Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд звільнити з-під арешту належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі договору дарування від 01.02.2005 року, на яку накладено арешт на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області від 08.08.2005 року (а.с. 2-5). Позивач судовому засіданні підтримав позовні вимоги і просить |||суд позов задовольнити, судові витрати залишити за ним. Представник відповідача відділу державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області (далі - відділ ДВС) в судове засідання не прибув, заперечень на позов не надав, просить позов вирішити на розсуд суду|||.| Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності відповідача, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України. Вислухавши позивача, перевіривши і дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судом установлені такі|установлені| факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтями 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, і будь-яка заінтересована особа має право в порядку, визначеному законом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник може чинити стосовно своєї речі усе, що не заборонено законом. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.06.1978р., №3 від 30.03.1984р., №13 від 25.12.1992р., №15 від 25.05.1998р.) вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно зі ст. 60 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (Із наступними змінами) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Виходячи зі змісту наведеної норми Закону, право на звернення до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту належить особі, яка вважає себе власником спірного майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як установлено судом, згідно договору дарування квартири від 1 лютого 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 125, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.04.2005 року, гр. [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 8-9). Позивач володіє та користується вказаним житловим приміщенням - квартира [ADDRESS], всі правові документи на вказану квартиру знаходяться у позивача, але він не може належним чином розпорядитися вказаною квартирою із-за накладення арешту на квартиру [ADDRESS] постановою б/н від 08.08.2005 року відділом ДВС, що підтверджується відомостями з єдиного Реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 11). Судом встановлено, що на виконанні відділу ДВС не знаходиться виконавчих проваджень по виконанню виконавчих документів щодо [PERSON]. Виконавчі провадження за 2005 рік передано до архіву відділу ДВС, які на теперішній час знищено згідно Акту про вилучення документів для знищення, що не підлягають зберіганню від 27.02.2013 року (а.с. 10). У задоволенні позовних вимог відповідач не заперечував. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати, які позивач сплатив за судовий збір, не компенсуються йому у зв'язку із вимогами про це позивача (а.с. 1).

Outcome: approved