Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

У грудні 2017 еероку позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просив стягнутиу солідарно з відповідачів заборгйованість за договором банківського вкладу у розмірі 3 538 580, 95 грн та судовий збір у розмірі 8 000 грн, мотивуючи тим, що позивачем 22 серпня 2016 року та ПАТ «Платинум Банк» був укладений договір № 00483900 про розміщення вкладу «Готівка Щомісяця» (з місячною виплатою процентів та подовженням строку зберігання), згідно з яким позивачем було внесено на рахунок № [NUMBER] грошову суму у розмірі 3 500 000 грн. Однак, рішенням правління Національного банку України 10 січня 2017 року №14-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних», запроваджено тимчасову адміністрацію на 1 місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року, призначено уповноважену особу фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Платинум Банк» Ірклієнку Ю . П. В подальшому було прийнято рішення від 24 лютого 17 року № 743 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Процедура ліквідації розпочата фактично 24 лютого 2017 року та триватиме до 23 лютого 2020 року. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виплачено позивачеві гарантовану державою суму у розмірі 200 000 грн. Представник відповідача ПТ Платинум Паблік Лімітед 01 червня 2018 року подала до суду відзив на позов, у якому не визнала позов, заперечувала проти його задоволення, посилаючись введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює повернення депозитних вкладів на підставі укладених договорів /а. с. 42-47/. 06 червня 2018 року до суду подано відзив представника відповідача [PERSON] , у якому позов не визнано, зазначено, що введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». [PERSON] до кола засновників ПАТ «Платинум Банк» не належить, що підтверджується роздруківкою з Єдиному державному реєстрі юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців. Отже, за невиконання банком своїх зобов`язань взагалі відповідати не може в силу закону. Виплачувати позивачу вклад згідно п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законної підстави немає. Більш того, це неможливо на даному етапі у зв`язку з прямою вказівкою закону. Так, відповідно до п. 6 ст. 2 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Передбачене ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» покладення відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Така відповідальність має бути застосована до власників істотної участі лише за наявності їх вини у настанні неплатоспроможності банку. Проте, відповідальність особи у вигляді обов`язку відшкодувати шкоду наступає лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад цивільного правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між поведінкою і шкодою, вини. Вимагаючи відшкодування шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, позивачу потрібно насамперед довести факт завдання йому шкоди, розмір зазначеної шкоди, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань власниками істотної участі та заподіяною шкодою. З урахуванням викладеного вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню /а. с. 51-53/. Відповідачем [PERSON] до суду відзив не було подано, заяви за процесуальних питань також не надходили. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги просив задовольнити. Представники відповідачів не з`явилися у судове засідання. Кореспонденція з суду, направлені відповідачам [PERSON] та [PERSON] направлялася за адресами їх зареєстрованих місць проживання, проте отримана вона не була адресатами, у зв`язку із чим була повернута відправнику за закінченням встановленого строку зберігання. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач перебуває з ПАТ «Платинум Банк» у договірних правовідносинах, що підтверджується договором № 00483900 про розміщення вкладу «Готівка щомісяця» від 22 серпня 2016 року строком до 26 квітня 2017 року під 25 % річних, відповідно до якого він передав банку шляхом зарахування на вкладний рахунок № [NUMBER] грошову суму у розмірі 3 500 000 грн /а. с. 10-11, 12/. Рішенням Правління Національного банку України від 23 лютого 2017 року № 95-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Платинум банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 лютого 2017 року № 743, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Платинум банк» з 24 лютого 2017 року до 23 лютого 2019 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Платинум Банк», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу за провадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами Ірклієнку Ю. П. строком на два роки з 24 лютого 2017 року до 23 лютого 2019 року включно. На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 04 лютого 2019 року № 248 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» строком на один рік з 24 лютого 2019 року до 23 лютого 2020 року включно. Водночас, відповідно до зазначеного рішення продовжено повноваження ліквідатора ПАТ «ПТБ», визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Грошовій С. В. строком на один рік з 24 лютого 2019 року до 23 лютого 2020 року включно. Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Зокрема, згідно з п. п. 1, 2 частини п`ятої ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Пунктом 1 частини шостої ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене п. 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Відповідно до частини другої ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси. З 24 лютого 2017 року до 23 лютого 2020 року запроваджено тимчасову адміністрацію ПАТ «Платинум банк». Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно ст.1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до ст.58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Істотна участь відповідно до положень частини другої Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) це пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Тобто, власник істотної участі банку особа (особи), яка (і) володіє (ють) прямо та/або опосередковано самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу банку. Відповідно до частини першої ст. 35 Закону банк та кожний власник істотної участі зобов`язані підтримувати норматив достатності (адекватності) регулятивного капіталу банку на рівні, встановленому НБУ. Відповідно до частини четвертої ст. 58 Закону власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Відповідно до частини першої ст.1166 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною першою, другою ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини першої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що при ухвалені судового рішення суд повинен встановити, що майнова шкода заподіяна майну фізичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку. Тобто лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків. Передбачене ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» покладення відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Така відповідальність має бути застосована до власників істотної участі лише за наявності їх вини у настанні неплатоспроможності банку. Відповідальність особи у вигляді обов`язку відшкодувати шкоду наступає лише за наявності в сукупності таких умов, які утворюють склад цивільного правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправність поведінки, причинний зв`язок між поведінкою і шкодою, вина. Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою, зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчиненого нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Отже, заявляючи вимоги до відповідачів як до власників істотної участі банку, позивачу належало довести факт завдання йому шкоди завдавачами такої шкоди, надати докази невиконання відповідачами зобов`язання або вчинення протиправних дій, вину та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань відповідачами та заподіяною шкодою. Проте, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин. Настання факту неплатоспроможності банку не є достатнім доказом того, що власники істотної участі не вживали заходів для її уникнення. Таким чином, вимагаючи стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, потрібно насамперед довести факт заподіяння йому шкоди заподіювачами такої шкоди, розмір зазначеної шкоди, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань власниками істотної участі та заподіяною шкодою. Посилання позивача на те, що факт заподіяння ПАТ «Платинум Банк» шкоди через порушення відповідачами як власниками істотної участі ПАТ «Платинум Банк», Закону України «Про банки і банківську діяльність» не підтверджені належним та допустимим доказами у справі, не надано суду доказів заподіяння шкоди саме внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності [PERSON] , [PERSON] у зв`язку з чим, у задоволені позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed