Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що громадській організації СТ «Оленівка-2» було передано у постійне користування земельну ділянку. Членам садового товариства в свою чергу були передані земельні ділянки безоплатно у власність. Відповідач є членом СТ «Оленівка-2» і власником земельних ділянок [NUMBER] (об`єднана) загальною площею 0,1199га та земельної ділянки [NUMBER] площею 0,0151га. Земельна ділянка [NUMBER] межує через вуличний проїзд з земельною ділянкою [NUMBER] (власник [PERSON] ), з протилежного боку - [NUMBER] ( [PERSON] ). Вказав, що влітку 2004 року відповідач самовільно переніс межі земельної ділянки 0,1199га на вуличний проїзд шляхом забудови паркану під кутом на 90 гр. з продовженням уздовж дороги до закінчення її межі та х завершенням на об`їзній дорозі загального користування товариства за проектними межами земельної ділянки [NUMBER] , чим здійснив захват частини вуличного проїзду та дороги. Внаслідок таких дій була суттєво звужена ширина проїзду, змінена планування та рельєф дороги загального користування, місцевості вцілому, оскільки вуличні проїзди є рівні та прямолінійні, однакової ширини - 6м. Тому забудова на ньому споруди з бетону, яка виступає на дорогу на третину її ширини та ще й перпендикулярно, виглядає вкрай вичурно. Відповідачу неодноразово пропонувалось в добровільному порядку усунути всі порушення, але він постійно відмовлявся. На чергову вимогу, лише в 2015 році відповідач надав державний акт на право власності на земельну ділянку з фактично новими межами. Вказав, що за його замовленням було проведено геодезичну зйомку на місцевості та виготовлення кадастрового плану меж земель загального користування та виявив невідповідність меж земельних ділянок відповідача, внаслідок чого ширина проїзду звузилась з 6м до 3,45м, а площе земельної ділянки [NUMBER] взагалі збільшилась удвічі. При з`ясуванні обставин отримання земельних ділянок у власність, ним було з`ясовано, що в 2012 році відповідач виготовив технічну документацію за договором з ТОВ «Агрогео-Груп» та отримав нові чотири межових знаки. На підставі цієї документації були внесені зміни до бази ДЗК з неправильними координатами. Також відповідач в 2012 році замовив технічну документацію в ТОВ «Геодезист» і отримав п`ять межових знаків. Виготовлена вищевказана технічна документації ТОВ «Агрогео-Груп» є неправомірною, незаконною, сфальсифікованою, виготовлена з численними грубими порушеннями чинного законодаства. Тому встановлення на цій межі паркану є неправомірним та незаконним. Оскільки у добровільному порядку відповідач не усуває порушення, тому право товариства є порушеним і підлягає судовому захисту. Просив суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні частиною вуличного проїзду та об`їзної дороги загального користування шляхом знесення самовільно збудованого на них паркану з приведенням меж належних йому земельних ділянок [NUMBER] та [NUMBER], кадастровий номер 3222484200:03:003:5013 та 3222484200:03:003:5229 у стан, який існував до порушення у відповідності до Генплану проекту організації та забудови території колективних садів підприємствами і організаціями Києво-Святошинського району Київської області; визнати такою, що не відповідає вимогам закону та нормативним актам у сфері землеустрою технічну документацію із землеустрою, виготовлену ТОВ «Агрогео-Груп» за договором з [PERSON] 18 вересня 2012 року, у частині винесення та розташування меж земельної ділянки з кадастровим номером 3222484200:03:003:5013, на вуличний проїзд садового товариства, який є землями загального користування; зобов`язати державного кадастрового реєстратора внести зміни у базу ДЗК щодо виключення внесених відомостей на підставі техдокументації ТОВ «Агрогео-Груп» від 18 вересня 2002 року з залишенням попередніх, які існували на підставі Проекту організації та забудови колективних садів за 1990 рік та відображали розташування на місцевості земельної ділянки [PERSON] площею 0,1199га [NUMBER], кадастровий номер 3222484200:03:003:5013 на картографічному плані вказаного Проекту та відомостей Державного земельного кадастру. 11 травня 2018 року представник позивача надав уточнену позовну заяву. Остаточно просив суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні частиною вуличного проїзду та об`їзної дороги загального користування шляхом знесення самовільно збудованого на них паркану з приведенням меж належних йому земельних ділянок [NUMBER] та [NUMBER], кадастровий номер 3222484200:03:003:5013 та 3222484200:03:003:5229 у стан, який існував до порушення у відповідності до Генплану проекту організації та забудови території колективних садів підприємствами і організаціями Києво-Святошинського району Київської області; визнати договір між [PERSON] на відновлення меж належній йому на праві власності земельної ділянки 0,1199га у садовому товаристві та фіктивним товариством «Агрогео-Груп» від18 вересня 2012 року, яке у своїй незаконній діяльності використовувало код ЄДРПОУ, що належав іншій юридичній фірмі, фіктивну печатку, ліцензію, інші реквізити - нікчемним правочином і виготовлену за ним технічну документацію із землеустрою недійсною; зобов`язати державного кадастрового реєстратора усунути наслідки нікчемного правочину шляхом виключення із бази ДЗК відомостей, внесених на підставі виготовленої техдокументації фіктивною юридичною особою ТОВ «Агрогео-Груп». 01 лютого 2018 року до суду надійшов відзив на позов Головного управління Держгеокадастру у Київській області. Не погоджуючись з даним позовом вказали, що на підставі виготовленої технічної документації проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку відповідно до вимог закону. Підстав для відмови у проведенні такої реєстрації реєстратор не мав. Жодних порушень чинного законодавства ними не допущено. Просили відмовити в задоволенні позову. 01 серпня 2018 року до суду надійшов відзив на позов [PERSON] . Не погоджуючись з позовом вказав, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог про самовільне встановлення паркану, захоплення земель загального користування та порушення права саме ГО СТ «Оленівка-2». Позивачем не надано доказів про передання саме йому цих земель. Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Існував ще один спір щодо захоплення земель загального користування саме [PERSON] , а представник позивача є її цивільним чоловіком. Тому дана особа є належним відповідачем по справі. Просив відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками. При розгляді справи судом встановлено, що ГО «СТ «Масив Оленівка» є особою, що здійснює розпорядження земельними ділянками, що знаходяться на її території, вирішує питання організації охорони території, здійснює контроль за правилами внутрішнього розпорядку, здійснює контроль за дотриманням правил забудови такої території. Пунктом 10 Статуту СТ «Масив Оленівка» передбачено, що основним завданням садового товариства є вирішення загальних питань з благоустрою територій, організації водопостачання, електрифікації, будівництву під`їзних доріг, а також вирішення всіх інших питань товариства. Згідно із частиною четвертою статті 35 ЗК України до земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування. Відповідно до пункту 25 нової редакції Статуту товариства, затвердженого загальними зборами масиву садового товариства «Оленівка» 11 травня 2003 року та зареєстрованого Малютинською сільською радою народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області 23 рудня 2003 року на час видання цій громадській організації свідоцтва про реєстрацію юридичної особи від 23 грудня 2003 року: містить заходи щодо членів масиву, які порушують Статут, де у числі інших заходів, передбачено й порядок вирішення цивільно-правових спорів, що виникають між членами садових товариств, крім розгляду їх правлінням, а у разі неможливості їх вирішення, - у судовому порядку. Спори між колективними членами масиву та масивом вирішуються судом. Взаємовідносини садового товариства «Оленівка - 2», відповідно до підпункту 2.2 пункту 2 Статуту садового товариства «Оленівка - 2» з масивом, тобто з ГО «СТ «Масив Оленівка», в структуру якого входить останнє (самостійно вирішуються усі питання щодо ведення господарської діяльності), окрім вирішення обов`язкових загальних питань масиву. [PERSON] є членом ГО «Садове товариство «Масив Оленівка» та власником двох земельних ділянок за № [NUMBER], що підтверджується копією рішення Агропромислового комітету Київської області від 10.04.1989р. за № 31-26-222, копію рішення виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів від 18.04.1989 р. № 70, копію списку підприємств, установ і організацій, яким надаються земельні ділянки в постійне користування для розміщення колективних садів, копією рішення виконавчого комітету Малютянської селищної ради Києво- Святошинського району Київської області від 29.04.1998р. за № 8/1-89. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1199, розташованої на території Малютянської сільської ради с/т «Оленівка». Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб`єктами господарської діяльності виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 35, пункту б частини першої статті 81 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельної ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно зі статтями 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом частини першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок повинні дотримуватися правил добросусідства та не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. За змістом частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів. Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Також судом встановлено, що заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2016 року позов Громадської організації «Садове товариство» МАСИВ ОЛЕНІВКА» до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні дорогою загального користування, знесення самочинно збудованого паркану та приведення земельної ділянки в стан, що існував до порушення - задоволено. Зобов`язано [PERSON] привести земельну ділянку - дорогу загального користування, що проходить вздовж меж земельних ділянок № [NUMBER] (згідно генплану с/т «Масив Оленівка»), за адресою: [ADDRESS] ») в стан, який існував до порушення, шляхом знесення самочинно збудованого паркану встановленого на вказаній дорозі загального користування. Позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Громадська організація «Садове товариство» МАСИВ ОЛЕНІВКА» про усунення перешкод в користуванні засобом обліку електроенергії - лічильником та дорогою загального користування та зобов`язання відповідача знести самочинно збудований паркан та приведення земельної ділянки в попередній стан, що існував до порушення - задоволено. Зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в праві вільного доступу до засобів обліку електричної енергії (лічильнику), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] », шляхом відновлення дороги загального користування вздовж меж земельних ділянок № [NUMBER] (згідно генплану с/т «Масив Оленівка») в стан, що існував до будівництва паркану на вказаній дорозі та вигрібної ями (каналізаційного колодязя). Зобов`язано [PERSON] знести самочинно збудований бетонний паркан, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] » та проходить вздовж меж земельних ділянок № [NUMBER] (згідно генплану с/т «Масив Оленівка») зі сторони дороги загального користування. Зобов`язано [PERSON] засипати вигрібну яму (каналізаційний колодязь), що викопана на дорозі загального користування, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] » та проходить вздовж меж земельних ділянок № [NUMBER] (згідно генплану с/т «Масив Оленівка»). Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. При розгляді вищевказаної справи судом було встановлено, що [PERSON] було неправомірно, самовільно, безпідставно змінено межі земельної ділянки за рахунок частини дороги загального користування, у зв`язку із перенесенням частини паркану на початок земельної ділянки з кадастровим номером 3222484200:03:003:5232 та було незаконно встановлено металевий паркан з бетонним фундаментом й побудовано колодязь на землях загального користування. ГО «СТ «Масив Оленівка», як особа, що здійснює контроль за правилами внутрішнього розпорядку, та [PERSON] , як власник вищезазначених земельних ділянок, можуть вимагати усунення будь-яких порушень їхніх прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина друга, пункт б частини третьої статті 152 ЗК України). Таким чином, встановлено, що дії [PERSON] щодо встановлення паркану з бетонним фундаментом на дорозі загального користування, безпосередньо над кабелями електропередачі, обмежує вільний доступу до траси кабельних ліній, шафи з електролічильником та будівництва каналізаційного колодязя в межах охоронної зони кабельних ліній є порушенням Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31 липня 1996 року № 28 (зі змінами), Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 1997 року № 209, Правил улаштування електроустановок, правил технічної експлуатації електроустановок споживачів, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 25 липня 2006 року № 258 (зі змінами), та прав [PERSON] щодо безперешкодного користування землями загального користування (дорогою) та доступу до електролічильника споживання ним електричної енергії у його будинковолодінні Згідно зі статтею 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність. За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. За клопотанням позивача було призначено судову експертизу. 05 вересня 2019 року до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи з питань землеустрою №23173/18-41/24057-24059/19-41 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Разом з тим, даний висновок не містить підтвердження того, що технічна документація відповідача складена з грубим порушенням законодавства, паркан, який просить знести позивач, встановлений не на межі земельної ділянки відповідача. Також експерт не вказав, що звуження ширини проїзду відбулось саме за рахунок самовільного захоплення та вставлення відповідачем паркану. Інші докази, подані позивачем, також не підтверджують заявлених позовних вимог, містяться самовільні дописи, домальовки представника позивача, на копіях не вбачається підписів та печаток установ, організацій, підприємств, які мають міститься в оригіналах документів. Щодо зведеного кадастрового плану, то як доказ позовних вимог суд також оцінює його критично, оскільки з нього не можливо встановити, на підставі яких вихідних даних він був складений, що саме було надано позивачем. Крім того, його дані не підтверджені у висновку судової експертизи, про що вказав експерт. Тому в задоволенні позовних вимог про знесення паркану, виключення з бази даних відомостей про право відповідача на земельну ділянку не підлягають до задоволення. Щодо визнання договору та технічної документації нікчемною слід вказати, що позивач також не довів своїх позовних вимог щодо фіктивності товариства, вчинення товариством або відповідачем незаконних дій, використання підробних документів, печаток, тощо. Представник позивача обмежився лише власними поясненнями цих обставин без надання належних та допустимих доказів таким обставинам. Незнаходження представником позивача юридичної особи в реєстрі не може ототожнюватись взагалі з відсутністю такої юридичної особи. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, пункту 1 статті 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, та статті 41 Конституції України, статей 321, 328 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Разом з тим, спосіб захисту порушеного права може бути не будь-який, а такий, що передбачений законом. Позивач не вказав закон, на підставі якого може бути визнана нікчемною технічна документація. Також позивач не обґрунтував підстави для визнання правочину нікчемним. Тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed