Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~У вересні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про втрату права на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами. \~ \~ \~ \~В позовній заяві позивачка вказала, що є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . У даному будинку з 2002 року зареєстрований відповідач [PERSON] , який є її колишнім чоловіком. Згідно рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . З травня 2014 року відповідач не проживає у будинку позивачки, проте в добровільному порядку знятися з реєстрації відмовляється. Факт його реєстрації створює [PERSON] зайві клопоти з комунальними платежами, можливістю оформити житлову субсидію та обмежує її права як власника нерухомого майна. Позивачка просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~В ході судового розгляду справи представник позивачки подала клопотання про уточнення прохальної частини позовних вимог, а саме: відносно втрати права користування відповідачем господарськими будівлями та спорудами, оскільки законодавством регламентовано питання щодо визнання особою такою, що втратила право на користування саме житловим приміщенням. Враховуючи вищезазначене представник позивачки в прохальній частині позовної заяви просить ухвалити судове рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] відзиву не подав, в судове засідання не з`явився повторно, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, свідків, дослідивши докази в справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки в жилому приміщенні без поважних причин. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарською будівлею по [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 15 жовтня 1998 року. Згідно копії будинкової книги відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 12 квітня 2002 року. Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Актом про встановлення факту непроживання від 9 вересня 2021 року встановлено, що [PERSON] по місцю прописки не проживає, комунальними послугами не користується з травня 2014 року. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що відповідач [PERSON] дійсно не проживає в будинку, власником якого є позивачка [PERSON] . Отже, вищезазначеними доказами підтверджується, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] і в цьому будинку значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , який фактично в будинку не проживає і ним не користується без поважних причин. \~ \~ \~ \~За таких обставин, позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, оскільки судом встановлено, що [PERSON] без поважних причин не користується житлом понад один рік.

Outcome: approved