Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в розмірі 4,18 га в умовних кадастрових гектарів за рахунок земель запасу, як не витребувані паї для громадян в адміністративних межах Тернівської сільської ради, Новоград-Волинського району Житомирської області. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 1.02.1993 року вона була прийнята в члени КСП Терноцвіт с. Тернівка, Новоград-Волинського району. Державний акт на право колективної власності на землю КСП Терноцвіт був виданий 29.11.1995 року за № 6. Позивач будучи членом господарства, у період розпаювання земель, в уточнені списки включена не була й відповідно сертифікат на право на земельну частку (пай) в колективній власності не отримала, що стало підставою для звернення до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений. Представник третьої особи подав заяву, у якій просить проводити розгляд справи без його участі. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки [PERSON] , остання прийнятий в члени КСП «Терноцвіт» 1.02.1993 року та працювала у вказаному товаристві (а.с. 9). 22.11.1995 року позивач звільнена з КСП Терноцвіт за власним бажанням. (а.с. 10). 29.11.1995 року видано Державний акт на право колективної власності на землю КСП Терноцвіт серії ЖТ-10-32-000001 № 6 (а.с. 12, 15). Згідно довідки Тернівської сільської ради [PERSON] відсутня в уточненому списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності КСП Терноцвіт с. Тернівка (а.с. 18). Відповідно до частин першої та другої\~статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV\~основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За\~пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»\~право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Зі змісту вказаної правової норми слід дійти висновку, що особа набуває право на земельну частку (пай) за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Отже, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю, були чи залишалися членами цього підприємства. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Невнесення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Таким чином, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності на землю, вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року № 396/1683/18-ц. Оскільки позивач на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності від 29 листопада 1995 року, не була членом цього підприємства, та була звільнена з цього підприємства 22 листопада 1995 року, то вона не набула права на отримання земельної частки (паю) членів КСП. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed