Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

У грудні\~2020\~року ПАТ\~«Азот» звернулось\~до суду\~з позовом\~до[PERSON] про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 січня 2018 року у справі № 711/10533/17, стягнуто з ПрАТ «АЗОТ» на користь її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 6435,39 грн., з відрахуванням передбачених законодавством податків та обов`язкових платежів, та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 39158,25 грн., з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Вказане рішення суду набрало законної сили 18.01.2018 року. На виконання зазначеного рішення суду 06.03.2018 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 55930715, яке в подальшому постановою державного від 16.04.2018 року виконавця закінчено у зв`язку з фактичним виконанням. Однак, під час виконання виконавчого провадження, [PERSON] отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів. Передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та визначеного рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 січня 2018 року. Зазначає, що позивач нарахував, утримав та сплатив до бюджету від імені відповідача податок на доходи фізичних осіб в сумі 7048,49 грн. та військовий збір в сумі 587,37 грн. Отже, позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу, та, як податковий агент, сплатив податок і збір за відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних [PERSON] коштів. Тому 21.04.2020 року ТОВ «АЗОТ» звернулося до відповідача з листом-вимогою перерахувати на рахунок позивача кошти в сумі 7\~635,49 грн. в якості податку на доходи фізичних осіб в сумі 7048,86 грн. та військового збору в сумі 587,37 грн, однак, вказана вимога відповідачем проігнорована. Таким чином, відповідачу відомо, що він отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 39158,25 грн. без відрахування податків та зборів, однак. На дату подання цього позову, відповідач не виконав законної вимоги позивача повернути зайво отримані кошти, а отже, не виконав рішення суду від 09.01.2018 року у справі № 711/10533/17, яке набрало законної сили. Просять стягнути з відповідача на користь ПАТ «АЗОТ» грошові кошти в сумі 7635,86 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.03.2021 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача ПАТ «АЗОТ» Савенко Ю.Н. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. В своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що згідна відшкодувати позивачу витрати по сплаті податків, однак звертає увагу, що до неї не надходив лист вимога від 21.04.2020 № 501-06/220, що вказує на відсутність досудового врегулювання спору та покладення на неї додаткових витрат, зокрема, щодо сплати судового збору. Просить відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з неї судових витрат. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 січня 2018 року у справі № 711/10533/17, стягнуто з ПрАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 6435 грн. 39 коп., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 03 серпня 2017 року по 9 січня 2018 року в сумі 39158 грн. 25 коп. з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. Також стягнено з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] 640 грн. судового збору. 06 березня 2018 року головним державним виконавцем Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Скрипкою Т.В. відкрито виконавче провадження № 55930715 з примусового виконання виконавчого листа №711/10533/17, виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси на виконання вказаного рішення суду. Відповідно до постанови головного державного виконавця Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області від 16 квітня 2018 року виконавче провадження № 55930715 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. Згідно листа-вимоги від 21 квітня 2020 року №501-06/220 випливає, що ПрАТ «Азот» повідомив [PERSON] про необхідність перерахунку коштів у сумі 7 487 грн 14 коп, що складається із суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 6\~911 грн 21 коп та військовий збір у розмірі 575 грн 93 коп, які нею отримані помилково. З наявної в матеріалах справи довідки ПрАТ «АЗОТ» від 27.11.2020 року № 1276 вбачається, що на рахунок [PERSON] перераховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 39158,25 грн.. відповідно до встановленого податковим законодавством порядку, ПрАТ «АЗОТ» нарахувало, утримало та сплатило до бюджету від імені [PERSON] з суми 39158,25 грн. податок на дохои фізичних сіб в сумі 7048,49 грн. та військовий збір в сумі 587,37 грн. Надаючи оцінку заявленим позивачем вимогам суд виходить з наступного. Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Державна фіскальна служба України у листі від 9 березня 2016 року №665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Вказане відповідає правовим висновкам висвітлених у постановах Верховного Суду від 18липня 2018року у справі №359/10023/16-ц,Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 та у справі №369/10046/18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019року у справі № 910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа № 401/1813/16-ц. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Вказане відповідає правовим позиціям висвітленим в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року справа №6-91цс14, від 22 січня 2014 року справа №6-151цс13, постановах Верховного Суду від 7 березня 2018 року справа №517/186,17, від 28 березня 2018 року справа №173/166/17, від 3 травня 2018 року справа №473/2859/17. Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Згідно із ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки позивач, на виконання рішення суду в примусовому порядку, сплатив відповідачу суму боргу, без відрахування податків і зборів, тому така переплата підлягає стягненню в судовому порядку. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] судового збору, підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Представник позивача адвоката Савенко Ю.Н. в судовому засіданні зазначала, що позивач звертався до відповідача з листом-вимогою від 21.04.2020 № 501/06/220 , яку останній було направлено засобами поштового зв`язку штрих код 1800102449584. В той же час, відповідач [PERSON] зазначила, що вказаний лис-вимогу вона не отримувала, та з даного питання зверталася до Відділення поштового зв`язку № 29 м. Черкаси Черкаської дирекції АТ «Укрпошта» за адресою: вул. Віталія Вергая,18 , однак, її направили до керівника Головного Відділення поштового зв`язку № 1 м. Черкаси Черкаської дирекції АТ «Укрпошта», за адресою: м. Черкаси, вул. Б. Вишневецького, 34 де прийняли від неї заяву щодо надання інформації за поштовим відправленням штрих код 1800102449584. На підтвердження реєстрації її заяви надала суду роздрукований скрін екрану мобільного телефону. Про необхідність відшкодування витрат їй стало відомо після ознайомлення з матеріалами справи. Отже позивачем не надано доказів того, що [PERSON] було отримано вищевказаний лист-вимогу від 21.04.2020 № 501/06/220. Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи вказану норму статті, та те, що позивачем не надано доказів про отримання [PERSON] вказаного листа-вимоги, суд вважає, покласти на відповідача судові витрати частково, а саме в розмірі 908 грн., оскільки в даному випадку спір виник внаслідок неправильних дій сторони позивача, оскільки представником ПрАТ «АЗОТ» адвоката Савенко\~Ю.Н. не доведено вжиття всіх заходів досудового врегулювання спору. Суд вважає, що з урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Outcome: approved