Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач та в якому остання не проживає з 2018 року. За вказаною адресою сторони проживали як співмешканці без реєстрації шлюбу, а на даний час остання проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач є власником будинку, а факт реєстрації відповідача чинить у цьому перешкоди. В будинку зареєстрований позивач, жодних домовленостей з відповідачем щодо користування та розпорядження ним досягнуто не було. На судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідачка на судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала. На судове засідання представник третьої особи не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечив. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведенні позивачем обставини, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 17 серпня 2015 року № 42368729 та договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 серпня 2015 року житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . Із домової книги на вказаний будинок вбачається, що у будинку зареєстрований позивач з 21 грудня 2017 року, відповідачка з 24 грудня 2015 року та малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до\~довідки виданої\~14\~січня 2021\~року Великоолександрівською\~селищною радою\~В.Олександрівського\~району Херсонської\~області [PERSON] \~ [INFO] \~з лютого\~2018\~року по\~теперішній час\~за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, не заперечувались сторонами, узгоджуються між собою та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Зміст позовних вимог, підстави позову та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу прав відповідача на користування житловим приміщення, які врегульовані статтями 383, 391, 405 ЦК України, статтею 150 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі Закон). Так, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що власник майна має право вимагати від інших осіб усунення правових перешкод у користуванні належною йому власністю у випадку, якщо їх дії або бездіяльність щодо відповідного майна є неправомірними та порушують права власника. Суд установив, що позивач є власником будинку, а відповідачка є матір`ю дитини із якою він проживав у цивільному шлюбі, а отже між ними існують правовідносини як між членами сім`ї та позивач має право ставити питання про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням. Також право власності передбачає, що саме власник майна визначає коло осіб, яким слід надати право користування ним у порядку визначеному чинним законодавством. Це може відбуватись, зокрема шляхом надання згоди на реєстрацію, що свою чергу передбачає і надання особі права користуватись житлом. Крім цього, вказаний Закон передбачає можливість зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, порушені неправомірною бездіяльністю відповідача, оскільки власник майна при здійсненні користування ним обмежений волею відповідача. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який є власником будинку, так і відповідачки, яка втратила інтерес до нього та не проживає у ньому тривалий період часу. Крім того, при вирішенні вказаного питання суд враховує, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням не призведе до порушення прав малолітньої доньки сторін, яка хоча і проживає разом з матір`ю, однак є зареєстрованою в будинку позивача, оскільки в такому разі дитина залишається бути зареєстрованою з одним із батьків. Отже, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позов про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved