Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

У грудні 2014 року позивач через представника звернувся до суду із позовом, у якому після його уточнення у лютому 2015 року просить стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] на свою користь проценти за користування позикою та три проценти річних за період з 27.10.2010 року по 05.02.2015 року в сумі, еквівалентній 15 709,00 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення, а також неустойку за цей період в сумі 781 500,00 грн. В рахунок задоволення цих вимог, а також в рахунок вимог згідно виконавчого напису від 27.10.2010 року в сумі 32 500,00 доларів США, просив звернути стягнення на предмет іпотеки - належну відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS], із застосуванням процедури продажу згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю, для чого надати йому право пред'являти документи, усно і письмово звертатися, підписувати, подавати, одержувати документи, довідки, заяви, вчиняти інші дії, пов'язані з таким продажом; виселити відповідача [PERSON] з іпотечного майна; передати предмет іпотеки в управління позивача на період до його реалізації та покласти на відповідачів судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.03.2007 року він позичив відповідачу [PERSON] 32 500,00 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повертати ці кошти частинами (з розстроченням) із остаточним терміном повернення не пізніше 23.02.2008 року, про що між ними був укладений договір позики. 23.03.2007 року між позивачем і відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки, за яким [PERSON] поручився за виконання [PERSON] зобов'язань з повернення позивачеві боргу за договором позики від 23.03.2007 року. Крім того, в забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за договором позики від 23.03.2007 року, між позивачем і відповідачем [PERSON] В був укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким відповідач [PERSON] передала позивачеві в іпотеку належну їй двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Однак відповідач [PERSON] порушив умови договору позики і до виконання своїх зобов'язань за ним не приступив. 22.09.2010 року позивач звернувся до нього з письмовою вимогою про усунення порушень із зазначенням стислого змісту порушених зобов'язань та вимогою про його виконання у 30-денний строк з попередженням про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] вимоги позивача, 27.10.2010 року на договорі позики був вчинений виконавчий напис нотаріуса про стягнення з [PERSON] позичених коштів в сумі, еквівалентній 32 500,00 доларам США. Але визначена виконавчим написом сума коштів сплачена відповідачем [PERSON] позивачеві не була. 07.05.2013 року позивач знову вжив заходи позасудового врегулювання спору, надіславши через представника відповідачам [PERSON] і [PERSON] письмові вимоги про усунення порушення зобов'язань з повернення боргу з викладом стислого їх змісту, вимогою про їх виконання протягом 30-денного строку і попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Але борг відповідачами повернутий позивачеві не був, у зв'язку з чим він змушений звернутися в суд із позовом. Представник позивача в судове засідання 16.04.2015 року з'явилась, але подала суду заяву з проханням розглядати справу за відсутності позивача та його представників, позовні вимоги підтримала повністю і просила задовольнити з підстав, наведених в позові ( а.с.101). Відповідач [PERSON] про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з'явився, подав суду письмові пояснення, в яких визнав всі обставини, на які позивач посилається в обґрунтування свого позову, визнав вимоги позивача законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню ( а.с.91). Відповідачі [PERSON], [PERSON] повідомлялися про час і місце розгляду справи своєчасно та належним чином, викликалися в судове засідання судовими викликами рекомендованими листами з повідомленнями про вручення та телеграмами, але проігнорували виклики суду, для участі у справі не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили ( а.с. 97,98,99,100). Згідно ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. В силу ст. ст. 76, 77 ЦПК України, відповідачі [PERSON] і [PERSON] вважаються такими, що належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду справи, але не з'явився в судове засідання без поважних причин, що свідчить про умисне затягування відповідачами розгляду справи, і суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи та докази, надані в обґрунтування позову, встановивши обставини справи і відповідні їм правовідносини, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, 23.03.2007 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON] з іншої сторони укладений договір позики, викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за реєстровим [NUMBER]. Відповідно до умов договору позики від 23.03.2007 року, [PERSON] передав [PERSON] 32 500,00 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повертати ці кошти частинами (з розстроченням) платежами по 625,00 доларів США не пізніше 23 числа кожного місяця і здійснити остаточне повернення боргу в сумі 26 250,00 доларів США не пізніше 23.02.2008 року ( а.с11). Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В п. 3 договору позики від 23.03.2007 року відповідач [PERSON] стверджував, що отримав від позивача як позикодавця зазначені в цьому договорі валютні цінності ще до його підписання. Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором. Згідно зі ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання. В п. 4 договору позики від 23.03.2007 року сторонами передбачена неустойка за неналежне виконання [PERSON] його зобов'язань з повернення [PERSON] позичених коштів у розмірі 500,00 грн. за кожен день прострочки. 23.03.2007 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони і відповідачем [PERSON] з іншої сторони в письмовій формі був укладений договір поруки, згідно умов якого [PERSON] поручився перед [PERSON] за повернення [PERSON] йому боргу за договором позики від 23.03.2007 року. Згідно п. п. 1.2, 1.3 договору поруки від 23.03.2007 року, в разі порушення [PERSON] його зобов'язань за договором позики, [PERSON] та поручитель [PERSON] відповідають перед позивачем [PERSON] як солідарні боржники. Відповідальність поручителя [PERSON] не обмежується сплатою основної суми боргу. Відповідач [PERSON] як поручитель відповідає також за сплату відповідачем [PERSON] як боржником за основним зобов'язанням процентів за користування позиченими коштами, інфляційного збільшення боргу, трьох процентів річних, неустойки і завданих збитків та моральної шкоди. Додатково, як засіб забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у відповідача [PERSON] за договором позики від 23.03.2007 року за [NUMBER], того ж дня 23.03.2007 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв в іпотеку квартиру [ADDRESS] (чотири), яка належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алтуніною Т. П. 11.10.2004 року за р. № 3301, який було зареєстровано: в Державному реєстрі правочинів - витяг № 185473, виданий 11.10.2004 року приватним нотаріусом Алтуніною Л. А., реєстраційний [NUMBER]; в КП «ХМБТІ» - витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 25.10.2004 року за № 5185821, реєстраційний [NUMBER], запис № В-17872 у книзі 1. Ця квартира складається з двох кімнат житловою площею 29,0 кв.м, загальною площею 49,1 кв.м. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобов'язанням строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач [PERSON] не приступив до виконання своїх зобов'язань, ув'язку з чим позивач вжив заходи позасудового врегулювання спору у вигляді цінних листів з повідомленнями із вимогою про усунення порушень, у якій зазначено стислий зміст порушених зобов'язань і вимога про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк із попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання. Вимога позивача була проігнорована відповідачем [PERSON], і позивач звернувся за захистом своїх прав до нотаріуса. 27.10.2010 року на договорі позики від 23.03.2007 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г. І. був вчинений виконавчий напис за р. № 3829 про стягнення з відповідача [PERSON] як позичальника позиченої суми коштів, еквівалентній 32 500,00 доларам США. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 137 ЦПК України, суд зобов'язаний витребувати докази за вмотивованими клопотаннями сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, проте з власної ініціативи витребувати докази суд не вправі. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем [PERSON] або іншою особою його зобов'язань за договором позики від 23.03.2007 року. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Тому, суд приймає твердження позивача про невиконання відповідачем [PERSON] зобов'язань з повернення боргу за договором позики від 23.03.2007 року в сумі 23 500,00 доларів США. Відповідно до ст. 554 ЦК України, в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Але в п. 4.4 договору поруки від 23.03.2007 року сторони домовилися відступити від положень Цивільного кодексу України і на власний розсуд врегулювати, що порука за цим договором не припиняється на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, що відповідає положенням п. 3 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 6 ЦК України. Згідно ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших підстав, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України. Діюче законодавство не вказує на вчинення виконавчого напису як на підставу припинення зобов'язань. Оскільки відповідачі [PERSON] і [PERSON] не виконали зобов'язань за договором позики від 23.03.2007 року за р. [NUMBER], то ці зобов'язання не припинилися, і позивач має право на стягнення з них процентів за користування [PERSON] позикою на підставі ст. ст. 536, 1048 ЦК України. Позивачем визначений розмір належних до стягнення з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на свою користь процентів за користування позикою на підставі ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ за період з дня вчинення нотаріусом виконавчого напису 27.10.2010 року по день звернення в суд із позовом 05.02.2015 року на загальну суму 11 534,00 доларів США, із якою суд погоджується і задовольняє вимогу позивача про стягнення з цих відповідачів гривневого еквіваленту цієї суми, що відповідно до офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на 16.04.2015 року на рівні 2 178,3027 грн. за 100,00 доларів США, складає 251 245,43 грн. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений в договорі або законом. Позивачем вірно обрахована сума належних до стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] трьох процентів річних за 1 563 дні в період з 27.10.2010 року по 05.02.2015 року в розмірі 4 175,00 доларів США, і суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з них гривневого еквіваленту цієї суми, що відповідно до курсу НБУ на рівні 2 178,3027 грн. за 100,00 доларів США складає 90 945,15 грн. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Умовою п. 4 договору позики від 23.03.2007 року сторонами встановлено неустойку в розмірі 500,00 грн. за кожен день прострочення повернення відповідачем [PERSON] позивачеві боргу. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися правовою допомогою, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом. Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати всі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно висновків п. 27 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача. Жодні відомості щодо обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про зменшення розміру неустойки, суду не повідомлено і матеріали справи не містять. Заяви про зменшення неустойки від відповідачів суду не надходило, тому суд не вбачає правових підстав для її зменшення і задовольняє вимогу про її стягнення з відповідачів [PERSON] і [PERSON] повністю за 1 563 дні прострочення в період з 27.10.2010 року по 05.02.2015 року в сумі 781 500,00 грн. Крім того, одночасно із вимогою про стягнення з відповідачів [PERSON], [PERSON] заборгованості за договором позики від 23.03.2007 року по процентах за користування позикою, трьом процентам річних на загальну суму 15 709,00 доларів США та неустойки в сумі 781 500,00 грн., в рахунок задоволення своїх вимог на ці суми, а також на суму 32 500,00 доларів США згідно виконавчого напису нотаріуса від 27.10.2010 року позивач просить також звернути стягнення на передану йому в іпотеку відповідачем [PERSON] квартиру [ADDRESS] з усіма необхідними для цього правами, виселити з квартири відповідача [PERSON] і передати квартиру йому в управління на час до моменту її реалізації. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Суд зазначає, що згідно п. 42 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, оскільки позивач не вимагає стягнення з відповідача [PERSON] сум заборгованості за договором позики, звернення стягнення на належну їй квартиру, що є предметом іпотеки, не призведе до подвійного стягнення з неї боргу, а вимога позивача про це є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Згідно ст. 39 Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві. Позивач просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом надання йому як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі-покупцю в порядку процедури згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України). Тому, суд приходить до висновку про законність вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» із застосуванням визначеної ст. 38 Закону процедури продажу шляхом надання позивачу як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року, резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна). Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. З метою реального виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його позивачем як іпотекодержателем будь-якій особі - покупцю, суд вважає за доцільне задовольнити його вимогу про передачу йому предмета іпотеки в управління на період до його реалізації. Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, в ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону встановлений певний порядок дій іпотекодержателя: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у цей або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено і в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 07.05.2013 року позивач через свого представника направляв відповідачам [PERSON] і [PERSON] цінні та рекомендовані листи з вимогою в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» про добровільне виселення з квартири, яка є предметом іпотеки і щодо якої ним прийняте рішення про звернення на неї стягнення. Таким чином, позивачем дотримано передбачену ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України процедуру направлення відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення не менш ніж за 30 днів до подання в суд позову із вимогою про примусове виселення, і тому суд вважає цю вимогу про виселення мешканців з предмета іпотеки також обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved