Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

У жовтні 2013 р. [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 31 березня 1992 р. по 28 квітня 2013 р. він знаходився у трудових відносинах з відповідачем, де працював в якості ГРОЗа 5-го розряду і звідки був звільнений за станом здоров'я. У зв'язку з виконанням трудових обов'язків у шкідливих умовах, він отримав професійне захворювання - хронічний бронхіт пилової етіології, за яким на підставі висновку МСЕК від 23.07.2013 р. йому вперше було встановлено втрату працездатності в розмірі 30% безстроково, а за сукупністю з травмами, за якими огляд проводився повторно - 55%. Отримане професійне захворювання завдає йому моральних страждань, на відшкодування яких просив стягнути на його користь грошову компенсацію в розмірі 15000 грн. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково: на його користь з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто грошову компенсацію в розмірі 13500 грн. Крім того, з відповідача в дохід держави стягнуто судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп. Не погодившись з рішенням суду, відповідач приніс апеляційну скаргу, в якій просили рішення суду скасувати як таке, що не відповідає вимогам діючого законодавства та фактичним обставинам справи, яким суд дав неправильну правову оцінку. Просили ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність доказів спричинення моральної шкоди, факт наявності якої повинен бути підтверджений висновком МСЕК. Укладаючи трудовий договір, позивач був повідомлений про характер роботи та умови праці, на виконання якої надав свою згоду. При цьому, позивач усвідомлював наслідки, які можуть мати місце у зв'язку з виконанням тяжкої фізичної роботи у шкідливих умовах. До судового засідання сторони не прибули, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм відповідну оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про покладення на відповідача обов'язку відшкодування моральної шкоди за професійним захворюванням. Разом з тим, висновки суду щодо визначення розміру грошової компенсації, не відповідають як фактичним обставинам справи, так і нормам матеріального права, що відповідно до вимог п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є підставами для зміни рішення. При розгляді справи судом встановлено, що з 31.03.1992 р. по 28.04.2013 р. сторони знаходилися у трудових відносинах. Останнім часом, починаючи з 01.12.1994 р. [PERSON] працював на Підприємстві в якості ГРОЗа підземного 5 розряду, звідки був звільнений 28.04.2013 р. за станом здоров'я. За час роботи в галузі вугільної промисловості позивач отримав професійне захворювання - хронічний бронхіт пилової етіології, за яким на підставі висновку МСЕК від 23.07.2013 р. йому вперше було встановлено втрату професійної працездатності 30%, а за сукупністю із травмами, які мали місце 14.07.2003 р. та 29.03.2008 р., медичний огляд за якими проводився повторно - 55% безстроково. Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконував тяжку фізичну роботу в небезпечних та шкідливих умовах. Працюючи на підземних роботах, він отримав професійне захворювання - хронічний бронхіт пилової етіології. Обставинами виникнення захворювання, як вбачається з акту його розслідування, встановлено довготривалу роботу в умовах дії несприятливих виробничих факторів. Вказані обставини свідчать про наявність вини відповідача, на якого згідно вищевказаного діючого законодавства, покладено обов'язок створення безпечних умов праці і тому доводи апелянта про відсутність їх вини у заподіянні позивачу моральної шкоди є необґрунтованими. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про право позивача на отримання від підприємства відшкодування моральної шкоди, оскільки порушення останнім законних прав потерпілого завдають йому моральних страждань і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя та побуту. Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] та стягуючи на його користь грошову компенсації у розмірі 13500 грн., суд послався на те, що позивачу внаслідок професійного захворювання заподіяні фізичний біль і душевні страждання, що призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає додаткових зусиль для його організації. Між тим таких висновків суд дійшов на неповно з'ясованих обставинах та з порушенням норм матеріального права.. Згідно наданим доказам, позивач отримав професійне захворювання - хронічний бронхіт пилової етіології, за яким йому вперше встановлено втрату професійної працездатності 23.07.2013 р. в розмірі 30% і саме з цього часу в нього виникло право вимоги відшкодування моральної шкоди, виходячи з розміру втрати працездатності. Посилаючись на порушення звичайного образу життя та необхідність додавадати зусиль для його організації, суд взагалі не перевірив дані обставини, на підтвердження яких позивачем не надано доказів. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] ставиться питання про відшкодування моральної шкоди, завданої пошкодженням здоров'я, в результаті чого він відчуває пригніченість, що позбавляє його можливості вести активний образ життя. Суд не звернув уваги на те, що у даному випадку 30% - це втрата професійної працездатності, у зв'язку із наявністю якої позивачу не рекомендований тяжкий фізичний труд у контакті з пилом, що не виключає можливості виконання іншої роботи. Суд не звернув уваги на те, що в силу фізіологічних обставин, у людини з віком погіршується стан здоров'я і життя змінюється на менш активне. В результаті вказаних обставин особа вимушена змінювати свій образ життя, при цьому позивач, якому виповнилося 55 років, не є виключенням. Крім того, останнім не надано доказів активності його життя до встановлення йому професійного захворювання, оскільки до цього в нього вже було дві травми, за сукупністю яких встановлено 25% втрати професійної працездатності і за якими він не позбавлений можливості отримання відшкодування моральної шкоди, у разі її завдання. На підтвердження розміру грошової компенсації (15000 грн.) позивачем не надано доказів, а визначений судом розмір (13500 грн. при 30% втрати професійної працездатності) не може вважатися таким, що відповідає принципам розумності та справедливості (вимоги ст. 23 ЦК України). За вказаних обставин, виходячи з наданих позивачем доказів, вимог діючого законодавства, судової практики та принципів розумності і справедливості, апеляційний суд вважає за можливе, визначити позивачу грошову компенсацію на відшкодування моральної шкоди в розмірі 9000 грн. Змінюючи рішення суду, апеляційний суд вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи відповідача про відсутність у [PERSON] доказів спричинення йому моральної шкоди, яка на їх думку, повинна бути підтверджена висновком МСЕК, оскільки вони безпідставні. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено. Обов'язкове ж призначення МСЕК з приводу встановлення факту спричинення моральної шкоди передбачається у випадку відсутності вищевказаних доказів. На підставі викладеного та

Outcome: partial