Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», в якому, з урахуванням подальшого уточнення, просив в порядку захисту його прав як споживача фінансових послуг визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 001911, укладений 28.10.2015 року між позивачем та відповідачем, та застосувати наслідки недійсності цього договору шляхом стягнення з відповідача сплаченого за договором авансового платежу в розмірі 60570,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.10.2015 року позивач уклав з відповідачем зазначений договір, за яким відповідач зобовязався придбати у власність автомобіль «Toyota RAV4» 2,5 АТ 4х4, вартістю 16875,00 доларів США при курсі долару 24,00 грн. за один долар та передати його у користування позивачу на умовах фінансового лізингу, а позивач зобовязався оплатити послуги відповідача та виконувати інші умови договору. Коли позивач сплатив передбачений договором авансовий платіж у розмірі 60570,00 грн., відповідач своїх зобовязань щодо надання в користування автомобіля не виконав, почавши вимагати оплати решти ціни автомобіля, а після відмови позивача у цьому взагалі припинив спілкування з позивачем та почав ухилятись від будь-яких контактів з ним. Пізніше позивач самостійно зясував, що відповідач вже на момент укладення договору не мав наміру його виконувати. Посилаючись на нечесну підприємницьку практику з боку відповідача та невідповідність умов спірного договору низці вимог законодавства щодо надання фінансових послуг та захист прав споживачів, позивач просив визнати зазначений договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності у виді реституції. В судовому засіданні представник позивача, адвокат [PERSON], позов підтримав повністю, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, жодного разу явку представника в судове засідання не забезпечив, заперечень, заяв чи клопотань по суті позовних вимог суду не надав. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані позивачем докази та проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 28.10.2015 року між відповідачем та позивачем було укладено Договір фінансового лізингу за № 001911 на придбання автомобіля «Toyota RAV4» 2,5 АТ 4х4вартістю 405000,00 грн., що еквівалентно на час укладення договору 16875,00 доларів США. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На виконання умов договору позивачем отримано примірник договору. Отже, на відносини, які виникли між позивачем та відповідачем у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, поширюється дія\~Закону України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживача, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. В цей же день, 28.10.2015 року, позивачем було сплачено відповідачу авансовий платіж в розмірі 60570,00 грн., що підтверджується чеком № 28102015133859, сформованим у терміналі ПАТ КБ «Приватбанк» № TS203170. Згідно ч. 1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6\~ст. 203 ЦК України. Частиною першою\~статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як передбачено у п. 2 ч. 6\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», - у разі, коли зміна положення договору або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 3 ч. 215\~ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 2\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей перелік не є вичерпним. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що договором фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця і вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Суд вважає, що несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві є достатніми підставами для визнання недійсним даного договору лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Суд вважає, що спірний Договір фінансового лізингу необхідно визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів, внесені позивачем при укладенні та на виконання умов договору в сумі 60570,00 грн., виходячи з наступного. Відповідно до п. 1.4 ст. 1 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і додатках до нього взагалі відсутні. У п. 10.5 ст. 10 Договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 ст. 10 Договору). Відповідно до ч. 1\~ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17\~ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Частиною 2\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Відповідно до пп.2 п.6\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Оскільки за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платежу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Суд вважає несправедливим в розумінні ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.2.3 та п. 3.2.1 (ст. 3) Договору відповідно до яких визначено, що згідно п. 3.2.3 (ст. 3) лізингодавець має право залишити предмет лізингу в своєму салоні в разі наявності несплаченого лізингоодержувачем лізингового платежу в строки та у порядку передбаченими даним Договором. В такому випадку, предмет лізингу залишається в салоні лізингодавця до моменту погашення заборгованості по умовам даного Договору, але не більше 1 (одного) календарного місяця. У разі непогашення заборгованості лізингоодержувачем протягом 1 (одного) календарного місяця з моменту виникнення такої заборгованості та після закінчення місячного терміну, вказаного в даному пункті, даний Договір вважається таким, що втратив силу та є розірваним лізингодавцем за порушення лізингоодержувачем умов даного договору. Відповідно до п. 3.2.1 Договору з метою забезпечення належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань по даному договору, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача надати, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту направлення лізингодавцем відповідної вимоги, додаткової гарантії у вигляді Договору поруки. При укладенні договору поруки поручителі повинні надати лізингодавцю документи, що підтверджують дохід кожного з поручителів, який повинен дорівнювати або бути більшим ніж сума щомісячного лізингового платежу. У разі ненадання або відмови лізингоодержувача надати визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержувачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимогу, щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, то лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання лізингоодержувачем гарантій визначених даним пунктом. Згідно п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу. Тобто можливість лізингодавця без з'ясування причин неможливості повного виконання зобов'язання лізингоодержувачем фактично розірвати договір в односторонньому порядку, при цьому залишити за собою сплачений обов'язковий адміністративний платіж, який поверненню не підлягає в жодному випадку, а при розірванні договору повертає лізингоодержувачу тільки 40 відсотків від сплаченого Авансованого платежу, як штраф за дострокове розірвання договору (п. 12.1 ст. 12). До несправедливих суд відносить також і п. 10.15 (ст. 10) Договору, відповідно до якого у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Отже, з підстав викладених вище, суд вважає за необхідне задовольнити позов, визнавши укладений лізинговий договір недійсним. Таким чином, суд вважає, що оспорюваний Договір фінансового лізингу № 001911 по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Крім того, згідно з\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Про оманливу підприємницьку практику з боку відповідача свідчить і той факт, що ТОВ «Авто Мир», де відповідач начебто збирався придбавати автомобіль для позивача, заперечило існування будь-яких господарських відносин з відповідачем Згідно\~ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1218,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved