Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену йому заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 03 липня 2017 року в сумі 17271,84 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послалася на те, що він з 13 липня 2016 року по 03 липня 2017 року працював на посаді оглядача-ремонтника вагонів 5 розряду виробничого підрозділу «Дебальцевське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати йому заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 03 липня 2017 року становить 21634,10 грн (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 17271,84 грн), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки, як йому пояснили, усі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишились на території непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 03 липня 2017 року він не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (вул. Привокзальна м. Лиман Донецької області), куди вони були здані ним особисто в жовтні 2017 року. Добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється. Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с.31-36), в якому позов [PERSON] не визнав у повному обсязі, пославшись на те, що за період з 01.03.2017 по 15.03.2017 [PERSON] була нарахована заробітна плата з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів у сумі 1623,61 грн, яка була отримана 19.08.2017 у касі підрозділу «Донецька залізниця» м. Лиман. З 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізнимця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції,, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. Позивачем надано копію довідки щодо нарахування заробітної плати за березень 2017 року червень 2017 року, на підставі якої обґрунтована позовна заява, підписана начальником виробничого підрозділу «Дебальцевське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», який діяв на підставі довіреності № 4972 від 01.11.2016. Згідно із витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей вищевказана довіреність припинила дію з 04.05.2017. На підставі вищевикладеного начальник виробничого підрозділу «Дебальцевське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» не уповноважений на вчинення будь-яких дій, а ще довідка не містить будь-яких обов`язкових для бухгалтерських документів реквізитів (не має печаток, штампів, вихідного номеру та дати складання), тому копія довідки не є належним доказом. Крім того, висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії обставин непереборної сили відносно ПАТ «Укрзалізниця» встановлена відсутність вини підприємства у невиконанні зобов`язань, передбачених ст. ст. 47, 115 і 116 КЗпП. Позивач відповідь на відзив не подав. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи шляхом публікації на офіційному сайті суду оголошення про виклик, у судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача АТ «Українська залізниця», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив справу розглядати у його відсутність. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 13 липня 2016 року по 03 липня 2017 року перебував у трудових правовідносинах з виробничим підрозділом «Дебальцевське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», де працював на посаді оглядача-ремонтника вагонів 5 розряду. 03 липня 2017 року звільнений за скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (копія трудової книжки з відповідними записами на а.с. 8-11). Статтею 43\~Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до\~статті 110 КЗпП України\~при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із ч. 1\~ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», а\~\~другою частиною цієї статті встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, суд виходить з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає встановленим той факт, що при звільненні [PERSON] належала нарахована заробітна плата, яка відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.4) складає 21634,10 грн (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 17271,84 грн) за період з березня 2017 року по липень 2017 року. Надана відповідачем довідка за №1193 від 17.10.2019 року (а.с.40) містить інформацію про те, що дохід [PERSON] за останні 7 місяців складався з нарахувань за січень 2017 року по березень 2017 року у розмірі 9552,87 грн. Сума до виплати з урахуванням утримань визначена в розмірі 7596,29 грн. За березень 2017 року нараховано 204,80 грн, до виплати 1623,61 грн. Сума у розмірі у розмірі 1623,61 грн за першу половину березня 2017 року була виплачена позивачу 19 серпня 2017 року, що підтверджено Видатковим касовим ордером (копія на а.с.41). Тож позов необхідно задовольнити частково із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості із\~заробітної плати без\~утримання обов`язкових\~податків та\~зборів за\~період з\~16\~березня 2017\~року по\~03\~липня 2017\~року у загальному\~розмірі 19592,30 грн (21634,10 грн 2041,80 грн). Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету, а саме: податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (168.1.1). Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (168.1.2.). Згідно з абз. 5 п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Приймаючи до уваги наведенні положення законодавства та зважаючи на те, що предметом позову [PERSON] є заробітна плата за березень-липень 2017 року, суд вважає, що не є виходом за межі заявлених позовних вимог задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період часу з 16 березня 2017 року по 03 липня 2017 року в розмірі 19592,30 грн без урахування податку та інших обов`язкових платежів, оскільки саме ця сума підлягає оподаткуванню під час її виплати та зазначена в поданій на підтвердження заявлених позовних вимог довідці (а.с.4). Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем як роботодавцем позивача підтверджена та обставина, що у спірний період часу [PERSON] перебував з ним у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та виплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, що ним підтверджено, розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої йому заробітної плати відповідач не спростував. При цьому, суд уважає безпідставними доводи відповідача про те, що довідка на підтвердження розміру заборгованості (а.с.4) є недопустимим доказом та відхиляє їх з огляду на те, що відповідач не надав суду доказів (якими могли б бути, зокрема, копії відповідних наказів) про те, що особи від імені яких підписана довідка [PERSON] , [PERSON] на час звільнення позивача не займали на підприємстві відповідача зазначені в довідці посади, що вони таку довідку не підписували та позивачу не видавали. Відкликання відповідачем довіреності на ім`я начальника ВП Левицького Р.В. (а.с. 52) свідчить про припинення здійснення ним представницьких функцій відповідача. Однак, зазначене не свідчить, про те, що [PERSON] був звільнений з посади начальника ВП і не виконував функції начальника ВП та не міг підписувати довідки про розмір заборгованості із заробітної плати. Тож конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено. Суд також відхиляє доводи відповідача щодо правомірності припинення нарахування заробітної плати позивачу з огляду на: - Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 р. (введені в дію Указом Президента України\~від 15 березня 2017 року № 62/2017) «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», оскільки це Рішення регулює питання припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та забезпечення безпечного і надійного функціонування паливно-енергетичного та металургійного комплексів України, нейтралізації загроз економічній безпеці України та мінімізації їх наслідків для економіки та бюджету України. Воно стосується повноважень Кабінету Міністрів, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Національної гвардії України, Державної фіскальної служби України, Служби безпеки України, і не містить вказівок або рекомендацій щодо припинення нарахування та виплати заробітної плати працівникам підприємства «Українська залізниця»; -\~Науково-правовий\~висновок Торгово-промислової\~палати України «щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили» від 16.01.2018 р. №126/2/21-10.2 (а.с.42-50), оскільки висновок про відсутність вини відповідача як роботодавця у невиплаті заробітної плати не є законодавчо визначеною підставою для його звільнення від такого обов`язку, як і підставною порушення гарантованого Конституцією України права особи на оплату праці. З огляду на наведене, суд уважає, що позов слід задовольнити частково. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 768,40 грн, виходячи з такого: Відповідно до пп.1\~\~п.1 ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»\~в розрахунку на місяць у розмірі 1921,00 грн. Отже, при поданні позову судовий збір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі складав 768,40 грн (1921,00 грн х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial