Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», в якому просить визнати недійсним п.10.1 Кредитного договору № 014/3105/148299/73 від 19 травня 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON]. В обґрунтування позову позивачем вказано, що 19 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/3105/148299/73, за умовами якого позивачубуло надано кредит в розмірі 50 000 доларів США на споживчі цілі, а саме на придбання транспортного засобу, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,8 % річних. Позивач вважає, що кредитний договір не повністю відповідає вимогам чинного законодавстава, містить несправедливі умови та суперечить ст. 11, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому просить задовольнити позовні вимоги у заявлений ним спосіб. Позивач в судове засідання не з'явився, про місце день і час розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду письмову заяву, в якій позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити та не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 85). Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце день і час розгляду справи повідомлений належним чином, в порядку встановленому ст.128 ЦПК України (а.с. 83), про причини неявки суду не повідомив. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/3105/148299/73, за умовами якого позивачу було надано кредит в розмірі 50 000 доларів США на споживчі цілі, а саме на придбання транспортного засобу, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,8 % річних (а.с. 5). 02 листопада 2009 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» укладено додаткову угоду 014/3105/148299/73/1 до кредитного договору № 014/3105/148299/73 (а.с. 6). З п.10.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 02.11.2009р.) вбачається, що за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених договором, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Згідно із ч. 1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до п.1 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної станом на дату укладення Кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживачів у письмовій формі про: 1) особа та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: мета, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні фори кредитування з коротким описом відмінносте між ними, втому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За положеннями ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання недійсного п.10.1 кредитного договору № 014/3105/148299/73 від 19 травня 2008 року, (в редакції додаткової угоди від 02.11.2009р.) де встановлено, що за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених договором, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір за вимоги немайнового характеру у розмірі 704 грн. 80 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved