Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - Відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському районі м. Харкова, в обґрунтування якого зазначила, що з 01 жовтня 2018 року в квартирі був зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , шлюб між якими було розірвано за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року. Ще до розірвання шлюбу чоловік залишив квартиру, його місце знаходження позивачці невідоме. Усі свої особисті речи відповідач відвіз з собою, в користуванні квартирою йому ніхто не перешкоджає. В квартирі [PERSON] відсутній більше двох років. Відповідач у цивільних правовідносинах щодо найму житла зі мною не знаходиться, він не є членом моєї сім`ї, отже підстав для збереження за ним житла немає . Позивачка просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Копію ухвали про прийняття до розгляду позовної заяви та відкриття провадження разом із копією позовної заяви [PERSON] отримав 19 січня 2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Проте від відповідача не надійшло відзиву на позовну заяву. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рудаєвою В.О. 27 листопада 2013 року (а.с. 4). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8). Згідно листа ГУ НП в Харківській області ЄО № 7045/60/2021 від 20 березня 2021 року за зверненням позивачки було опитано мешканців сусудніх квартир [PERSON] , мешкає: [ADDRESS] , [PERSON] , мешкає: [ADDRESS] , які пояснили, що за вказаними адресами мешкають тривалий час. [PERSON] вони вже давно не бачили, за місцем мешкання позивачки останній не проживає, де може мешкати, їм не відомо. Встановлено, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не мешкає. В судовому засіданні свідок [PERSON] та свідок [PERSON] пояснили, що [PERSON] не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , більше двох років. У вказаній квартирі відсутні його особисті речі, він не приходить в цю квартиру. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Тобто предметом спору у даній справі є визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав зазначених вище, які викладені позивачкою в позовній заяві. Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищевикладені норми, а також те, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає без поважних причин більше одного року, то суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесені позивачкою судові витрати підтверджується квитанцією № 0.0.1945652968.1 від 17 грудня 2020 року про сплату судового збору у сумі 840,80 грн. Тому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved