Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], із залученням третьої особи - опікунська рада виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, в якому з урахуванням уточнень до позову просить: - відібрати малолітнього сина [PERSON], [INFO], у батька, [PERSON], та передати їй; - визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], разом із матір'ю, [PERSON], за адресою: Харківська область, місто Ізюм, вулиця Нахімова, будинок № 1; - встановити наступний графік побачень батька [PERSON] з сином [PERSON], [INFO]: щосуботи та щонеділі з 10 години до 16 години, з правом перебування по місцю проживання батька, виїздом в місця громадського відпочинку (із обовязковим попередженням матері про місце перебування дитини), за виключенням часу хвороби дитини. Крім того батько має право відвідувати сина у будні дні, за місцем його проживання (м. Ізюм, вул. Нахімова, буд. 1) та спілкуватися із ним. В обґрунтуванні позову [PERSON] зазначала, що з відповідачем [PERSON] перебувала у шлюбі з 10.10.2008 року по 31.10.2014 року, мають спільну дитину, сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживав з нею. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.11.2014 року стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 15 жовтня 2014 року, до його повноліття. 28 листопада 2014 року відповідач без її згоди забрав малолітнього сина [PERSON] до себе за адресою: Харківська область, м. Ізюм, провул. Новаторський, буд. № 9, де проживають батьки відповідача, та повернув їй сина 30 грудня 2014 року, який по березень 2015 року проживав з нею за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Нахімова, буд. № 1, будинок належить їй на праві власності, у дитини були всі умови для належного розвитку і виховання, які вона як мати надавала і забезпечувала. Але, після 8 березня 2015 року відповідач знову забрав малолітнього сина [PERSON] до себе за адресою: Харківська область, м. Ізюм, провул. Новаторський, буд. № 9, де проживають батьки відповідача, та відповідач всупереч волі позивачки залишив сина жити у себе, чинить їй перешкоди у спілкуванні з ним та позбавляє позивачку можливості по-материнські дбати про сина, налаштовує сина проти неї як матері, чим порушує її права, хоча дитина неодноразово повідомляла їй, що хоче бути з нею. Посилаючись на наведене, [PERSON] просила задовольнити позов у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити. (а.с. 2-3, 40, 121, 226) Заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 2 березня 2015 року визначено місце проживання малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], разом із матір'ю, [PERSON], за адресою: Харківська область, місто Ізюм, вулиця Нахімова, будинок № 1 (а.с. 57-60). Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 5 червня 2015 року поновлено [PERSON] строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 2 березня 2015 року у справі №623/5520/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області, про визначення місця проживання дитини (а.с. 99-100). У червні 2015 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON], із залученням третьої особи - опікунська рада виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, в якому з урахуванням уточнення до позову просить: - визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з батьком [PERSON] за адресою: Харківська область, місто Ізюм, провулок Новаторський, будинок № 9; - встановити порядок спілкування та зустрічей [PERSON] з сином [PERSON], [INFO], у формі систематичних побачень з дитиною: кожної суботи та неділі з 10-00 годин до 16-00 годин з урахуванням стану здоров'я дитини її бажанням, з обовязковим дотриманням режиму дня та дитячої дієти у присутності батька або за попередньою згодою без його присутності, у місці попереднього погодження сторонами. В обґрунтуванні зустрічного позову [PERSON] зазначив, що він позов [PERSON] не визнає як необґрунтований, і тому він подав зустрічний позов до суду, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу між ним і [PERSON] малолітня дитина - [PERSON], [INFO], проживав разом з матір'ю. Але у зв'язку із недбалим ставленням до своїх батьківських обовязків та негативною поведінкою відповідачки, а саме: зловживання спиртними напоями, не мала самостійних доходів так як не працювала, не виконувала свої батьківські обовязки по вихованню і утриманню сина [PERSON], із 28 листопада 2014 року він забрав сина до себе за адресою: Харківська область, місто Ізюм, провулок Новаторський, будинок № 9, будинок належить його батькам. У грудні 2014 року він звертався із заявою про визначення місця проживання малолітнього сина до органу опіки та піклування, який своїм висновком вказане питання не вирішив. З 30 грудня 2014 року по березень 2015 року дитина [PERSON] проживав разом з матір'ю, але у зв'язку із недбалим ставленням [PERSON] до своїх батьківських обовязків та негативною поведінкою, а саме: зловживання спиртними напоями, не мала самостійних доходів, не виконувала свої батьківські обовязки по вихованню і утриманню сина [PERSON], після 8 березня 2015 року він забрав сина до себе за адресою: Харківська область, місто Ізюм, провулок Новаторський, будинок № 9. Вказав на те, що він, як батько дитини, належним чином виховує сина, забезпечує його усім необхідним, має стабільні доходи, окрім цього сам малолітній син неодноразово повідомляв йому, що бажає постійно жити саме з батьком. Посилаючись на наведене [PERSON] просив задовольнити зустрічний позов у повному обсязі, у задоволенні первісного позову [PERSON] відмовити. (а.с. 106-107, 224) Позивачка-відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали первісний позов і просять суд позов задовольнити повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали зустрічний позов і просять зустрічний позов задовольнити повністю, у задоволенні первісного позову відмовити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області [PERSON] просила у задоволенні первісного позову [PERSON] відмовити, задовольнити зустрічний позов [PERSON] та визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з батьком [PERSON] за адресою: Харківська область, місто Ізюм, провулок Новаторський, будинок № 9. Вислухавши пояснення позивачки-відповідача [PERSON] та її представника [PERSON], пояснення відповідача-позивача [PERSON] та його представника [PERSON], пояснення представника третьої особи [PERSON], покази свідків, перевіривши та дослідивши надані докази, суд прийшов до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмовленні у задоволенні зустрічного позову з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.10.2008 року, під час якого 02 квітня 2009 року в них народився син [PERSON]. Із вересня 2014 року, з часу припинення шлюбних відносин із [PERSON], позивачка [PERSON] разом із малолітнім сином проживала за адресою: [INFO]. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, малолітня дитина проживала разом з матірю за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Нахімова, буд. № 1, - житловий будинок належить [PERSON] на праві власності. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.11.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], 02 квітня 2009 року, народження у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 15 жовтня 2014 року, до його повноліття. (а.с. 4-7, 8-9, 29-30, 109) Судом установлено, що 28 листопада 2014 року батько дитини [PERSON], буз дозволу матері дитини [PERSON], забрав малолітнього сина [PERSON] до себе за адресою: Харківська область, м. Ізюм, провул. Новаторський, буд. № 9, де проживають батьки відповідача, перешкоджав позивачці бачитися та спілкуватися із сином, тому вона неодноразово зверталася до міліції (а.с. 14-26), а 22.12.2014 року звернулася з позовом до суду (а.с. 2). Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради щодо місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] від 16.12.2014 року № 3319, вбачається, що [PERSON] та [PERSON], як мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними не може вирішитися органом опіки та піклування, тому в інтересах дитини вважають за доцільне: визначити місце проживання малолітньої дитини Ізюмським міськрайонним судом (а.с. 28, 110). Судом установлено, що 30 грудня 2014 року батько дитини [PERSON] добровільно повернув матері [PERSON] малолітнього сина [PERSON], та в період з 30 грудня 2014 року по 15 березня 2015 року малолітній син [PERSON] проживав з матір'ю [PERSON], та згідно умов проживання у дитини є всі умови для належного розвитку і виховання, які позивачка, як мати, надає і забезпечує дитині (а.с. 27). Судом установлено, що у березні 2015 року батько дитини [PERSON], буз дозволу матері дитини [PERSON], знову забрав малолітнього сина [PERSON] до себе за адресою: Харківська область, м. Ізюм, провул. Новаторський, буд. № 9, де проживають батьки відповідача, малолітня дитина проживає з батьком по цей час, та згідно умов проживання у дитини є всі умови для належного розвитку і виховання, які відповідач як батько надає і забезпечує дитині, не перешкоджав позивачці бачитися та спілкуватися із сином, але не повертає позивачці сина за місцем її проживання, тому вона неодноразово зверталася до міліції, до прокуратури, в комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради (а.с. 112, 190, 229, 230-233). Допитані свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили суду факти, на які посилається позивачка щодо її ставлення до малолітнього сина, характеризують [PERSON] як гарну матір, яка піклувалася сином, підтвердили, що між батьками дитини виникали скандали за місце проживання дитини. Допитані свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили суду факти, на які посилається відповідач щодо його ставлення до малолітнього сина, характеризують [PERSON] як батька, який піклувався сином, підтвердили, що між батьками дитини виникали скандали за місце проживання дитини. Згідно довідки обласного шкіряно-венерологічного диспанцера № 3 від 30 квітня 2015 року [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні в Ізюмському шкіряно-венерологічному диспанцері з 16.12.2014 року по теперішній час. Колектив навідувати не може (а.с. 70, 95) Довідками Ізюмського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 10 комбінованого типу Ізюмської міської ради підтверджується, що дитина [PERSON] була зарахована до закладу і відвідує заклад з 15.04.2015 року та з 16.10.2015 року по цей час, до дошкільного закладу дитину оформив батько [PERSON], дитина доглянута, охайна, розвинена на свої роки, проживає дитина разом з батьком (а.с. 76, 81, 84, 111, 113, 115, 117, 157, 191, 229, 242). В судовому засіданні малолітній [PERSON] виразив бажання проживати разом з батьком, хоча любить також свою маму і спілкується з нею. У судовому засіданні встановлено, що між батьками дитини виникають певні суперечки щодо участі кожного з них у вихованні дитини, між сторонами не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON]. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Згідно ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно положень СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити дитині належні умови проживання. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до «Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок», схваленої Постановою Верховною [PERSON] України №475-ХІУ від 05.03.1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної [PERSON] від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ, а також частин 7 і 8 статті 7 Сімейного кодексу України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За змістом ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно розяснення п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Судом встановлено, що мати дитини [PERSON] має постійне місце проживання у жилому будинку, якій належить їй на праві власності, отримувала дохід із центра зайнятості населення як безробітна, отримує аліменти від батька дитини, отримує заробітну плату за місцем роботи, за місцем проживання і роботи характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, має належні житлово-побутові умови для виховання дитини (а.с. 6, 8, 10-13, 133, 182-189, 212, 223, 243). Судом встановлено, що батько дитини [PERSON] проживає у жилому будинку, якій належить на праві власності його батькам, отримує дохід із заробітної плати, сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання сина, за місцем проживання і роботи характеризується позитивно, має належні житлово-побутові умови для виховання дитини (а.с. 51-52, 83, 114, 133, 182-189, 212, 223, 243). Суд виходить із того, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обовязків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітнього сина, а останній в свою чергу однаково добре ставиться як до матері, так і до батька. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу опікуна. За змістом ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, тому суд, не посилається на думку малолітнього сина [PERSON], беручи до уваги те, що він не досяг визначеного законом віку. При цьому суд бере до уваги та враховує, що Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні (виняткові) обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. При розгляді справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі від 25.05.2011 року, від 12.12.2012 року, як приклад застосування судами законодавства України стосовно визначення місця проживання малолітніх дітей з матірю в подібних правовідносинах. Таким чином, під час вирішення спору малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні (виняткові) обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Щодо заявлених позивачкою позовних вимогах в участі батька дитини у вихованні малолітньої дитини та заявлених відповідачем зустрічних вимогах в участі матері у вихованні малолітньої дитини, судом береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, вік дитини, стан його здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суду не надано доказів, які вказують на виключні (виняткові) обставини, які вказують на те, що малолітня дитина повинна бути розлучена зі своєю матірю. При визначенні місця проживання малолітнього сина, слід взяти до уваги його стать і вік, врахувавши ту обставину, що малолітнього сина з точки зору статі і віку, гігієни, обслуговування доцільно залишити з матір'ю. Дитина зараз у віці, коли формується його особистість й потребує постійного материнського догляду. Суд приходить до висновку про те, що мати може створити кращі умови для виховання й розвитку малолітньої дитини. Суд вважає, що на цей час немає підстав для визначення іншого способу участі батька дитини [PERSON] у вихованні малолітнього сина (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, ніж у визначеному судом, а саме: за місцем мешкання [PERSON] щотижня, а саме субота та неділя з 10-00 до 18-00, з виїздом в місця громадського відпочинку із обовязковим попередженням матері про місце перебування дитини, з урахуванням стану здоров'я дитини, її бажанням, з обовязковим дотриманням режиму дня та дієти, за виключенням часу хвороби дитини, з обовязковим поверненням дитини до постійного місця проживання. При цьому, в інтересах дитини, суд згоден надати можливість [PERSON] відвідувати сина у будні дні за місцем його проживання та спілкуватися з дитиною, що позитивно впливає на психічний стан дитини. Оскільки судовому захисту підлягають тільки ті права, що є вже порушені на час звернення до суду, то наразі є підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] частково, адже є встановлений факт порушення прав позивачки у справі, тому її позовні вимоги є обґрунтованими. Таким чином, суд задовольняє вимоги позивача [PERSON] частково і відмовляє у задоволенні зустрічного позову [PERSON] повністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд відшкодовує з відповідача на користь позивачки підтвердженні документально понесенні судові витрати на судовий збір в сумі 243 грн 60 коп. та 121 грн 20 коп. (а.с. 1, 142).

Outcome: partial