Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути із відповідачки на його користь позиковий борг у розмірі 3300,00 доларів США, розрахунок суми якого здійснити в національній валюті України за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення суду. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 23.10.2017 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США, на умовах повернення суми до 22.11.2017 року в розмірі 3300,00 доларів США. Відповідачка зобов'язання за договором позики не виконала, борг не повернула, тому позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості за вказаним договором. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 3300,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 86955,00 грн., розглянути справу за його відсутності, понесені судові витрати по сплаті судового збору залишити за ним. В судове засідання відповідачка не з'явилася, подала до суду заяву від 06.03.2018 року, якою борг у сумі 3300,00 доларів США визнала, просила справу розглянути за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Судом встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, основані на договорі. Так, 23.10.2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого відповідачка отримала від позивача грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США, на умовах їх повного повернення до 22.11.2017 року у сумі 3300,00 доларів США, що підтверджується копією розписки. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. З роз'яснень, які містяться в абз.2 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до офіційного курсу долара до гривні, встановленого Національним банком України станом на 19 березня 2018 року сума боргу в розмірі 3300 доларів США з розрахунку 2635 грн. за 100 доларів США еквівалентна 86955,00 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача. Вказані обставини у своїй сукупності дають підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики у повному обсязі.

Outcome: approved