Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . У підтвердження заявлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] з 2003 року та по теперішній час фактично не проживає за вищевказаною адресою, так як переїхав на постійне проживання до Російської Федерації у м. Тула. Відповідач був зареєстрований в квартирі попереднім власником, в родинних стосунках з позивачем не перебуває, на контакт виходить дуже рідко, в Україну повертатися не збирається, особисті речі відповідача у квартирі відсутні. Крім того, оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає, позивачу це створює перешкоди у розпорядженні та користуванні його майном, він несе суттєві витрати з оплати за комунальні послуги, не в змозі оформити субсидію. Ухвалою суду від 05 лютого 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (головуючий суддя Васильченко О.В.) Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали вказаної справи передані на розгляд судді Головчаку М.М. У судове засідання позивач не з`явився від його представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача, позов підтримав, просив його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не з`явився хоча повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, до суду не надіслав заяви про слухання справи у його відсутності. Відзиву до суду не надав. Згідно із статтею 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи й ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 26.07.2018р. та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] з 2003 року та по теперішній час фактично не проживає за вищевказаною адресою, оскільки переїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації у м. Тула. Відповідач отримав громадянство Російської Федерації та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина РФ, а також копією заяви відповідача від 19.05.2018 посвідченої [PERSON] , тимчасово виконуючою обов`язки нотаріуса міста Москви Орлової С.В. У вказаній заяві [PERSON] просить зняти його з реєстрації місця проживання. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За правилами положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від інших осіб шляхом, який власник вважає прийнятним; отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Окрім цього, судом взято до уваги, що реєстрація місця проживання відповідача в житловому будинку обмежує право позивача у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження майном, а тому згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання; таким чином, зняття з реєстраційного обліку є наслідком задоволення вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право на житло. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми права, обставини справи, суд вважає, що оскільки відповідач тривалий час не користується даним житловим приміщенням, не проживає в ньому, внаслідок чого створює перешкоди позивачу як власнику житла у здійсненні ним права користування своїм майном, які позивач вимагає усунути, суд вважає позовні вимоги доведеними і обґрунтованими, такими, що ґрунтуються на положеннях законодавчих норм, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення.

Outcome: approved