Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

У грудні 2018 року Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив суд відновити право власності на квартиру [ADDRESS] та витребувати у відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS] , визнати недійсним Договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , від 27 листопада 2018 року, укладений відповідачами [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бистріцькою А.П., зареєстровано у реєстру за №2502. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] , яка належить йому, а також третім особам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, згідно до свідоцтва про право власності (реєстраційний [NUMBER] від 02.02.2005) та була приватизована співвласниками у 2005 році. 27 листопада 2018 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Бистріцькою А.П., зареєстровано у реєстру за №2502. При укладенні Договору купівлі продажу квартири Відповідачем [PERSON] на підтвердження права власності було надано Свідоцтво, посвідчене 07.12.2009 Слоневською Д.В., приватним нотаріусом ХМНО за реєстровім №2232, право власності на яку зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 08.12.2009, реєстраційний номер 24707500, номер запису: П-9-14250 у книзі 1, яке є недійсним бо скасовано Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року по справі №2-485/11 (яке залишено у силі Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2013 року, Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року). Позивач зазначає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] укладаючи Договір купівлі продажу квартири були обізнані, що [PERSON] не є власником квартири та Свідоцтво про право власності на квартиру на його ім`я, видане приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. від 07.12.2009 за реєстр. №2232 скасоване у 2011 році. Згодом позивачем було уточнено позовні вимоги, та він просив також визнати недійсним Договір іпотеки квартири [ADDRESS] , від 11 грудня 2018 року, укладений відповідачами [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харітоновою Я.М., зареєстровано у реєстру за №4591. У обґрунтування уточнень посилався на те, що відповідач [PERSON] вже після подання позовної зави до суду здійснив дії направлені на розпорядження квартирою та забезпечив власні зобов`язання належною спірною квартирою, уклавши 11.12.2018 з відповідачем [PERSON] . Договір іпотеки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харітоновою Я.М., зареєстровано у реєстру за №4591, чим знов було порушено права власників квартири. Ухвалою від 11.12.2018 відкрито провадження у справі. Відповідачем [PERSON] було надано суду відзив на позовну заяву, в яких просив відмовити у позові. В обґрунтування свої заперечень зазначив, що на час укладення спірного Договору купівлі-продажу був власником спірної квартири, бо саме за ним вона була зареєстрована у Реєстрі речових прав на нерухоме майно, посилаючись на Рішення судової колегії судової плати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 04.06.2013, крім того відповідач вважає, що позивач не є стороною Договору купівлі продажу тому не має права вимагати визнання Договору купівлі-продажу недійсним, посилаючись на норми ст. 216 ЦК України. Відповідач [PERSON] вважає себе власником спірної квартири, бо саме за ним вона була зареєстрована у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідачем [PERSON] було надано суду відзив на позовну заяву, в яких просив відмовити у позові. В обґрунтування свої заперечень зазначив, що позивач не стороною Договору купівлі продажу то й не має права вимагати визнання Договору недійсним, посилаючись на норми ст. 216 ЦК України, тому що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції не може бути пред`явлена, тому позивачем не вірно вибраний засіб захисту свого права, а сам [PERSON] не є належним відповідачем. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, на їхнє обґрунтування послалась на обставини, викладені в позовній заяві та в позовній заяві уточненій. Представник позивача, належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явився, до позовної заяви надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі та треті особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. 02.02.2005 було видано Свідоцтво про право власності (реєстраційний [NUMBER]), відповідно до якого позивач [PERSON] та треті особи [PERSON] та [PERSON] набули право власності на квартиру [ADDRESS] . 27 листопада 2018 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Бистріцькою А.П., зареєстровано у реєстру за №2502. 11.12.2018 відповідачем [PERSON] та [PERSON] , укладений Договір іпотеки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харітоновою Я.М., зареєстровано у реєстру за №4591. Згідно п. 1 Договору купівлі продажу квартири від 27 листопада 2018 року вказано, що квартира належить Продавцю відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва, посвідченого 07.12.2009 Слоневською Д.В., приватним нотаріусом ХМНО за реєстровім №2232, право власності на яку зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 08.12.2009, реєстраційний номер 24707500, номер запису: П-9-14250 у книзі 1. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року по справі №2-485/11, яке залишено у силі Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2013 року, Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року свідоцтво, на ім`я [PERSON] , посвідчене 07.12.2009 приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. за реєстровім №2232, скасовано. В ході розгляду справи №2-485/11 судом було встановлено обставини належності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно до свідоцтва про право власності, реєстраційний № [NUMBER] від 02.02.2005, право власності на яку зареєстровано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 02.15.2005, номер запису у реєстровій книзі: П-9-14250. Судами зокрема, було встановлено, [PERSON] , є співвласником квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, згідно до свідоцтва про право власності (реєстраційний [NUMBER] від 02.02.2005), квартира була зареєстровано на ім`я власників. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02.02.2005 ВПЖФ р № [NUMBER] . Також, судами встановлено, що право власності відповідача [PERSON] було зареєстровано КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на підставі Свідоцтва про право власності на майно від 07.12.2009, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. за реєстровим № 2232, на підставі Акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 03.12.2009, затвердженого Начальником Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції В.П. Амельченко. Акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 03.12.2009 було видано на підставі протоколу про реалізацію предмета іпотеки від 20.11.2009 №73 про проведення публічних торгів з реалізації майна. Прилюдні торги квартири [ADDRESS] проводилися Українською універсальною товарною біржею на підставі договору № 73 від 13.10 2009 у рамках виконавчого провадження, відкритого 05.08.2009 року у виконання виконавчого напису № 1491, виданого 25.06.2009 приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . При цьому, сам, Договір іпотеки № РМL - 709\\023\\2008 від 22.05.2008, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] про передачу до іпотеки нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться у [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ХМОН Карташовою С.І. за реєстр. № 1909, було укладено на підставі свідоцтва про право власності (реєстраційний [NUMBER] від 02.02.2005), яке містить недостовірні дані про власників та у якому власницею зазначена лише [PERSON] . При цьому рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року по справі №2-485/11, яке набрало законної сили, було визнано недійсними Договір іпотеки № РМL- 709/023/2008 від 22.05.2008, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», виконавчий напис нотаріуса №1491, виданий 25.06.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., протокол № 73 від 20.11.2009 про реалізацію предмета іпотеки, Акт державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 03.12.2009 про реалізацію предмета іпотеки та постановлено витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , видане приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. від 07.12.2009 за реєстровим №2232. Вищевказані факти були встановлені і Червонозаводським районним судом м. Харкова при розгляді справи №646/4079/13-ц рішенням суду від 30 вересня 2013 року та при розгляді кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] , старшого інженера-інспектора КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», по ст. 367 ч. 2 КК України, що відображено у постанові Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.06.2012 по справі №1-373/11. Крім того, вказані докази досліджені та обставини підтверджені рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2011 року при розгляді справи №22ц-18/2011, у якому зазначено, що [PERSON] не є власником квартир тому, його позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні, анулювання реєстрації та виселення не підлягають задоволенню. Суд критично відноситься до посилань Відповідача [PERSON] про те, що він був власником спірної квартири на час укладення Договору купівлі-продажу квартири від 27 листопада 2018 року на тій підставі, що така інформація міститься у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Аналіз норм Цивільного Кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - це інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Державна реєстрація прав на нерухоме майно здійснюється за наявності відповідних правовстановлюючих документів, у разі скасування таких документів, сам Витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно - не є правовстановлюючим документом. При цьому сам правовстановлюючий документ Свідоцтво посвідчене 07.12.2009 Слоневською Д.В., приватним нотаріусом ХМНО за реєстровім №2232, скасовано судовим рішенням, а сама наявність запису у Реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі не скасованого документу - не є підтвердженням права власності на квартиру. Щодо посилань відповідача [PERSON] на Рішення судової колегії судової плати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 04.06.2013, як на підставу того, що [PERSON] є власником спірної квартири, бо саме за ним вона була зареєстрована у Реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначає, що Рішення по даній справі не містять у собі правового висновку про те, що [PERSON] є власником спірної квартири, а лише у мотивувальній частині констатується факт, що у Реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться дані про те, що [PERSON] є власником квартири. Право власності на квартиру було набуто позивачем [PERSON] та співвласниками [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 02.02.2005 ВПЖФ р № [NUMBER] . Реєстрація права власності відбулась , відповідно до діючого на той час Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджено Наказом Мінюста України №7/5 від 07.02.2002(зареєстрований за №157/6445 від 18.02.2002), що також підтверджено декількома судовими Рішеннями, які набрали законної сили та копії яких містяться у матеріалах справи: Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2011 року по справі №2-485/11 (яке залишено у силі Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2013 року, Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року, Рішенням суду Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2013 року справи №646/4079/13-ц, Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.06.2012 по справі №1-373/11. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Право власності на квартиру Позивача підтверджено чинним документом - Свідоцтвом про право власності, виданого 02.02.2005 ВПЖФ р [NUMBER], реєстрація якого в була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, тому є дійсним. Те що власниками квартири [ADDRESS] , є три особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а [PERSON] - не є власником квартири, встановлено судами неодноразово при розгляді декількох справ та ці обставини, в силу положень ч. 4, 5, 6 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Позивачем до сторін спірних правочинів Відповідачів пред`явлено вимоги про визнання недійсним Договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] , від 27 листопада 2018 року, укладений відповідачами [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бистріцькою А.П., зареєстровано у реєстру за №2502 та Договору іпотеки квартири [ADDRESS] , від 11 грудня 2018 року, укладений відповідачами [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харітоновою Я.М., зареєстровано у реєстру за №4591. У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором було придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у таких випадках: якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. П. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 (далі - Постанова №5 від 07.02.2014) передбачено, що згідно зі ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Верховний Суд України в Листі «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2013 (далі - Лист ВСУ від 01.07.2013) визначив, що у процесі розгляду спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути виключно власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором. Отже, враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна. Однією з ключових умов звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки у такому випадку здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. Окрім того, особливістю віндикаційного позову є відсутність спору з приводу належності позивачеві майна (майнових прав) на праві власності чи іншому титулі. За наявності відповідного спору право позивача не може бути захищено шляхом задоволення віндикаційного позову. П. 24 Постанови №5 від 07.02.2014 передбачено, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач, згідно зі ст. 388 ЦК України, має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі (п. 26 Постанови від 07.02.2014). Відповідно до п. 19 Постанови від 07.02.2014 №5, застосовуючи положення ст. 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Згідно з п. 25 Постанови №5 від 07.02.2014, набувач визнається добросовісним, якщо у момент вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна (наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна). При цьому в діях набувача не повинно бути необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, але й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. При цьому, обставини укладання Договору купівлі продажу від 27 листопада 2018 року свідчать про те, що відповідач [PERSON] не міг не усвідомлювати та не допускати можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Так, згідно п. 4 Договору купівлі-продажу квартири зазначено, що квартира візуально оглянута Покупцем до оформлення цього Договору. Недоліки чи дефекти , які б перешкоджали її використанню за цільовим призначенням, а також перебудови та перепланування, незастережні у документі, що посвідчує право власності та технічному паспорті на квартиру, на момент огляду Покупцем виявлені не були. Цей факт спростовується позивачем, який на цей час постійно разом з родиною проживає у спірній квартирі та ніхто ніколи не приходив оглядати квартиру, ані [PERSON] ані [PERSON] не мали доступу до квартири. Дані твердження не були спростовані відповідачами, що ставить під сумнів добросовісність набувача. Відповідачем [PERSON] було заявлено про пропущення порушення позивачем строку звернення до суду за захистом свого порушеного права та застосування позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України встановлена Загальна позовна давність - тривалістю у три роки. Згідно положень. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому , позивач про порушення своїх прав власника дізнався лише у грудні 2018 року та не міг припустити що відповідач після скасування судом у 2011 році свідоцтва про право власності на квартиру , використає даний не чинний документ для укладання договору купівлі-продажу у 2018 році. Враховуючи викладене, суд не має підстав для застосування позовної давності до вимог позивача. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. У відповідності зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно ст. 386 Цивільного Кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 386 Цивільного Кодексу України власник має витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 388 Цивільного Кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі ст. 6 ч.2 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. У відповідності зі ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, суд дійшов висновок про законність вимог позивача та наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України, тобто судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках з кожного. На підстав викладеного,

Outcome: approved