Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є дочкою позивача, а відповідач [PERSON] є онукою позивача. Відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою, однак з 2014 року за місцем реєстрації не мешкають, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особисті речі в будинку відсутні. На даний час відповідачі мешкають за межами України. У добровільному порядку відповідачі не знімаються з належного позивачу на праві приватної власності будинку, внаслідок чого позивач позбавлений можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. На підставі вищенаведеного, позивач вимушений звернутися до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с. 25). Відповідачі відзивів на позовну заяву не надали, у судове засідання не з`явились, про причину неявки суд не повідомили, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Новоайдарського районного суду Луганської області офіційного веб-сайту Судової влади України. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 20.06.1978 року (а.с.8-9). Відповідач [PERSON] є дочкою позивача, а відповідач [PERSON] (а.с.14) є онукою позивача [PERSON] та згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб №5204, яка видана 08.09.2021 року виконавчим комітетом Новоайдарської селищної ради зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а.с.11). Згідно з відповідями, наданими на запит суду щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідачів, які надані виконавчим комітетом Новоайдарської селищної ради, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 16.10.2012 року. Разом з тим, з акту, складеного старостою с. Райгодка [PERSON] , встановлено, що у домоволодінні [PERSON] за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - донька та [PERSON] - онука, але з 2014 року не мешкають по теперішній час, виїхали до Російської Федерації, за весь період до с. Райгородка не навідувались (а.с.10). Також позивачем надані копії паспортів громадян РФ [PERSON] , 1977 р.н., та [PERSON] , 2000 р.н., з яких вбачається, що останні з 2018 року зареєстровані за адресою місця проживання: [ADDRESS] . Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідачі вселились у спірний житловий будинок в якості членів сім`ї власника житлового приміщення і набули право користуванням цим житловим будинком. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом достовірно встановлено, що відповідачі без поважних причин не користуються житлом за місцем реєстрації з 2014 року, що дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 355, 369, 383, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 150 ЖК України,

Outcome: approved