Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із вище вказаною заявою, обґрунтовуючи її тим, що 30 жовтня 2018 року у місті Донецьк, померла його дружина [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою про причину смерті. З питань проведення державної реєстрації смерті та отримання свідоцтва про смерть заявник звернувся до Подільського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, але йому було відмовлено у зв'язку з тим, що документи, які підтверджують факт смерті, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті заявнику необхідно для проведення державної реєстрації смерті його дружини та отримання свідоцтва про смерть встановленого державного зразку. Заявник у судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надішла заява від представника заявника [PERSON] у якій вона просить розглядати справу за її відсутності та відсутності заявника [PERSON], заяву про встановлення факту смерті підтримує в повному обсязі. Представник Подільського районного\~у місті\~Києві відділу\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Головного\~територіального управління\~юстиції у\~місті Києвіу судове засідання також не зявився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши докази, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], являється чоловіком [PERSON], [INFO] (а.с. 8). З довідки про причину смерті форми № 106/о № 4050 від 31 жовтня 2018 року, свідоцтва про смерть серії ДНР № 112566 від 31 жовтня 2018 року, вбачається, що [PERSON], [INFO], померла 30 жовтня 2018 року у віці 81 років у місті Донецьк, причиною смерті вказано набряк легенів, атеросклеротична хвороба серця, гіпертонічна хвороба (а.с. 10-11). З питань державної реєстрації смерті заявник [PERSON] звертався до Подільського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві,\~ але листом від 22 листопада 2018 року за вих. № 9127/16.9-73, йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] у зв'язку з тим, що для підтвердження факту смерті заявником предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 9). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У п. 18 Постанови Пленуму Верховного\~Суду України\~№ 5\~від 31\~березня 1995\~р.\~Про судову\~практику у\~справах про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення вказано, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. За змістом статті 17 Закону України Про державну реєстрацію актів цивільного стану державна реєстрація факту смерті, встановленого у судовому порядку, проводиться за заявою осіб, що були позивачами при розгляді судом справи, а також спадкоємців померлого при поданні рішення суду. У ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України, визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 17 Закону України Про державну реєстрацію актів цивільного стану, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Постановою Верховної\~Ради України\~№ 254-VIII\~від 17\~березня 2015\~року Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в тому числі і місто Донецьк, в яких відповідно до Закону України Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 9 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами як джерело права, необхідно враховувати висновки суду у справах проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), де наголошено, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою). Цей висновок в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого намібійського винятку, який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватись недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, суд вважає можливим, як виняток, взяти до уваги відомості, зазначені у довідці про причину смерті від 31 жовтня 2018 року та свідоцтві про смерть від 31 жовтня 2018 року. На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті громадянки України [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], яка померла 30 жовтня 2018 року у місті Донецьк, смерть настала у віці 81 років, причина смерті: Набряк легенів. Атеросклеротична хвороба серця, гіпертонічна хвороба .

Outcome: approved