Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що з 02.02.2010 р. [PERSON] та [PERSON] почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 28.08.2012 р. [PERSON] та батько позивача [PERSON] уклали договір № 2808001/12 про участь у Фонді фінансування будівництва квартири [ADDRESS] . 07.09.2012 р. [PERSON] платіжним дорученнями № 428 здійснив платіж в розмірі 161634, 00 грн. за фінансування об`єкту інвестування згідно вищезазначеного договору. 05.02.2013 р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. 25.05.2013 р. Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві видала свідоцтво на право власності на квартиру [ADDRESS] . 01.06.2013 р. у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . 25.03.2016 р. шлюб між подружжям було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 02 лютого 2010 року по 04 лютого 2013 року ; визнати за [PERSON] право власності на ј частину квартири [ADDRESS] як належну частку у спільному майні подружжя; стягнути з Відповідача на користь позивач понесені судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03.10.2018 відкрито провадження по даній справі та постановлено розгляд справи проводити в спрощеному позовному порядку без повідомлення сторін. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.11.2018 призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Позивач та його представник в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали. Позивач пояснив, що причиною розлучення стало небажання відповідача доглядати за дитино. По суті, квартиру придбали здебільшого за кошти позивача, проте він погодився на Ѕ квартири. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в тому числі шляхом оприлюднення оголошення на сайті Судової влади України, про причини неявки не повідомили. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем має дружні стосунки, навчався з ним в одному класі, неодноразово був у сторін в гостях. З 2011 по 2014 рік позивач та відповідач проживали разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з позивачем та відповідачем знайомий з 2009 року. Вказав, що в останніх не була повноцінна сім`я. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 41 Конституції України, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 28.08.2012 р. [PERSON] та батько позивача [PERSON] уклали договір № 2808001/12 про участь у Фонді фінансування будівництва квартири [ADDRESS] . 07.09.2012 р. [PERSON] платіжним дорученнями № 428 здійснив платіж в розмірі 161634, 00 грн. за фінансування об`єкту інвестування згідно вищезазначеного договору. 05.02.2013 р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 05.02.2013 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 101. 25.05.2013 р. Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві видала свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на квартиру [ADDRESS] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 14.06.2013 року. 25.03.2016 р. шлюб між подружжям було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Частина друга зазначеної статті вказує, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з матеріалів справи у відзиві відповідач сам фактично визнає факт спільного проживання однією сім`єю із Позивачем з лютого 2010 року. Так, відповідач прямо зазначає у відзиві, що вона певний період зустрічалась з позивачем, а з лютого 2010 року після переїзду позивача з м. Одеси до м. Києва разом з ним проживала в орендованих квартирах. Відтак, проживання позивача і відповідача в однокімнатній квартирі, тобто одиноких (неодружених) людей, які не є кровними родичами, упродовж тривалого періоду часу, а саме, з лютого 2010 року (початку спільного проживання однією сім`єю) по 05.02.2013 року (дату укладення шлюбу), не може бути кваліфіковане як проживання «квартирантів», про що вказує відповідач. Як сам відповідач зазначає у своєму відзиві, що вони разом із позивачем орендували житло, в якому спільно проживали, разом сплачували за комунальні послуги. На вихідні та на свята вони неодноразово їздили разом у село до батьків, друзів, бабусі позивача у Чернігівську область, що підтверджується фотокартками, які зроблені в різні періоди під час відпочинку відповідача з позивачем, які наявні в матеріалах справи. Факт спільного проживання позивача і відповідача однією сім`є без реєстрації шлюбу у вказаний період часу також підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] . В 2012 році, тобто на момент сплати внесків на фінансування житла, відповідач була вагітна, а [INFO] у них з позивачем народився син. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03.06.1999 року обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат на утриманні житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. Отже, як вбачається з вищезазначеного, між позивачем та відповідачем були усталені відносини, які притаманні подружжю, також вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство та мали спільні витрати. Відповідач у своєму відзиві стверджує, що вона нібито свою частину вартості вказаної квартири заплатила самостійно через касу Управителя - ТОВ «ФК Житло-Капітал». Однак дане твердження не підтверджено жодним належним та допустимим доказом про сплату нею відповідного платежу. Довідка №026 від 27 березня 2013 року фонду фінансування будівництва виду А за програмою ДПАТ «БК «УКРБУД», про яку відповідач зазначає у відзиві та подає як доказ про нібито самостійно сплачену нею частку за квартиру через касу управителя - ТОВ «ФК Житло-Капітал», немає відношення до сплати, про яку стверджує відповідач, позаяк дана довідка була видана на підтвердження прав довірителя щодо набуття у власність закріпленого за ним об`єкту інвестування. При цьому, зазначена довідка не є розрахунковим документом та не може підтверджувати факт внесення коштів саме [PERSON] . Крім того, у цій довідці також вказаний інший довіритель, співвласник побудованого житла, батько Позивача - [PERSON] . Щодо коштів, які Управитель повернув відповідачу як нібито зайві кошти, дані кошти у розмірі 5000 грн. Управителем було повернуто після того, як квартиру було введено в експлуатацію і за результатами фактичних замірів загальної площі побудованого об`єкта нерухомості виявлено зменшення цієї площі квартири на 0,6 кв.м (запроектована площа - 40,9 кв.м., фактична площа - 40,3 кв.м). Тому Управитель на виконання умов договору про участь у фонді фінансування будівництва №2808001/12 від 28 серпня 2012 року повернув різницю у площі квартири грошовими коштами (5000 грн.), що підтверджується відповідною довідкою про перерахунок грошових коштів від 04.03.2013 р. [PERSON] на підтвердження того, що саме він сплачував зі свого особистого рахунку обидві частини квартири надає відповідні платіжні доручення № 428 від 07.09.2012 р. № 4933 від 30.08.2012 р. Отже твердження, які наводить відповідач у своєму відзиві, та довідка, на яку посилається відповідач, немає відношення до оплати відповідачем суми своєї частки. Натомість, Ѕ частка квартири [ADDRESS] , права на які були оформлені на відповідача, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на дату фінансування будівництва вказаної квартири позивач і відповідача фактично проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу та їх частку (1/2) сплатив зі свого особистого рахунку позивач, що підтверджується договором банківського рахунку №262031045501 від 24.01.2012 р. Згідно із вимогами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Водночас, дана глава передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до наведених норм закону та на підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що Ѕ частина вказаної квартири є спільною сумісною власністю позивача і відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно, підлягають задоволенню. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved