Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

У жовтні 2013 року Луганське міське комунальне підприємство «Теплокомуненерго», від імені якого діє представник за довіреністю, пред'явило дійсний позов. Просило стягнути з [PERSON] заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання, що утворилась за період з 01.12.2003 року по 01.05.2013 року в сумі 14224,82 гривень основного боргу; 3376,09 гривень - втрати від інфляційних процесів; 1424,72 гривень - 3% річних, а всього стягнути - 19025,63 гривень, і судові витрати мотивуючи тим, що відповідачі належним чином не виконують зобов'язання щодо оплати отриманих послуг. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу без участі представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направив. У відповідності із ч.1 ст.224 ЦПК України, судом ухвалено розгляд справи в заочному порядку. Суд дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] розташована у багатоповерховому будинку та забезпечується централізованим опаленням і гарячим водопостачанням, послуги з якого надаються ЛМКП «Теплокомуненерго». З даних довідки за формою № 3, виданої МКП «Центрожилком» № 82 від 25.05.2013 року вбачається, що вищезазначена квартира є приватизованою і за вказаною адресою зареєстрований: [PERSON] Таким чином, між сторонами виникли правовідносини в сфері комунальних послуг, в яких ЛМКП «Теплокомуненерго» є виробником послуг з централізованого опалення, що надаються до будинку, де розташована вищезазначена квартира, а споживачем - власник або мешканець квартири. Дійсні правовідносини регулюються нормами Законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 р. N 630, нормами ЦК України. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 162 ЖК України регламентує, що власник квартири зобов'язаний вносити плату за комунальні послуги згідно затверджених в установленому порядку тарифами. Згідно ст.1 Закону України «Про теплопостачання» споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Поняття «споживач» також надано у ч.1 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 р. N 630, згідно якої це особа, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Обов'язковість укладання договору виробника послуг і споживача вищезазначеними нормативними актами не передбачена. З матеріалів справи вбачається, що відповідач періодично здійснював оплату за спожиті послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, що підтверджується витягом з особового рахунку № [NUMBER], та свідчить про наявність між сторонами фактичних договірних правовідносин. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідачі свої зобов'язання не виконали, чим порушили майнові права позивача. З урахуванням встановлених судом правовідносин, суд приходить до висновку, що фактичне прийняття відповідачем, який є споживачем послуг, відповідних зобов'язань, і є підставою для задоволення позовних вимог. У зв'язку з невиконанням [PERSON] зобов'язань по платі за надані послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання, перед позивачем виникла заборгованість за період з 01.12.2003 року по 01.05.2013 року в сумі 14224,82 гривень основного боргу; 3376,09 гривень - втрати від інфляційних процесів; 1424,72 гривень - 3% річних, а всього стягнути - 19025,63 гривень. Відповідно до ЦК УРСР (1963 р.) для звернення до суду з позовом було встановлено трирічний строк позовної давності, який повинен був застосовуватись судом незалежно від волі і думки сторін. Пропуск строку позовної давності був підставою для відмови у позові, за виключенням тих випадків, коли суд за клопотанням позивача визнає поважною причину пропуску строку позовної давності і знайде причини для його поновлення. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, але не є беззаперечною підставою для відмови у позові і застосовується судом лише у випадках, коли про це заявила одна із сторін. Такого клопотання у визначені судом строки і в порядку, встановленому законом, учасники процесу не заявили. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та гарячого водовідведення за період з 01.01.2004 року по 01.05.2013 року. Підстав для стягнення боргу за період до 01.01.2004 року, суд не вбачає у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності і відсутності підстав для поновлення строку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за період з 01.01.2004 року по 01.05.2013 року в сумі - 13945,20 гривень основного боргу, втрат від інфляційних процесів у розмірі - 3309,58 грн., 3 % річних у розмірі - 1396,65 грн., а всього стягнути - 18651,43 грн.. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати.

Outcome: partial