Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей. В обґрунтування позову зазначив, що з 12.06.2009 він перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають трьох малолітніх доньок - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Протягом останніх років сімейне життя між ним та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. Відповідач проживає окремо від нього та доньок в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS], орендна плата за яку сплачується позивачем. На переконання позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як в нього, так і у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем, та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Ухвалою суду від 05.10.2017 провадження у справі в частині вимог [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей - закрито, а відтак предметом судового розгляду за первісним позовом є розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей, який також є предметом судового розгляду. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначила, що шлюбно-сімейні відносини між нею та [PERSON] фактично припинені. В неї із дітьми склалися люблячі відносини, вона має тісний емоційний контакт з дітьми, має матеріальну основу для проживання дітей та вільний час, для постійної участі у спілкуванні з дітьми та участі у їх вихованні. В судовому засіданні представник позивача вимоги первісного позову підтримав, проти задоволення вимог зустрічного позову не заперечував. Представник відповідача в судовому засіданні проти первісного позову не заперечував, вимоги зустрічного позову підтримав та просив задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.06.2009 свідоцтво про шлюб [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 12.06.2009, актовий запис № 460). Від шлюбу мають трьох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Батьки разом з малолітніми дітьми проживали за адресою: [ADDRESS]. На теперішній час шлюбні відносини фактично припинені. Малолітні діти проживають разом з батьком за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей від 13.06.2017 №С137767.1630.2 Комісія з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області, враховуючи обставини, які мають істотне значення, беручи до уваги думку членів комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області, вирішила рекомендувати органу опіки та піклування надати висновок до Печерського районного суду м. Києва щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], як з матір'ю - гр. [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], так і з батьком - гр. [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS]. Батькам дітей не чинити жодних перешкод у спілкуванні з дітьми, сприяти тому, щоб діти не були позбавлені піклування батька та матері. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.91 р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Відповідно до принципу 6 цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.1, ч. 2 ст.161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 11 ЦПК України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході судового розгляду [PERSON] було визнано первісний позов [PERSON] про розірвання шлюбу, в свою чергу останнім було визнано зустрічний позов [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей, що вказує на наявність обставин встановлених ч. 4 ст. 174 ЦПК України. При цьому суд враховує висновок Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей від 13.06.2017 №С137767.1630.2 щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей як з батьком, так і з матір'ю. Будь-яких обставин, які б вказували на неможливість визначення місця проживання малолітніх дітей разом із матір'ю не встановлено.

Outcome: approved