Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

У вересні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів та визначення місця проживанн неповнолітнього сина, та просить суд змінити ромір аліментів, які стягуються з [PERSON] ,В на її корисьь на утимання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] шляхом збільшення розміру аліментів до 1\\3 частини від доходу відповідача щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, в звязку з чим відкликати виконавчий лист № 2-3113/2011; визначити адресу [ADDRESS] місцем постійного мешкання [PERSON] з його матір`ю [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 15.12.2011 року присуджено стягувати з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] аліменти у розмірі 1\\4 частини від його доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімумум громадян, щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що з того часу змінилися істостно обставини , які були враховані судом, адже тепер син навчається в 9 класі Миколаївського муніципального колегіумум ( для здібних до математики дітей), в звязку з чим потребує щожденного збалансованого харчування , значних коштів на ояг та взуття та навчальне приладдя, коштів для придбання підручників та робочих зошитів, оплату інтернету та мобільного зв1язку ( що необхідно під ачс дистанційного навчання), систематичного відпочинку та оздоровлення , оскільки в 2018 році зазначв важкої травми.Також дитина протягом 9 років займається в спортивній секції Кай-сюн-до , отже йому необхідні кошти щорічно на купівлю спортивного кімоно та приладдя для бою, оплату секції в розмірі 500 грн щомісяця, оплату проїзду до спортивного закладу та участі у змаганнях та атестації. В звязку з народженням другої дитини в листопаді 2019 року вона по теперішній час ен працює, заробітну плату не отримує, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, має статус матері-одиначки, в звязку зі скуртним матеріальним становищем не може самостійно забезпечити сину належний рівень харчування та розвитку. Аліменти, які стягуються з відповідача не забезпечують належного рівня життя дитини: харчування, витрат, повязаних з навчанням та дозвіллям, медичного догляду, забезпечення одягом та взуттям, зайняття спортом. Відповідач не цікавиться життям сина, самоусунувся три роки назад від участі у додаткових витратах на спільну дитину, у підготовці його до навчального року та оздоровлення, хоча є забезпечений житлом, фізично здоровий та має фінансову можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позові. Щодо вимоги про місце проживання дитини зазначила, що у неї неодноразово виникали труднгощі з отриманням дозволу батька на виїхд дитини за кордон. Наразі у них зявилася можливість відпочивати у Єгипні, оскільки там проживають близькі родичі її другої дитини, отже таким чином вона оздоровлює свого сина, а своєчасно отримати відповідний дозвіл від батька не завжди можливо. Щодо вимоги про збільшенн розміру аліенгтів, зазначила, що вона витрачає значні кошти на заняття сина в спортивній секції, значно підвищилися витрати на одяг та взуття, оскільки син вже має дорослий розмір, в звязку з дистанційним навчанням та складанням сином в цьому році ДПА необхідні кошти на оплату репетиторів з підготовки по багатьом шкільним предметам, збільшилися витрати і на оплату комунальних послуг через постійне споживання електроенергії .Крім того, оскільки три роки потому змінився сімейний сиан відповідача він перестав добровільно надавати додаткову допомогу синові, адже йому це забороняє нова дружина через ревнощі. Отже він не приймає участь ні у придбанні синові нового телефону, комп`ютеру , якісного взуття та шкільного одягу, не надає кошти на відпочинок та дозвілля дитини. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог в частині збільшення розміру аліментів, вимоги позову про визначення місця проживання дитини визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Посилання позивача на погіршення матеріального стану тільки з підстав народження другої дитини та отримання статусу матері-одиначки не є підставою для збільшення розміру аліментів на їх спільну дитину, адже це власне рішення позивачки. Також позивачка безпідставно стверджує, що він забезпечений житлом, він винаймає житло в м.Снігурівка, де працює в органах поліції. Він дійсно є фізично здоровим, не має інших утриманців, але при цьому сумлінно виконує свій обовязок зі сплати аліментів, які на теперішній час складають 3000 -3500 грн на місяць, крім того йог мати постійно допомагає онуку, передаючи кощшти та речі, в разі необхідгості він допомагає додатково, як-то придбання комп`ютера, ремонт тееліонфа, не відповімовляється купувати необхідні речі сину, адже припускає, що отримані кошти позивачка тепер може витрачати також і на другу дитину. В зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог позивача щодо погіршення її майнового стану або поліпшення його матеріального стану, не згодний з вимогами щодо збільшення розміру аліментів, адже не маэ можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 15 грудня 2011 року по справі № 2-3113/11.Цим же рішенням стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1\\4 частини усіх видів його заробітку (доходу) , але не менше 30 відслотків прожиткового мінімумум , починаючи з квітня 2011 року і до повноліття дитини. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . На виконання вказаного рішення суду 12 квітня 2012 року був виданий виконавчий лист.Сторони не заперечують, що відповідач не має заборгованості зі сплати аліментів, на час розгляду справи розмір аліментів становить 3500 грн щомісячно. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо необхідності збільшення розміру стягуваних згідно рішення Центрального районного суду м.миколаєва від 15.12.2011 року аліментів, позивач вказувала, що визначений розмір аліментів не достатній для забезпечення необхідного рівня життя , достатнього фізичного , розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Заперечуючи проти позовних вимог позивача, відповідач зазначив про відсутність обставин поліпшення його матеріального стану та можливості сплачувати аліменти у збільшеному розмірі . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статей 150, 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», встановлено з 01.01.2021 року прожитковий мінімум дітей віком з 6 років - 2395 років, і до кінця поточного року збільшується до 2618 грн. Згідно з частиною першої статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст.192 СК України. Так, суд не приймає до уваги твердження позивача в обґрунтування вимог на те, що розміру стягнутих аліментів недостатньо для утримання дитини, а матеріальний стан відповідача після постановлення рішення про стягнення аліментів покращився, оскільки вказані твердження не доведені належними доказами по справі. Відтак, доказів того, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів у відповідача покращилося матеріальне становище або змінились обставини, визначені ст.192 СК України, що дають підстави для збільшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів зміни її матеріального стану, стану її здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у збільшенні розміру аліментів. Інші доводи позивача (витрати на школу, спортивні секції, необхіність оплати додаткових занять та придбання комп`ютерного обладнання, одягу та взуття тощо) не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для збільшення розміру аліментів, встановлених ст.192 СК України, часткоов відносяться до звичайних витрат на дитину, які покриваються розміром аліментів, який на сьогодні є більшим від встановленого законом прожиткового мінімумум на дитину, а частково - до додаткових витрат на дитину в розумінні ст. 185 СК України, про стягнення яких вимог позивачем не заявлялося. Матеріалами справи підтверджується, що позивачка народила [INFO] доньку [PERSON] , батьком дитини зазначено в порядку ст. 135 СК Україні- [PERSON] . При цьому позивачка в судовому засіданні визнала, що біологічний батьком дитини надає їй матеріальну допомогу на утримання доньки. Щодо погіршення матеріального стану самлї позивачки в звязку з перебуванням її у відпустці по догляду за дитиною, то відповідно до вимог ст. 84 СК України мати, з якою проживає дитина, має право на утримання від батька дитини до досягнення дитиною трьох років, а бо на утримання від держави, як-то має позивачка. Само по собі народження другої дитини від іншого чоловіка не може бути підставою для збільшення розміру аліментів на утримання дитини від першого шлюбу. З урахуванням того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів зміни матеріального стану відповідача у бік поліпшення, який дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж це зазначено у попередньому рішенні суду від 15.12.2011 року, та за відсутності доказів погіршення матеріального стану отримувача аліментів чи стану здоров`я дитини, суд, з огляду на вищевикладене, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв`язку їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновкупро відсутність підстав для задоволення вимог про збільшення розміру аліментів жо 1\\3 частки від усіх доходів платника. Згідно Закону Україну «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII мінімальний розмір аліментів встановлюється на рівні не менше ніж 50 % розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. З врахуванням наведених змін у законодавстві для усунення можлвиого порушення прав позивачки як отримувача аліментів в подальшому - судвважає за необхідне задовольнити її позовну вимогу частково, зазначивши, що стягненню підлягають аліменти розмірі 1\\4 частини усіх видів його доходу (заробітку) , але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до його повноліття. Що стосується вимог позову про визначення місця проживання дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Визначаючи місце проживання неповнолітнього сина разом з матір`ю за місцем її проживання, суд враховує, що [PERSON] належним чином виконуються обов`язки щодо виховання та утримання сина, відсутність будь-яких заперечень з боку батька, та фактичнге проживання сина з матір`ю протягом останніх майже 10 років - отже таке відповідатиме інтересам самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. За такого вимоги позову у цій частині підлягають до задоволення. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору щодо подання позову про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне віднести вказані витрати за рахунок держави, а з відповідача стягнути на користь держави судовий збір за вимогу про визначення місця проживання дитини у розмірі 840 грн 80 коп.

Outcome: partial