Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути на свою користь зі [PERSON] заборгованість за договором позики від 29.10.2014 року в сумі 78 191 грн. 10 коп. Також позивач просив стягнути з відповідача на свою користь понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції у розмірі 781 грн. 91 коп. [PERSON] також просив стягнути зі [PERSON] на свою користь 50 грн. в рахунок відшкодування вартості довідки від ПАТ [PERSON] [PERSON]. Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 79 023 грн. 10 коп., мотивуючи вимоги заявленого позову невиконанням відповідачем умов договору позики від 29.10.2014 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.02.2017 року задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 29.10.2014 у сумі 78 191 грн. 10 коп. Стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] 781 грн. 91 коп. судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому висновки суду першої інстанції не узгоджуються з фактичними обставинами справи. [PERSON] вказує, що він не отримував грошових коштів від [PERSON], при цьому вказаний договір було укладено під впливом тяжкої для нього обставини, а саме, крадіжки грошей ФОП [PERSON] в сумі 38 000 грн. [PERSON] зазначає, що між ним та ФОП [PERSON] 24.12.2013 року було укладено трудовий договір, і 29.10.2014 року, під час виконання [PERSON] трудових обовязків в якості водія-експедитора, відбулась крадіжка грошових коштів у сумі 38 000 грн. [PERSON] вказує, що коли в день крадіжки грошей він приїхав до офісу ФОП [PERSON], то [PERSON], порадившись зі своїм знайомим [PERSON], примусив його написати під погрозою розправи боргову розписку, оригінал якої міститься у матеріалах вказаної цивільної справи. З приводу вказаних подій [PERSON] звертався до правоохоронних органів. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції безпідставно не врахував позицію відповідача щодо відсутності факту отримання ним грошових коштів у розмірі 38 000 грн. від позивача. У запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON] та залишити без змін рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 01.02.2017 року. В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON], належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду даної справи, відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.75), не зявився. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити. А саме, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково. Стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 29.10.2014 року у сумі 38 000 (тридцять вісім тисяч) грн. 00 коп. Стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] 380 (триста вісімдесят) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 421 (чотириста двадцять одну) грн. 50 коп. в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, зокрема, оригіналом розписки, датованої 29.10.2014 року, відповідно до якої, мовою оригіналу: [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 38 000 грн., які еквівалентні 2 934 доларам США. Зобовязується повернути борг до 15.11.2014 року (а.с. 28). Оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобовязань за вказаним договором позики, то позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Заперечуючи проти вимог заявленого позову, [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що 29.10.2014 року в с.Стольне Менського району із автомобіля [NUMBER] було викрадено барсетку із грошовими коштами в сумі 38 000 грн. Вказані грошові кошти належали ФОП [PERSON], у якого на той час працював відповідач водієм-експедитором, відповідно до укладеного трудового договору від 24.12.2013 року, при цьому [PERSON] був матеріально відповідальною особою. По даному факту була написана відповідна заява до Менського РВ Чернігівської області. [PERSON] стверджував, що коли в день крадіжки грошей він приїхав до офісу ФОП [PERSON], то [PERSON], порадившись зі своїм знайомим [PERSON], примусив його написати під погрозою розправи боргову розписку, оригінал якої міститься у матеріалах вказаної цивільної справи. 29.10.2014 року [PERSON], як матеріально відповідальною особою, була написана розписка про повернення ним грошових коштів у сумі 38 000 грн. до 15.11.2014 року. В подальшому, 13.11.2014 року до ЧМВ УМВС області надійшла заява від [PERSON] про те, що 29.10.2014 року в с.Стольне Менського району Чернігівської області із автомобіля [NUMBER] було викрадено барсетку з грошовими коштами в сумі 38 000 грн., які належали ФОП [PERSON]. Відповідно до приписів статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з положеннями статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Приписи ч.1 статті 1049 ЦК України зазначають, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи із фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд вважає, що є вірним по суті висновок суду першої інстанції відносно того, що в ході судового розгляду даної справи знайшов своє підтвердження факт отримання [PERSON] від позивача 38 000 грн. за договором позики від 29.10.2014 року, який підтверджено оригіналом розписки позичальника, що міститься матеріалах даної цивільної справи (а.с.28). Також судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що в ході судового розгляду даної справи знайшли своє підтвердження обставини, на які посилався позивач в обгрунтування вимог заявленого позову, а саме, обставини невиконання відповідачем свого зобовязання щодо повернення суми боргу. Доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідач не отримував від позивача кошти в сумі 38 000 грн. за укладеним між сторонами даного спору договором позики, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. [PERSON], всупереч приписам статті 60 ЦПК України, не представлено належних та допустимих доказів в розумінні статей: 58, 59 ЦПК України на підтвердження тих обставин, що він не отримував від позивача грошові кошти в сумі 38 000 грн. Відповідно до ч.1,ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому необхідно зазначити, що представлені відповідачем документи, а саме: копія трудового договору між працівником [PERSON] і фізичною особою, яка використовує найману працю - [PERSON] від 24.12.2013 року (а.с.49); копія повідомлення про початок кримінального провадження від 17.11.2014 року Менського РВ УМВС України в Чернігівській області по факту крадіжки невідомою особою 29.10.2014 року сумки з грошима з автомобіля [NUMBER] в с.Стольне Менського району (а.с.50); копія висновку від 12.12.2014 року ВКР ЧМВ УМВС України в Чернігівській області за результатами перевірки за заявою [PERSON] щодо погроз з боку ФОП [PERSON] (а.с. 51), не можуть бути належними та допустимими доказами в розумінні статей: 58,59 ЦПК України тієї обставини, що відповідач не отримував від позивача 38 000 грн. відповідно до розписки відповідача від 29.10.2014 року, оригінал якої міститься в матеріалах даної цивільної справи (а.с.28), оскільки вказані документи таких відомостей в собі не містять. Разом з тим, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача боргу в сумі 78 191,10 грн. (еквівалент 2 934 доларів США), оскільки, як зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, станом на 28.12.2016 року (день подачі позову) офіційний курс гривні до долара США, встановлений НБУ, становив 26,65грн. Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що вказаний висновок суду першої інстанції не узгоджується з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Відповідно до приписів статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положення ч.1 статті 1049 ЦК України зазначають, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, зокрема, оригіналом розписки, датованої 29.10.2014 року, відповідно до якої, мовою оригіналу: [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 38 000 грн., які еквівалентні 2 934 доларам США. Зобовязується повернути борг до 15.11.2014 року (а.с.28). Тобто, відповідачем від позивача, згідно розписки від 29.10.2014 року, фактично було отримано у борг 38 000 грн. Приймаючи до уваги вказані обставини, а також приписи статей: 1046, 1047, 1049 ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу [PERSON] необхідно задовольнити частково; при цьому рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.02.2017 року змінити. А саме, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково. Стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 29.10.2014 року у сумі 38 000 (тридцять вісім тисяч) грн. 00 коп. Приймаючи до уваги приписи статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, а також зважаючи на часткове задоволення вимог заявленого позову, а саме, на 49%, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] 380 (триста вісімдесят) грн. в рахунок відшкодування понесених документально підтверджених витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви (а.с.1,2). Також апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 421 (чотириста двадцять одну) грн. 50 коп.: (860грн.21коп. х 49% = 421 грн.50 коп.) в рахунок відшкодування понесених документально підтверджених витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.44,45).

Outcome: partial