів не написати заяву про звільнення у працівників КП «Жилсервіс-1» не було, оскільки це був наказ керівництва. При цьому, керівництво КП «Жилсервіс-1» погрожувало працівникам тим, що у разі не написання заяви про звільнення добровільно, відносно таких працівників буде складений акт про невиконання завдання керівника та подальше звільнення. Також зазначив, що після працевлаштування у КП «Жилсервіс-2» він продовжував працювати за тією ж адресою, за якою знаходилось КП «Жилсервіс-1» - по вул. Театральній, 5 у м. Дніпро, оскільки КП «Жилсервіс-2» займає частину приміщень у будівлі, в якій було розташовано КП «Жилсервіс-1». Позивач [PERSON] продовжувала працювати та виконувати свої трудові обовязати до 14 грудня 2016 року, поки у кабінеті, який був її робочим місцем, не змінили замки. 01 грудня [PERSON] займалась підготовкою відповідей на скарги та заяви мешканців, виходила на дільницю. Зазначив також, що у грудні 2016 року директор КП «Жилсервіс-1» [PERSON] заходила до кабінету [PERSON] та давала вказівки щодо відповідей на скарги громадян. Вважає, що [PERSON] не перевели у КП «Жилсервіс-2» у звязку з тим, що директор [PERSON] не внесла дві посади у штатний розпис при узгодженні з КП «Жилсервіс-2» кількості робітників. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що раніше він працював у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради на посаді начальника ПТО, а згодом був переведений на посаду інженера. [PERSON] була його колегою у КП «Жилсервіс-1». 28 листопада 2016 року відбулась нарада працівників КП «Жилсервіс-1», на якій директор [PERSON] повідомила, що всім працівникам необхідно написати дві заяви, після чого вони всі перейдуть працювати у КП «Жилсервіс-2». 29 листопада 2016 року він написав дві заяви одну про звільнення з КП «Жилсервіс-1», другу про прийняття у КП «Жилсервіс-2», та здав їх до відділу кадрів. Зазначив, що йому відомо, що [PERSON] написала заяву про відзив її заяви про звільнення, однак ця заява не була зареєстрована, оскільки секретар сховала книгу для реєстрації вхідної кореспонденції. Він та [PERSON] продовжували виконувати свої трудові обовязки до 14 грудня 2016 року, доки перед ними не зачинили двері кабінету та не перестали пускати на роботу. За період з 01 по 14 грудня 2016 року особисто директор [PERSON] не давала йому трудових завдань, завдання йому давали головний інженер [PERSON] і начальник ПТО Дестрякова. У звязку з тим, що вони продовжували виконувати свої трудові обовязати, вони склали відповідний акт, а згодом вирішили звернутись до суду. Працевлаштування у КП «Жилсервіс-2» було їм гарантоване директором КП «Жилсервіс-1» [PERSON] Зазначив, що якщо б вони знали, що їх не приймуть на роботу у КП «Жилсервіс-2», то не писали б заяви про звільнення з КП «Жилсервіс-1» за власним бажанням. Самостійно до КП «Жилсервіс-2» для працевлаштування він не звертався, оскільки довіряв директору [PERSON]. При цьому, зазначив, що їм погрожували звільненням «по статті» якщо вони не напишуть заяв про звільнення за власним бажанням. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що на теперішній час вона працює заступником директора у КП «Жилсервіс-2» по Ленінському району. Раніше, до лютого 2017 року, вона працювала директором у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради. Позивач [PERSON] працювала у КП «Жилсервіс-1» та була її підлеглою. У 2016 році КП «Жилсервіс-2» виграло тендер, у звязку з чим на нараді у жовтні 2016 року вона повідомила працівників КП «Жилсервіс-1», що з 01 грудня 2016 року їх комунальне підприємство перестане обслуговувати будинки. Також на нараді вона повідомила, що у разі, якщо працівники бажають влаштуватись працювати у КП «Жилсервіс-2», то мають звернутись безпосередньо у КП «Жилсервіс-2» для обговорення питань щодо працевлаштування. Наголосила також, що не повідомляла працівників, що всі вони будуть прийняті у КП «Жилсервіс-2» після звільнення з КП «Жилсервіс-1». Також їй нічого невідомо про акти, якими нібито погрожували працівникам КП «Жилсервіс-1» у випадку не написання заяв про звільнення. [PERSON] працювала у кабінеті № 2 або № 3 ПТО, цей кабінет не передавався в оренду КП «Жилсервіс-2». Після 1 грудня 2016 року, тобто після звільнення [PERSON] з КП «Жилсервіс-1» вона бачила її на території даного комунального підприємства, однак вона не питала, що остання там робила. Також зазначила, що їй не відомо хто з працівників КП «Жилсервіс-1» на влаштувався працювати у КП «Жилсервіс-2», також їй не відомо з якої причини [PERSON] не прийняли на роботу у КП «Жилсервіс-2». Актів з приводу того, що [PERSON] продовжувала працювати у КП «Жилсервіс-1» після звільнення вона не бачила. Також, їй нічого невідомо з приводу того, що відділ кадрів КП «Жилсервіс-1» допомагав працівникам у працевлаштуванні у КП «Жилсервіс-2». Зазначила, що не памятає чи відмовляла [PERSON] у видачі журналу вхідної кореспонденції, однак вона памятає, що [PERSON] зверталась до неї з цим питанням без повідомлення причини видачі їй вказаного журналу. Також їй відомо, що [PERSON] було відмовлено у реєстрації її заяви про відкликання заяви про звільнення, але їй стало про це відомо лише коли вона відповідала на скаргу [PERSON] в Житлове управління. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що 01 березня 2012 року [PERSON], [INFO], на підставі її особистої заяви від 01.03.2012 року (а.с. 76) була прийнята за переведенням у Комунальне підприємство «Жилсервіс-1» на посаду електромонтера по ремонту та обслуговуванню електрообладнання четвертого розряду у виробничу базу, що підтверджується витягом з наказу про прийняття на роботу [PERSON] № 1-К від 01 березня 2012 року (а.с. 77), а також копією трудової книжки [PERSON] (а.с. 6-17). З трудової книжки [PERSON] вбачається, що 23 липня 2012 року вона була переведена інженером першої категорії у виробничій базі (наказ № 155-К від 23 липня 2012 року). 04 липня 2013 року Комунальне підприємство «Жилсервіс-1» було перейменовано на комунальне підприємство «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради (наказ № 87 від 04 липня 2013 року). 01 вересня 2015 року [PERSON] була переведена інженером першої категорії до управління (наказ № 12-К від 25 серпня 2015 року). З показань свідків, допитаних в судовому засіданні, встановлено, що у жовтні 2016 року у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради відбулась нарада працівників даного комунального підприємства, на якій директором КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради [PERSON] було в усній формі повідомлено про те, що КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради виграло тендер на обслуговування житлових будинків, які раніше обслуговувало КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, у звязку з чим з 01 грудня 2016 року КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради більше не буде обслуговувати закріплені за підприємством будинки. [PERSON] обставини визнавалися і відповідачем і допитаною у якості свідка [PERSON] З пояснень позивача та показань свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] судом встановлено, що в кінці листопада 2016 року у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради знову відбулась нарада працівників даного комунального підприємства, на якій директором КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради [PERSON] було в усній формі повідомлено про те, що всі працівники КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради можуть перейти працювати у КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. Для цього необхідно написати дві заяви: одну про звільнення з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради за власним бажанням, другу про прийняття на роботу у КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. При цьому, директор КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради запевнила працівників, що у випадку написання цих заяв, з 01 грудня 2016 року вони гарантовано будуть працевлаштовані у КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. Також, на вказаній нараді в усній формі було повідомлено, що відносно працівників, які відмовляться писати заяви про звільнення за власним бажанням з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради буде складено акт про невиконання наказу керівництва КП «Жилсервіс-1». При цьому, суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] щодо того, що вона не гарантувала та не повідомляла працівників про те, що всі вони будуть прийняті у КП «Жилсервіс-2» після звільнення з КП «Жилсервіс-1», а також щодо того, що їй нічого невідомо про акти, якими погрожували працівникам КП «Жилсервіс-1» у випадку не написання заяв про звільнення, оскільки її показання спростовуються показаннями інших трьох свідків, допитаних в судовому засіданні, показання ких суд вважає достовірними та такими, що відповідають встановленим обставинам у справі. 29 листопада 2016 року, позивач [PERSON], будучи впевненою, що буде працевлаштованою у КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради, написала на імя директора КП «Жилсервіс-1» ДМР [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням, з 30 листопада 2016 року (а.с. 57). 30 листопада 2016 року наказом (розпорядженням) № 26-к від 30.11.2016 року [PERSON] була звільнена з посади інженера ВТВ 1 категорії Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП (а.с. 58). У вищевказаному наказі зазначено, що [PERSON] звільнена на підставі її заяви від 29 листопада 2016 року. Того ж дня, тобто 30 листопада 2016 року, [PERSON] отримала трудову книжку з записом про її звільнення з Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується її підписом у журналі обліку трудових книжок працівників Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради (а.с. 61-62). У цей же день, тобто 30 листопада 2016 року, позивачу стало відомо, що вона та деякі інші працівники не будуть працевлаштовані у КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради, а керівництво КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради ввело її в оману та скориставшись цим звільнило її з займаної посади нібито за власним бажанням на підставі її особистої заяви. Згідно положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. В п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Судом також встановлено, що 02 грудня 2017 року [PERSON] написала заяву на імя директора КП «Жилсервіс-1» ДМР [PERSON] про відкликання її заяви про звільнення за власним бажанням від 29.11.2016 року, оскільки вказана заява була написана нею під впливом обману. У вказаній заяві [PERSON] також було зазначено, що на дату написання заяви вона знаходиться на робочому місці, а трудову книжку її примусили отримати у звязку зі звільненням 01 грудня 2016 року працівники відділу кадрів. У звязку з викладеним вона просила скасувати та вважати недійсним запис у її трудовій книжці про звільнення за власним бажанням (а.с. 19). Однак, у прийнятті та реєстрації вищевказаної заяви [PERSON] працівниками КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради було відмовлено, що підтверджується показаннями свідка [PERSON], наданими в судовому засіданні. При цьому, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона не пямятає чи відмовляла [PERSON] у видачі журналу реєстрації вхідної кореспонденції, однак про те, що її заява не була зареєстрована у журналі, їй відомо, та підтвердила те, що вказані обставини дійсно мали місце. Після цього, того ж дня, тобто 02 грудня 2017 року, [PERSON] звернулась зі скаргою до Департаменту житлово-комунального господарства, у якій зазначила, що заступник директора КП «Жилсервіс-1» ДМР відмовила їй у реєстрації заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням від 29.11.2016 року, у звязку з чим просила сприяти їй у реєстрації даної заяви (а.с. 18). Судом також встановлено, що після звільнення з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, а саме у період з 01 по 14 грудня 2016 року [PERSON] продовжувала виконувати свої трудові обовязати у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради згідно її посадових обовязків, які зазначені у Посадовій інструкції інженера 1-ї категорії виробничо-технічного відділу КП «Жилсервіс-1» ДМР, затвердженій директором КП «Жилсервіс-1» ДМР [PERSON] (а.с. 78-79), що підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], наданими в судовому засіданні. Факт того, що [PERSON] у період з 01 по 14 грудня 2016 року продовжувала виконувати свої трудові обовязки у КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради підтверджується також актом, складеним [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 25). Згідно ч. 2 ст. 38 КЗпП якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. 14 та 15 грудня 2016 року [PERSON] повторно зверталась до Департаменту житлово-комунального господарства зі скаргами щодо її незаконного звільнення з КП «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, в яких серед іншого зазначала, що 14 грудня вона вийшла на роботу, однак директор виселила її з кабінету, у звязку з чим вона не може виконувати свої посадові обовязки (а.с. 20-21). У п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року розяснено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Звернувшись до суду з даним позовом позивач обґрунтовували свої вимоги саме тим, що керівництво підприємства змусило її написати заяву від 29.11.2016 року про звільнення за власним бажанням, мотивуючи це тим, що з 01 грудня 2016 року її буде прийнято на посаду до КП «Жилсервіс-2» ДМР. Перевіривши доводи позивача про написання нею заяви під примусом суд приходить до таких висновків. Написання позивачем - [PERSON] заяви про звільнення слід розглядати як вчинення нею дій, направлених на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання відповідних правових наслідків (в даному випадку звільнення працівника працюючого за трудовим договором на невизначений строк та припинення між сторонами трудових правовідносин). Як вже зазначалося вище, позивача було звільнено наказом № 26-к від 30 листопада 2016 року за ст. 38 КЗпП (а.с. 58), на підставі поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням від 29.11.2016 року (а.с. 57). Вирішуючи дану справу суд виходить з того, що для задоволення позову та визнання наказу про звільнення незаконним, позивачем повинен бути доведений факт написання нею заяви від 29.11.2016 року про звільнення за власним бажанням під примусом з боку відповідача, її роботодавця. Згідно правового висновку наведеного у Постанові ВСУ від 30.10.2012 року по справі № 6-120цс12 зазначено, що за змістом\~ст. 38 КЗпП України\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір.\~\~При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.\~\~ З матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення трудового спору\~\~став факт звільнення [PERSON] за власним бажанням на наступний день після подання нею заяви. Також убачається, що зміст заяви позивача про звільнення за власним бажанням (а.с. 57) не відповідав вимогам законодавства про працю. Зокрема, у вказаній заяві відсутня причина звільнення у такий короткий строк. Таким чином, було порушено норми\~ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право розірвати договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Але зазначений двотижневий термін може бути і скорочено, якщо заяву працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлено неможливістю продовжувати роботу, а саме у випадку: -\~переїзду на нове місце проживання; - переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; - вступу до навчального закладу; - неможливості проживання у даній місцевості, підтвердженої медичним висновком; - догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічною віку або дитиною інвалідом; -\~догляду за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи; -\~виходу на пенсію; -\~прийняття на роботу за конкурсом, а також інших поважних причин (при цьому слід зазначити, що перелік допустимих причин зменшення такого терміну імперативно не обмежений, і працівник може зазначити й інші причини для розірвання трудового договору у коротший строк). У даній ситуації роботодавець або уповноважений ним орган зобов'язаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. Однак, будь-яких обставин (причин) про які йдеться у ч. 1 ст. 38 КЗпП, на час подання позивачем заяви від 29.11.2016 року про її звільнення за власним бажанням з 30.11.2016 року, не існувало, у звязку з чим про такі причини і не було зазначено ним у заяві. За таких обставин суд приходить до висновку, що на день подання позивачем заяви 29.11.2016 року про її звільнення за власним бажанням, не існувало будь-яких обставин, які б унеможливлювали продовження нею роботи, та давали б відповідачу підстави звільнити її раніше, ніж у двотижневий термін, передбачений ст. 38 КЗпП. Законом передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу й не зажадав розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника необхідна наявність домовленості сторін про строк звільнення. Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, які б свідчили про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженою ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору. Працівник також має право відкликати заяву про звільнення до настання двотижневого строку, зафіксувавши факт подання такої заяви власником або уповноваженим ним органом, або, наприклад, вислати поштою. Перевіривши доводи позивача про те, що її було примушено написати заяву про звільнення за власним бажанням суд приходить до переконливого висновку, що [PERSON] написала заяву про звільнення з Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради за власним бажанням від 29 листопада 2016 року під примусом (в даному випадку психічного) з боку керівництва Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради, оскільки була впевнена, що наступного ж дня буде працевлаштованою у Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради. Слід звернути уваги також на те, що написання заяви про звільнення за власним бажанням не відповідало внутрішній волі позивача, що, серед іншого, крім показань свідків, підтверджується написаною нею заявою від 02 грудня 2016 року про відкликання її заяви про звільнення за власним бажанням. Суд при розгляді даної справи,

Outcome: partial