Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та відповідно до уточненої позовної заяви просила: визнати частково недійсним договір купівлі-продажу гаража за № 490 в Товаристві власників гаражів [ADDRESS] в частині покупця; перевести на [PERSON] , права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу гаража за № 490 в Товаристві власників гаражів [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час спільного проживання [PERSON] з [PERSON] був придбаний зазначений вище гараж. Стороною договору зі сторони покупця виступив [PERSON] , однак фактично правочин укладений за кошти позивача. На даний час [PERSON] помер, а його спадкоємець не визнає права [PERSON] на вказане майно. Ухвалою суду від 31.10.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 31.10.2019 року витребувано: належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу гаража за № 490 в товаристві власників гаражів [ADDRESS] , посвідченого 23.11.2013 року за реєстром № 2254, а також належним чином засвідчені копії документів на підставі яких такий договір було посвідчено; інформацію про доходи [PERSON] за період з 1990 року по перший квартал 2019 року включно. Ухвалою суду від 06.12.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 23.12.2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів залишено без розгляду, в задоволенні його клопотань про залучення співвідповідача та про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. Відповідач у встановлений судом строк відзив не подала, а тому суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає за можливе розглянути дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Судом встановлено, що 23.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] украдено договір купівлі-продажу гаража, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] , який прийняв у власність гараж № 409 в Товаристві власників гаражів № [ADDRESS] по [ADDRESS] та сплатив за вказаний гараж відповідну грошову суму. Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Ю.В. (на 46-48 а.с.). [INFO] [PERSON] помер (свідоцтво про смерть на 5 а.с.). Суд критично оцінює в якості доказу довідку про доходи [PERSON] з 1990 року по перший квартал 2019 року включно (на 44 а.с.) на підтвердження його матеріального та не спроможність придбати вказаний вище гараж, оскільки купівля майна могла бути здійснена на кошти він неоподаткованого заробітку або запозичень, тощо. Даючи оцінку доводам позову про недійсність правочину та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується положеннями цивільного законодавства, які встановлюють умови чинності правочинів, підстави визнання правочину недійсним та визначають правові наслідки недійсності правочинів. Так, за приписом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно положень ч. 1-3 та 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 235 цього Кодексу удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За змістом цієї норми в удаваному правочині воля сторін спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, а ознакою удаваного правочину є те, що у ньому внаслідок навмисних дій його учасників зовнішнє волевиявлення сторін не узгоджується з їх внутрішньою волею. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що хоча закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин норми, які регулюють той правочин, який сторони мали на увазі, у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Договір купівлі-продажу є правочином, який спрямований на реальне настання правових наслідків для його сторін, оскільки у зв`язку з його укладенням у покупця виникає обов`язок оплати придбаного товару та набувається право власності на нього. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 76, 77, 78 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що гараж за № 490 в товаристві власників гаражів [ADDRESS] придбано за рахунок її особистих коштів, а тому дане майно є її особистою власністю. Тим не менш [PERSON] не надала до суду жодного доказу з приводу того, що такий правочин був здійснений за її заощадження, адже надані документи не містить на це посилання. Не містять матеріали справи й доказів, що [PERSON] являється належним відповідачем, враховуючи відсутність доказів її права на спадкування. Зважаючи, що позивачем не доведено обставини, що вона була набувачем майнових прав за оспорюваним договором, порушення, невизнання або оспорювання її прав відповідачем підстав для визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та переведення прав і обов`язків покупця суд не вбачає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed