Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, треті особи: Державна казначейська служба України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Складсервіс Україна» про відшкодування збитків. У своїй позовній заяві позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 424 512,00 грн. (чотириста двадцять чотири тисячі п`ятсот дванадцять гривень 00 коп.) в якості відшкодування збитків, завданих Державною фіскальною службою у місті Києві внаслідок неповернення вилученого у [PERSON] товару, а також стягнути судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, 24 серпня 2019 року співробітником Головного управляння Державної фіскальної служби у м. Києві, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 177-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення (надалі - «КУпАП»), вилучено в порядку ст. 265 КУпАП товар - тютюн для кальяну під брендом «Gixom» у кількості 10 220 пачок в асортименті (надалі - «Товар»), який належить на праві власності [PERSON] . Того ж дня, згідно акта передачі майна від 24 серпня 2019 року, ГУ ДФС у м. Києві передано Товар на строкове платне зберігання ТОВ «Складсервіс Україна», з метою його схоронності. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.03.2020 у справі № 761/38283/19, яка набрала законної сили 21 березня 2020 року відповідно до якої було вирішено закрити провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 177-2 КУпАП та вирішено передати в розпорядження останнього вилучений при складенні протоколу про адміністративне правопорушення Товар. 22 червня 2020 року, у відповідь на звернення [PERSON] від 04.06.2020 щодо повернення вилученого Товару, ГУ ДФС у м. Києві повідомило про направлення до Солом`янського районного суду м. Києва листа, у зв`язку із необхідністю роз`яснення рішення суду в частині необхідності повернення. конфіскації або знищення Товару. 09 липня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва направив ГУ ДФС у м. Києві для відома та виконання належним чином завірену копію постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року у справі № 761/38283/19 із роз`ясненням щодо необхідності повернення вилученого Товару його законному власнику - [PERSON] . Листом від 08 вересня 2020 року ГУ ДФС у м. Києві повідомило, що супровідний лист Солом`янського районного суду у м. Києві від 02 вересня 2020 року №761/3823/19/48029/2020 щодо повернення вилучених тютюнових виробів розглянуто, однак рекомендовано [PERSON] з метою повернення Товару звертатися до представників ТОВ «Складсервіс Україна». 05 жовтня 2020 року [PERSON] направлено на адресу ГУ ДФС у м. Києві та ТОВ «Складсервіс Україна» за вих. №№ 01/10-20 та 03/10-20 відповідно до яких просив: виконати постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 10.03.2020 у справі № 761/38283/19 в частині повернення [PERSON] вилученого ГУ ДФС у м. Києві Товару; письмово повідомити [PERSON] та/або його представника про результати розгляду вимог, а також місце, час та дату повернення вилученого Товару. Також, у той же день, на адресу ГУ ДФС у м. Києві та ТОВ «Складсервіс Україна» було направлено адвокатські запити за вих. №№ 02/10-20 та 04/10-20 відповідно, яких адвокат просив: надати інформацію щодо точного місця зберігання Товару, який було передано ГУ ДФС у м. Києві на зберігання ТОВ «Складсервіс Україна» за актом передачі майна від 24.08.2019; надати належним чином завірену копію договору, укладеного між ТУ ДФС у м. Києві та ТОВ «Складсервіс Україна», за яким було передано на зберігання вилучений у [PERSON] . Товар згідно акту передачі майна від 24.08.2019; надати належним чином завірену копію договору оренди № 01 -06-2017 від 01.06.2017, за яким ТОВ «Складсервіс Україна» орендує приміщення, в яких зберігається вилучений у [PERSON] . Товар. Відповіддю від 13 жовтня 2020 року ГУ ДФС у м. Києві повідомило про направлення ТОВ «Складсервіс Україна» листа щодо необхідності повернення вилученого Товару та вкотре рекомендувало звернутись з метою повернення вилученого Товару безпосередньо до ТОВ «Складсервіс Україна». 23 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до ГУ ДФС у м. Києві із досудовою вимогою щодо відшкодування збитків у розмірі вартості вилученого та неповерненого [PERSON] . Товару, яка залишилась без відповіді та реагування. Позивач зазначає, що станом на дату подачі позовної заяви постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 10.03.2020 у справі № 761/38283/19 ГУ ДФС у м. Києві не виконана, вилучений ГУ ДФС у м. Києві Товар [PERSON] не повернено; а місцезнаходження Товару, невідоме, що є грубим порушенням права власності [PERSON] , та є підставою для відшкодування ГУ ДФС у м. Києві збитків. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 грудня 2020 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18 березня 2021 року на адресу суду надійшли пояснення на позовну заяву від Державної казначейської служби України, у яких вказують, що позивач, який звернувся з позовом про стягнення збитків, має довести наявність всіх чотирьох елементів правопорушення, в тому числі і вини, а посилання позивача на необхідність застосування ст. ст. 22, 1173, 1174 ЦК України, які не потребують доведення вини є безпідставними. Також зауважили, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених його прав, оскільки законодавством визначено чіткий порядок зберігання та повернення вилучених речей при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Отже, законі підстави для стягнення шкоди з Державного бюджету України у позивача відсутні. 22 квітня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовує свою позицію тим, що позивачем не доведено наявності у діях (бездіяльності) Відповідача усіх елементів цивільного правопорушення, а також не доведено те, що саме посадовими особами ГУ ДФС у м. Києві завдано шкоди в розмірі 424 512, 00 гривень. Відповідно, вилучення майна (тютюн для кальяну) у [PERSON] , а також його передача на відповідальне зберігання особі ТОВ «Складсервіс Україна» була здійснена у межах складання протоколу про адміністративне правопорушення № 38 від 24.08.2019 старшим оперуповноваженим ОУ ГУ ДФС у м. Києві та акту приймання-передачі на відповідальне зберігання від 24.08.2019. В подальшому, матеріали справи стосовно [PERSON] були направлені до суду для розгляду та прийняття рішення. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.03.2020 по справі № 761/38283/19 визнано особу винною у здійсненні адміністративного правопорушення та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення. Також зазначає, що супровідний лист Солом`янського районного суду направлено ТОВ «Складсервіс Україна» для належного виконання в частині повернення майна [PERSON] , яке перебуває на відповідальному зберіганні вказаного суб`єкта господарювання згідно акту приймання-передачі від 24.08.2019, про що повідомлявся сам Позивач листами. У судовому засіданні, яке відбулося 29 квітня 2021 року представником відповідача було подано клопотання про визнання доказів неналежними, у якому просив суд визнати неналежним доказом додану [PERSON] до позовної заяви видаткову накладну № 42 від 20.08.2019, як підтвердження факту права власності на товар. 29 квітня 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача. 20 травня 2021 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення відповідача. У судовому засіданні, яке відбулося 01 червня 2021 року представником відповідача було подано клопотання про визнання доказів неналежними, у якому просив суд визнати неналежним та недостовірним поданий представником позивача Звіт про оцінку майна від 27.04.2021 року. 02 червня 2021 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача про визнання доказів неналежними, яка є аналогічною поданій заяві від 01 червня 2021 року. 06 липня 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника позивача на заяву ГУ ДФС у м. Києві про визнання доказів неналежними. Представник позивача [PERSON] - адвокат Архіпов О.Ю. в судовому засіданні просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представники відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - Аліфанов Т.Ю., та Філоретова М.В. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі, просили суд відмовити. Третя особа - Державна казначейська служба України своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд звертає увагу, що у своїх письмових поясненнях від 18 березня 221 року представник третьої особи просив суд розглядати справу у їх відсутність. Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Складсервіс Україна» своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, суд було встановлено наступне. 24 серпня 2019 року співробітником Головного управляння Державної фіскальної служби у м. Києві, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 177-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення (надалі - «КУпАП»), вилучено в порядку ст. 265 КУпАП товар - тютюн для кальяну під брендом «Gixom» у кількості 10 220 пачок в асортименті (надалі - «Товар»), який належить на праві власності [PERSON] . Того ж дня, згідно акта передачі майна від 24 серпня 2019 року, ГУ ДФС у м. Києві передано Товар на строкове платне зберігання ТОВ «Складсервіс Україна», з метою його схоронності. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.03.2020 у справі № 761/38283/19, яка набрала законної сили 21 березня 2020 року відповідно до якої було вирішено закрити провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 177-2 КУпАП та вирішено передати в розпорядження останнього вилучений при складенні протоколу про адміністративне правопорушення Товар. 22 червня 2020 року, у відповідь на звернення [PERSON] від 04.06.2020 щодо повернення вилученого Товару, ГУ ДФС у м. Києві повідомило про направлення до Солом`янського районного суду м. Києва листа, у зв`язку із необхідністю роз`яснення рішення суду в частині необхідності повернення. конфіскації або знищення Товару. 09 липня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва направив ГУ ДФС у м. Києві для відома та виконання належним чином завірену копію постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року у справі № 761/38283/19 із роз`ясненням щодо необхідності повернення вилученого Товару його законному власнику - [PERSON] . Листом від 08 вересня 2020 року ГУ ДФС у м. Києві повідомило, що супровідний лист Солом`янського районного суду у м. Києві від 02 вересня 2020 року №761/3823/19/48029/2020 щодо повернення вилучених тютюнових виробів розглянуто, однак рекомендовано [PERSON] з метою повернення Товару звертатися до представників ТОВ «Складсервіс Україна». 05 жовтня 2020 року [PERSON] направлено на адресу ГУ ДФС у м. Києві та ТОВ «Складсервіс Україна» за вих. №№ 01/10-20 та 03/10-20 відповідно до яких просив: виконати постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 10.03.2020 у справі № 761/38283/19 в частині повернення [PERSON] вилученого ГУ ДФС у м. Києві Товару; письмово повідомити [PERSON] та/або його представника про результати розгляду вимог, а також місце, час та дату повернення вилученого Товару. Також, у той же день, на адресу ГУ ДФС у м. Києві та ТОВ «Складсервіс Україна» було направлено адвокатські запити за вих. №№ 02/10-20 та 04/10-20 відповідно, яких адвокат просив: надати інформацію щодо точного місця зберігання Товару, який було передано ГУ ДФС у м. Києві на зберігання ТОВ «Складсервіс Україна» за актом передачі майна від 24.08.2019; надати належним чином завірену копію договору, укладеного між ТУ ДФС у м. Києві та ТОВ «Складсервіс Україна», за яким було передано на зберігання вилучений у [PERSON] . Товар згідно акту передачі майна від 24.08.2019; надати належним чином завірену копію договору оренди № 01 -06-2017 від 01.06.2017, за яким ТОВ «Складсервіс Україна» орендує приміщення, в яких зберігається вилучений у [PERSON] . Товар. Згідно із трекінгами поштових відправлень з офіційного сайту Укрпошти, ТОВ «Складсервіс Україна» зазначені вимоги та запит вручені не були. Одночасно з цим, ГУ ДФС у м. Києві - вручені і вимога, і адвокатський запит. Відповіддю від 13 жовтня 2020 року ГУ ДФС у м. Києві повідомило про направлення ТОВ «Складсервіс Україна» листа щодо необхідності повернення вилученого Товару та вкотре рекомендувало звернутись з метою повернення вилученого Товару безпосередньо до ТОВ «Складсервіс Україна». 23 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до ГУ ДФС у м. Києві із досудовою вимогою щодо відшкодування збитків у розмірі вартості вилученого та неповерненого [PERSON] . Товару, яка залишилась без відповіді та реагування. Позивач зазначає, що станом на дату подачі позовної заяви постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 10.03.2020 у справі № 761/38283/19 ГУ ДФС у м. Києві не виконана, вилучений ГУ ДФС у м. Києві Товар [PERSON] не повернено; а місцезнаходження Товару, невідоме, що є грубим порушенням права власності [PERSON] , та є підставою для відшкодування ГУ ДФС у м. Києві збитків. Щодо стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] збитків, суд дійшов наступних висновків. У відповідності до положень ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. При цьому, положеннями ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної ;лади та/або посадовою особою органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів та/або такої особи. Таким чином, положення статей 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: - неправомірні дії цього органу; - наявність шкоди; - причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Обов`язок доведення цих умов покладається на позивача, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Судом встановлено, а також підтверджується Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року в справі №761/38283/19, яка набрала законної сили на момент розгляду даної справи, що 24 серпня 2019 року на станції Київ-Пасажирський за адресою: площа Вокзальна, 1, в місті Києві, під час розвантаження вагону потягу «Кишинів-Москва» було виявлено тютюн для кальяну під брендом «GIXOM» в кількості 10220 (десять тисяч двісті) пачок в асортименті, без марок акцизного податку встановленого зразка. Під час розвантаження громадянин [PERSON] , повідомив, що він є власником майна, хоча відповідних документів не надав, та придбав тютюн для власного вживання. Оскільки, [PERSON] , фактично визнав, що він є власником тютюну, про що ним 10.03.2020 року суду надано видаткову накладну № 42 від 20.08.2019 року, на ім`я останнього, то суд вважає, що винність [PERSON] підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями старшого оперуповноваженого ВПНОПТ ОУ ГУ ДФС у м. Києві - Грабарчук П.А., актом передачі майна від 24.08.2019 року, фотокартками вилученого товару, видатковою накладною № 42 від 20.08.2019 року, поясненнями [PERSON] . За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Таким чином, постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року в справі №761/38283/19, [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 177-2 КУпАП, та закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення. Також вбачається, що вказаною постановою вирішено вилучений товар, який відповідно до акту передачі майна від 24.08.2019 року, передано на відповідальне зберігання ТОВ «Складсервіс Україна», передати в розпорядження власника. 22 червня 2020 року, у відповідь на звернення [PERSON] від 04.06.2020 щодо повернення вилученого Товару, ГУ ДФС у м. Києві повідомило про направлення до Солом`янського районного суду м. Києва листа, у зв`язку із необхідністю роз`яснення рішення суду в частині необхідності повернення. конфіскації або знищення Товару. 09 липня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва направив ГУ ДФС у м. Києві для відома та виконання належним чином завірену копію постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року у справі № 761/38283/19 із роз`ясненням щодо необхідності повернення вилученого Товару його законному власнику - [PERSON] . Листом від 08 вересня 2020 року ГУ ДФС у м. Києві повідомило, що супровідний лист Солом`янського районного суду у м. Києві від 02 вересня 2020 року №761/3823/19/48029/2020 щодо повернення вилучених тютюнових виробів розглянуто, однак рекомендовано [PERSON] з метою повернення Товару звертатися до представників ТОВ «Складсервіс Україна». На момент розгляду справи суду не було надано доказів про те, що вилучений ГУ ДФС у м. Києві Товар [PERSON] було повернуто. Суд зауважує, що ст. 265 КУпАП передбачено, що речі і документи, що є знаряддям або безпосереднім об`єктом правопорушення, виявлені під час затримання, особистого огляду або огляду речей, вилучаються посадовими особами органів, зазначених у статтях 234-1, 234-2, 244-4, 262 і 264 цього Кодексу. Вилучені речі і документи зберігаються до розгляду справи про адміністративне правопорушення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням із Державною судовою адміністрацією України, а після розгляду справи, залежно від результатів її розгляду, їх у встановленому порядку конфіскують, або повертають володільцеві, або знищують, а при оплатному вилученні речей - реалізують. Вилучені орден, медаль, нагрудний знак до почесного звання СРСР, почесного звання Української РСР, Почесної Грамоти і Грамоти Президії Верховної Ради Української РСР, почесного звання України, відзнаки Президента України, нагородна зброя, після розгляду справи підлягають поверненню їх законному володільцеві, а якщо він невідомий, надсилаються відповідно до Адміністрації Президента України. Вилучені самогон та інші міцні спиртні напої домашнього вироблення, апарати для їх вироблення після розгляду справи підлягають знищенню поліцейськими. Про вилучення речей і документів складається протокол або робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення, про огляд речей або адміністративне затримання. Таким чином, обов`язок ГУ ДФС у м. Києві забезпечити схоронність тимчасово вилученого як і обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно його повернути за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення прямо передбачений положеннями ст. 265 КУпАП. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, що на момент подання даної позовної заяви, ГУ ДФС у м. Києві не виконало вимог ст 265 КУпАП, обов`язкової до виконання постанови та роз`яснення суду, та не повернуло вилучений у [PERSON] товар, чим порушило права та завдало останньому збитків - втрат, яких [PERSON] зазнав у зв`язку із неповерненням йому вилученого товару. Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно видаткової накладної, за якою [PERSON] придбав Товар та яка була предметом дослідження в межах справи про адміністративне правопорушення № 761/38283/19, вартість вилученого Товару - тютюну для кальяну під брендом «Gixom» у кількості 10 220 пачок в асортименті, становила -424 512,00 гривень, що і є в даному випадку розміром збитків [PERSON] від його втрати. Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Враховуючи викладене, оскільки визначений законом обов`язок повернути Товар ГУ ДФС у м. Києві у спірних правовідносинах не виконаний, наявні підстави для стягнення з держави Україна в особі ГУ ДФС у м. Києві заподіяних [PERSON] збитків у вигляді вартості такого Товару - 424 512,00 грн. шляхом їх стягнення з Державного бюджету України. Зазначені правові позиції та висновки, як в частині відповідальності держави та органів державної влади, так і в частині належності відповідача та способу відшкодування збитків, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 по справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) та від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16 (провадження № 14-515цс19). Щодо встановлення належності доказів відповідно до заяв Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, суд дійшов наступних висновків. У своїх заявах ГУ ДФС у м. Києві просили суд визнати неналежними наступні докази: видаткову накладну № 42 від 20.08.2019, як підтвердження факту права власності на товар, та Звіт про оцінку майна від 27.04.2021. Статтею 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах та відповідно до законів України. Судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, саме на сторони покладається обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень. Водночас суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 81 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування це обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення (стаття 77 ЦПК України). Стаття 78 ЦПК України зазначає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України). Щодо видаткової накладної № 42 від 20.08.2019, суд дійшов наступних висновків. Надана суду видаткова накладна відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки є первинним документом, який підтверджує перехід права власності на товар та містить всі обов`язкові реквізити первинного документа - назву, дату складання, назву підприємства, від і якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати у. яка брала участь у здійсненні господарської операції. Окрім цього, згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову діяльність в Україні», неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Твердження щодо суперечностей у відомостях щодо господарської операції, зокрема, зазначення кількості товару в кілограмах а не пачках, суд до уваги не приймається, оскільки сторони господарської операції визначили саме таку одиницю виміру. Відомості щодо анулювання ліценції контрагента Позивача, не були і не могли бути відомі останньому та в будь-якому випадку не можуть мати негативні наслідки для Позивача. Відтак, надана суду видаткова накладна відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та є належним доказом права власності Позивача на спірний товар. Щодо звіту про оцінку майна від 27.04.2021, суд дійшов наступних висновків. У своїй заяві ГУ ДФС у м. Києві посилалося на Наказ Фонду державного майна про затвердження Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку від 17.05.2018 № 658 (надалі - «Порядок»), який визначає механізм ведення Фондом державного майна України Єдиної бази даних звітів про оцінку, формування електронних довідок про оціночну вартість об`єкта та реєстрації звітів про оцінку майна, складених суб`єктами оціночної діяльності (оцінювачами). Відповідно до п. 5 розділу II вищевказаного Порядку, суб`єкти оціночної діяльності (оцінювачі) зобов`язані: за результатом визначення ринкової вартості об`єкта оцінки складати звіт про оцінку майна та вносити до Єдиної бази інформацію з нього відповідно до вимог, встановлених цим Порядком. Для перевірки звіту про оцінку майна від 27 квітня 2021 року ГУ ДФС у м. Києві подано запит до Фонду державного майна України з проханням повідомити, чи був зареєстрований вищевказаний звіт в Єдиній базі даних звітів про оцінку, формування електронних довідок про оціночну' вартість об`єкта нерухомості та реєстрації звітів про оцінку майна, та чи проводилась рецензія такого звіту. 19 травня 2021 року Фонд державного майна України своїм роз`ясненням щодо звіту про оцінку майна за № 10-66-11302 вказав на те, що з результатами аналізу інформації зі звітів про оцінку, внесених суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЕВЕРЕСТ РЕАЛ ЕСТЕЙТ», з`ясовано, що в Єдиній базі відсутня інформація із звіту про оцінку майна - партії товару тютюну для кальяну «GІXOM» Туреччина у кількості 511 кг. розфасований у пачках по 50 г, загалом 10 220 пачок, та на те. що у Фонді відсутні відомості щодо рецензування цього звіту. Суд зауважує, що відповідно до п. 4 розділу І Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, у єдиній базі даних звітів про оцінку підлягають реєстрації: електронні довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, сформовані на запити фізичних та юридичних осіб; звіти про оцінку майна, складені суб`єктами оціночної діяльності для цілей обчислення доходу платника податку - фізичної особи від продажу (обміну) нерухомого майна (крім випадків успадкування та/або отримання у дарунок майна, вартість якого оподатковується за нульовою ставкою), у випадках, передбачених Податковим кодексом України. Таким чином, звіт про оцінку майна від 27.04.2021, який був виконаний ТОВ «ЕВЕРЕСТ РЕАЛ ЕСТЕЙТ» не стосується об`єктів нерухомого майна, та не підпадає під визначення Порядку щодо обов`язкової реєстрації у базі даних. Також, аргументуючи свою позицію з приводу звіту про оцінку майна від 27.04.2021, ГУ ДФС у м. Києві посилається на роз`яснення Фонду державного майна щодо звіту про оцінку майна за №10-66-11302, в якому вказано про відсутність відомостей щодо рецензування даного звіту, відповідно до чого просить визнати неналежним та недостовірним поданий представником Позивача звіт про оцінку майна від 27.04.2021. В свою чергу, судом враховано ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», відповідно до якої рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Таким чином, рецензування звіту про оцінку майна є правом замовника або інших осіб, яким ГУ ДФС у м. Києві не скористалось, а його відсутність - не свідчить про неналежність звіту як доказу. У зв`язку з вищевикладеним, заяви Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання доказів не належними суд залишає без задоволення. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що обов`язок повернути товар ГУ ДФС у м. Києві у спірних правовідносинах не виконаний, наявні підстави для стягнення з держави Україна в особі ГУ ДФС у м. Києві заподіяних [PERSON] збитків у вигляді вартості такого Товару - 424 512,00 грн. шляхом їх стягнення з Державного бюджету України. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 4 245,20 грн. (чотири тисячі двісті сорок п`ять гривень 20 коп.) стягнути на користь позивача.

Outcome: approved