Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] заявила позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Після уточнень позовних вимог позивач просила виділити їй майна на суму 159 564 грн. 49 коп., у тому числі речі домашнього вжитку (меблі і побутова техніка) та торговий павільйон «Хвилинка», визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], стягнути з [PERSON] на її користь 89 496 грн. 37 коп. грошової компенсації за збільшення його частки у спільному майні та судові витрати. Відповідачу позивач просила виділити спільного майна на загальну суму 249 060 грн. 86 коп., у тому числі автомобіль «Ford Transit», 1995 року випуску, автомобіль марки «Opel Astra», 2006 року випуску, автомобіль «Volkswagen Golf» - вартістю 12 247 грн. 74 коп. Заявляючи вимоги про визнання права власності на ? частину квартири [PERSON] посилалась на ст. 62 СК України. [PERSON] подав зустрічний позов і після уточнення позовних вимог просив поділити спільне майно шляхом виділення [PERSON] речей домашнього вжитку (меблів і побутової техніки) та автомобіль «Ford Transit», 1995 року випуску на загальну суму 186 508 грн. 94 коп. Крім того, у заперечуючи проти вимог [PERSON], відповідач посилався на те, що квартира [ADDRESS] є його особистою власністю, ремонт квартири виконаний за його власні кошти, а тому квартира не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 121 т.2). Представник відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції не визнавала вимоги [PERSON] також і щодо торгівельного павільйону «Хвилинка», посилаючись на те, що цей об'єкт не переданий у власність покупця за договором, а також вимоги щодо автомобіля «Volkswagen» , посилаючись на те, що цей автомобіль був тимчасово зареєстрований за [PERSON] до 1997 року і не є власністю подружжя. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року позовні вимоги сторін задоволені частково. [PERSON] виділено майна загальною вартістю 240 257 грн. 74 коп., в тому числі торгівельний павільйон «Хвилинка» за адресою: м. Чернігів, вул. Текстильників, 5 - вартістю 27 647 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 86 616 грн. 47 коп. компенсації за частку майна, отриманого понад ? його частину та судові витрати. [PERSON] виділено спільного майна загальною вартістю 413 490 грн. 67 коп. з врахуванням 257 371 грн. вартості поліпшення житла за адресою [ADDRESS]. В апеляційних скаргах позивач [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], визнати спільним майном подружжя автомобіль «Volkswagen Golf» 1985 року випуску і стягнути на її користь 12247 грн. 75 коп. Позивач посилається на безпідставне виключення автомобіля «Volkswagen Golf » із спільного майна подружжя, оскільки автомобіль придбаний під час перебування сторін у шлюбі, а та обставина, що автомобіль перебував на тимчасовому обліку не має значення при вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя. [PERSON] вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні квартири [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя і визнанні за нею права власності на ? частину цієї квартири ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статей 62, 64 СК України та ч.2 ст. 383 ЦК України. Позивач стверджує, що внаслідок виконаного під час перебування у шлюбі ремонту з вкладенням її коштів і особистої праці істотно збільшилась вартість квартири, відповідач гарантував набуття нею права власності на цю квартиру, а тому відповідно до ст. 62 СК України спірна квартира може бути визнана спільним майном подружжя. [PERSON] в апеляційній скарзі просить змінити рішення суду в частині виділення йому, як частини спільного майна подружжя, поліпшення житла за адресою [ADDRESS], виділення [PERSON] торгівельного павільйону «Хвилинка», стягнення з нього на користь [PERSON] компенсації за переотриману частку у спільному майні та судових витрат. Відповідач також просить виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на те, що збільшення вартості квартири [ADDRESS] відбулося внаслідок спільних трудових і грошових затрат, спрямованих на поліпшення житла, а також посилання на те, що торгівельний павільйон «Хвилинка» є спільним майном подружжя. На думку [PERSON], поліпшення житла не є спільним майном подружжя і не може розподілятись. Крім того, [PERSON] вважає, що суд не дав оцінки доказам, а саме документам про продаж ним 29 березня 2007 року 2/3 частин квартири, які належали йому особисто, а також показаннями свідка [PERSON] і зробив невірний висновок про те, що поліпшення житла відбулося за рахунок спільних грошових затрат. Висновок суду щодо торгівельного павільйону «Хвилинка», на думку відповідача, не відповідає статті 128 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час вчинення правочину, і п. 6 Договору купівлі-продажу цього майна. [PERSON] посилається також на порушення судом вимог процесуального закону при вирішенні питання про розподіл судових витрат. У судовому засіданні позивач і її представник підтримали свої апеляційні скарги та не визнали скаргу відповідача. Представник відповідача [PERSON] скарги позивача не визнала, підтримала скаргу відповідача та просила вийти за межі апеляційної скарги, вказуючи на незаконність стягнення грошової компенсації при наявності нерухомого майна, яке підлягало поділу. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача [PERSON] підлягає задоволенню лише в частині вимог щодо розподілу судових витрат, апеляційні скарги позивача [PERSON] задоволені бути не можуть, виходячи з такого. По справі встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі з 24 травня 1996 року по 28 серпня 2014 року. Під час перебування у шлюбі сторони набули певне майно з вимогами про поділ якого звернулись до суду. Ухвалюючи рішення про поділ майна подружжя, у тому числі суми збільшення вартості квартири внаслідок виконаного ремонту та торгівельного павільйону «Хвилинка», суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно набуте сторонами за спільні кошти під час шлюбу і є спільним майном подружжя. Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам, доказам, наданим сторонами, і вимогам закону. З наданих сторонами документів вбачається, що [PERSON] мала у власності однокімнатну квартиру [ADDRESS], яку продала 07 травня 1996 року (а.с. 46 т. 2). 02 серпня 1996 року подружжя [PERSON] і [PERSON] придбали у спільну часткову власність однокімнатну квартиру [ADDRESS], (а.с. 10-11 т.1), яка відчужена за договором купівлі-продажу від 07 травня 2008 року (а.с.14-15 т.1). Згідно з договором ціна продажу 201 444 грн. [PERSON] 29 березня 2007 року продав належні йому на праві особистої власності 2/3 частини квартири № 20 у буд. 109 корпус 3 по вул. Пухова у м. Чернігові за 85 850 грн. (а.с. 122 т. 2). Одноособовим власником квартири [ADDRESS] [PERSON] став у червні 2006 року, набувши право власності на підставі договору дарування частини квартири і свідоцтва про право на спадщину (а.с. 90-94 т.1). У 2007 році виконаний ремонт цієї квартири, на які витрачені кошти. Згідно з висновком експертизи вартість ремонтно-будівельних робіт без врахування прихованих робіт становить 91 842 грн., а вартість квартири після ремонту збільшилась на 257371 грн. Враховуючи вказані вище обставини щодо набуття сторонами права власності на нерухоме майно, відомості про його відчуження і розмір коштів, отриманих від реалізації майна, вартість ремонтно-будівельних робіт, яка перевищує суму отриманих [PERSON] коштів від продажу своєї власності, а також те, що відсутні прямі і безспірні докази про здійснення ремонту квартири [ADDRESS] винятково за рахунок коштів, виручених від продажу особистої власності [PERSON], суд прийшов до правильного висновку про збільшення вартості квартири за рахунок спільних трудових і грошових затрат подружжя. Презумпція спільності майна подружжя, придбаного під час шлюбу, встановлена ч. 3 статті 368 ЦК України і статтею 60 СК України. З показань свідка [PERSON], які за клопотанням відповідача були заслухані у судовому засіданні апеляційного суду, вбачається, що ремонт спірної квартири сторони виконували спільно. На питання про місце поживання сторін під час виконання ремонту свідок відповів, що сторони мабуть проживали на квартирі чи у квартирі, яка продалась. Однак, місце проживання сторін під час ремонту не є визначальним для вирішення питання про належність коштів, за які виконано ремонт квартири. Доводи апеляційної скарги щодо неможливості врахування суми коштів на яку збільшилась вартість об'єкта нерухомості, що належить одному з подружжя, позаяк поліпшення майна не вказувалось у позовних вимогах сторін як окремий вид майна, таке поліпшення не є окремим видом майна і не може бути поділене, ґрунтуються на помилковому тлумаченні правової позиції Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6- 168цс12 та від 15 травня 2015 року у справі № 6-36цс13 . Ці правові висновки зроблені Верховним Судом України щодо застосування Закону України «Про іпотеку» та передання в іпотеку майнових прав при інвестуванні будівництва житла. У даній справі між сторонами наявні інші правовідносини, які регулюються нормами Цивільного Кодексу України та нормами Сімейного Кодексу України. Доведено факт збільшення вартості об'єкта нерухомості за рахунок спільних коштів подружжя і таке збільшення правомірно враховане судом при визначення вартості майна, яке підлягає поділу. Вживання судом у тексті рішення визначення «поліпшення житла» не свідчить про врахування цього поліпшення як окремого виду майна та не призвело до неправильного вирішення спору по суті. Суд прийшов до правильного висновку щодо відсутності правових підстав для визнання спірної квартири спільним майном подружжя за правилами ст. 62 СК України. Доведено, що вартість квартири збільшилась на 1/3 частину. Проте, враховуючи те, що на частку [PERSON] припадає лише половина цього збільшення, тобто 1/6 частина вартості квартири, це збільшення не є настільки істотним, щоб спричинити припинення особисто і виникнення спільної часткової власності. Доводи [PERSON] про наявність між сторонами домовленості про створення спільної сумісної власності щодо спірної квартири не підтверджені доказами. Частиною 4 статті 368 ЦК України визначено, що спільною сумісною власністю є лише майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлене договором, укладеним у письмовій формі. У цій справі встановлено, що в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти збільшилась вартість майна, яке належить особисто [PERSON], а письмового договору про створення внаслідок такого збільшення спільного майна немає. Посилання суду першої інстанції на самовільність перепланування квартири, які позивач вважає порушенням ч.2 ст. 383 ЦК України та інших нормативних актів, якими врегульовані питання переобладнань у житлових приміщеннях, не призвели до неправильного вирішення спору, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Доказів про наявність на час вирішення спору у подружжя автомобіля «Volkswagen Golf » не надано. За відомостями Журналу карток на автомобілі, наданими начальником ЦНП ДАІ 7401 09 грудня 2014 року на запит суду (а.с. 147 т. 1), цей автомобіль був тимчасово зареєстрований за відповідачем [PERSON] до 02 липня 2010 року. Докази про те, що вказаний автомобіль на час розгляду справи наявний у подружжя відсутні. Виходячи з таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не включив автомобіль «Volkswagen Golf» до складу спільного майна подружжя. Торгівельний павільйон «Хвилинка» придбаний за договором купівлі-продажу від 28 серпня 2003 року, укладеним між ВТФ «Централь» і суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] На час укладення цього договору купівлі-продажу чинним був ЦК УРСР, відповідно до ст. 128 якого право власності у покупця виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом або договором. У п.6 договору від 28 серпня 2003 року вказано, що право власності переходить до покупця з моменту підписання акту прийому-передачі майна. Акт прийому передачі в матеріалах справи відсутні. Проте, [PERSON] мав Акт державної приймальної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію від 16 жовтня 1996 року (а.с.66-70 т.2). Крім того, рішенням виконкому Чернігівської міської ради № 255 від 27 жовтня 2003 року [PERSON] дозволене тимчасове розміщення павільйону «Хвилинка» по вул. Текстильників, 5 та скасоване рішення виконкому міської ради від 18.03.2002 року № 58 про розміщення павільйону «хвилинка» ТОВ ВТФ «Централь» у зв'язку із зміною власника (а.с. 71 т.2). Враховуючи всі ці документи у сукупності, суд першої інстанції правильно визнав павільйон «Хвилинка» спільним майном подружжя. Крім того, встановлено з 2003 року придбаним за цим договором павільйоном «Хвилинка» для здійснення своєї підприємницької діяльності користується [PERSON] (а.с. 82-83 т.2), чого не заперечує відповідач [PERSON], тому рішення суду про виділення торгівельного павільйону саме [PERSON] є обґрунтованим. Апеляційна скарга [PERSON] в частині вирішення судом питання про розподіл судових витрат підлягає задоволенню, враховуючи роз'яснення, викладені у п. 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 25 вересня 2015 року, яким визначено, що звільнена від сплати судового збору сторона не зобов'язана компенсувати судові витрати іншій стороні. Отже, витрати [PERSON] на сплату судового збору судом безпідставно стягнуті з [PERSON] Зважаючи на те, що обидві сторони понесли витрати на оплату проведення судових експертиз, розмір яких незначно відрізняється (а.с. 92, 94-95 т.2), суд вважає можливим покласти такі витрати на обидві сторони без стягнення на користь одного з них таких витрат.

Outcome: partial