Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 липня 1983 року він уклав шлюб з [PERSON] .. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/11854/15-ц шлюб між ними розірвано. В період до шлюбу і до його розірвання, Музичанською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області позивачеві було виділено земельну ділянку площа, якої приблизно до 0,2 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку. Відповідач, перебуваючи у шлюбі з позивачем, оформила належним чином документи на земельну ділянку та зареєструвала на себе право власності, отримавши державний акт. Згоди між позивачем та відповідачем щодо поділу земельної ділянки після розірвання шлюбу не досягнуто. Враховуючи викладене, позивач просив визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS] , яка зареєстрована за на праві власності за [PERSON] Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.12.2018 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Відповідач до суду відзиву не надав, у відповідності до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Позивач, [PERSON] у судовому засіданні, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні, заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.12.2015 року шлюб між ними розірвано, справа № 369/11854/15-ц. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У заявлених вимогах позивач просив суд визнати в порядку поділу майна подружжя за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] , однак доказів які б підтверджували наявність земельної ділянки у власності відповідача суду не надано. Крім того, з доказів, які були надані позивачем та які наявні в матеріалах справи, суд не може визначити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, а також неможливо з`ясувати джерело і час придбання спільно нажитого майна. Наявні в матеріалах справи, зокрема, адвокатські запити від 03.12.2018 року, направлені до Музичанської сільської ради та Міськрайонного управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському району та м. Ірпені, а також роздруківки з мережі Інтернет, не можуть вважатись доказами на підтвердження позовних вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки. Із наявних у справі матеріалів суд позбавлений можливості встановити наявність у [PERSON] права власності на земельну ділянку, набуття права власності на земельну ділянку під час шлюбу з позивачем та перебування земельної ділянки у спільній сумісній власності. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 80 ЦК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним вимоги, і тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed