Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 02.09.2008 року між ним і [PERSON] укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 20\~600,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.09.2015 року. Цього самого дня між банком і [PERSON] з метою забезпечення виконання кредитних зобовязань укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок по пров.Оболонський,35 в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області . Свої зобовязання за кредитним договором [PERSON] не виконала, сума її боргу складає 60\~331,14 грн. Посилаючись на невиконання [PERSON] зобовязань, позивач просив суд з метою погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 60\~331,14 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки за договором від 02.09.2008 року, а саме житловий будинок по пр.Оболонський ,35 в смт.Краснокутськ, який належить [PERSON] на праві власності, шляхом його реалізації на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності незалежним експертом, і виселити всіх мешканців зі зняттям їх із реєстраційного обліку. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав , прохав задовольнити. Відповідач проти позову заперечувала , просила відмовити в позові. Суд, заслухавши пояснення сторін , дослідивши докази по справі , дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 02 вересня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] уклали кредитний договір №HAUBGR0000000186, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 20600,00 грн. зі сплатою 27,96 % річних із кінцевим терміном повернення не пізніше 02 вересня 2015 року. 02 вересня 2008 року для забезпечення кредитних зобовязань [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало з [PERSON] договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку переданий житловий будинок по пр.Оболонський,35 в смт.Краснокутськ , загальною площею 68,00 кв. м, житловою площею 35,70 кв. м, який належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу будинку посвідченого державним нотаріусом Краснокутської ДНК від 26.11.2005 та зареєстрованого в Краснокутському БТІ 05.12.2005 року. Житловий будинок, що є предметом іпотеки, придбаний [PERSON] не за рахунок коштів, які отримані [PERSON] за кредитним договором, а одержаний за договором купівлі-продажу будинку. Судом установлено, що на час вирішення спору в будинку, крім власника [PERSON], проживає і зареєстрований її син [PERSON]. У звязку з невиконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 60\~331,14 грн. Згідно з пунктом 16.7.1. договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов»язань , передбачених Кредитним договором , вони не будуть виконані. Судом установлено, що позичальник порушив умови кредитного договору, зокрема, не здійснював погашення кредиту та процентів за його користування в установлені кредитним договором строки. У звязку з виникненням простроченої заборгованості банк повідомив позичальника (іпотекодавця) про наявну заборгованість шляхом направлення листа від 05.09.2014 року - вимоги про повернення кредиту та про звільнення житлового будинку, що є предметом іпотеки, в разі не сплати в 30 денний термін з дня отримання вимоги суми кредиту . Однак позичальник не вжила заходів для погашення заборгованості й звільнення житлового будинку. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши у справі, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 2 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення. Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Матеріалами справи встановлено , що [PERSON] набула право власності на іпотечне житло до укладання кредитного договору. Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Суд касаційної інстанції роз'яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Разом із тим на час ухвалення рішення Банком не було надано доказів щодо належного письмового повідомлення відповідачів про необхідність виселення, отже відсутнє виконання приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР. Наявна в матеріалах справи копія письмової вимоги Банку до відповідача [PERSON] про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку не підтверджені доказами того, що відповідач отримала вказану вимогу. Окрім того , в судовому засіданні відповідач пояснила , що вказану вимогу Банку не отримувала та їй не відомо про вимогу про добровільне звільнення будинку. Посилання представника Банку, що така вимога відповідачу [PERSON] направлена та нею отримана , спростовуються матеріалами справи, оскільки із матеріалів справи не вбачається, що [PERSON] отримала вище вказану вимогу. Крім того , матеріали справи не містять доказів того, що вимога про добровільне звільнення житлового будинку направлялася відповідачу [PERSON] За таких підстав , суд дійшов до висновку про задоволення позову частково, оскільки вимога Банку про виселення відповідачів з житлового будинку передчасна та повинна пред»являтися до них після ухвалення рішення про звернення стягнення на будинок .

Outcome: partial