Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

У грудні 2015 року Комунальне підприємство «Господар» Варвинської селищної ради заявило позов до [PERSON] і Товариства з обмеженою відповідальністю «Варин» про стягнення заборгованості за послуги з центрального водопостачання та водовідведення. Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 05 травня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за послуги централізованого постачання холодної води та водовідведення за період з травня 2012 року по червень 2015 року у сумі 24250 гривень 32 копійки, втрати від інфляційних процесів в розмірі 16354 гривні 47 копійок, три відсотки річних в розмірі 1123 гривні 14 копійок, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378 гривень 00 копійок, а всього 43105 гривень 93 копійки. У задоволенні іншої частини позову відмовити. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 20 липня 2016 року рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 05 травня 2016 року в частині вирішення позову Комунального підприємства «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Варин» скасоване і провадження у справі за позовом Комунального підприємства «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Варин» закрите. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення місцевого суду в частині вирішення позову про стягнення з неї заборгованості і ухвалити нове рішення про відмову у позові, вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з порушеннями норм матеріального і процесуального права і на підставі неповно з'ясованих обставин, що мають значення для справи. Зокрема, відповідач наполягає на тому, що після розірвання договору з позивачем не користується його послугами, а у матеріалах справи відсутні докази протилежного. Крім того, відповідач вказує, що відповідно до ст.. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок оплачувати надані послуги виникає винятково у споживача послуги. Відповідач також вважає, що розрахунок вартості послуг зроблено неправильно, застосовані тарифи, які встановлені органом, якого не існує, стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат не передбачені договором між сторонами. Відповідач також посилається на пропуск позивачем позовної давності. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] підтримав апеляційну скаргу. Представник позивача вважав, що заборгованість за послуги з водопостачання і водовідведення мають нести обидва відповідачі солідарно, позаяк неможливо визначити обсяг окремого споживання відповідачами послуг. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги [PERSON], апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині вирішення позову Комунального підприємства «Господар» до [PERSON] зміні, виходячи з такого. Задовольняючи вимоги позивача шляхом стягнення заборгованості з [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що стягнення заборгованості має відбуватись лише з власника будівлі, яка укладала договір на водопостачання та водовідведення, оскільки саме вона є учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які користуються приміщенням визначається власником і обов'язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім. Проте, повністю погодитись з такими висновками суду не можна, враховуючи таке. Визначення поняття споживач дане у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до цього визначення споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу. Власником приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд, відповідно до цієї ж норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником нежитлової будівлі площею 570,21 кв. м за адресою Чернігівська область, Варвинський район, смт. Варва, вулиця Миру будинок 46. 01 вересня 2009 року між позивачем та [PERSON], як власником нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою смт. Варва, вул. Миру, 46, було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, до якого сторонами вносились зміни шляхом укладення додаткових угод, і який існував до його розірвання додатковою угодою від 11 лютого 2014 року. Із змісту додаткової угоди від 11 лютого 2014 року вбачається, що сторони договору Споживач і Виконавець з огляду на передачу Споживачем, тобто [PERSON], в оренду нежитлового приміщення по вул. Миру, 46 в смт. Варва дійшли згоди розірвати договір б/н про надання послуг з центрального постачання холодної води і водовідведення від 01.09.2009. Відповідно до п. 2 цієї додаткової угоди, яка вважається укладеною і набирає чинності з моменту підписання (п.5), з часу набрання чинності угодою зобов'язання сторін, що виникли з договору, припиняються. Зважаючи на підстави розірвання договору від 01.09.2009, висновок суду про необхідність стягнення всієї заборгованості з власника не можна визнати обґрунтованим. Споживачем послуги, як вже зазначалося вище, є особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу і яка не завжди є власником приміщення, до якого здійснюється постачання послуги. Розриваючи договір з огляду на передачу споживачем нежитлового приміщення в оренду, позивач мав забезпечити укладення договору з іншим споживачем (орендатором), врегулювати правовідносини у зв'язку з фактичним користуванням ним послугами або припинити надання послуг. Частиною 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 205 року № 630, обов'язок оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, покладені саме на споживача. Вимога відповідача [PERSON] про відмову у задоволенні позовних вимог повністю не може бути задоволена, виходячи з такого. Так, відповідач була споживачем послуг позивача відповідно до договору від 01.09.2009. Пунктом 4 Додаткової угоди № 4 від 11 лютого 2014 року про розірвання договору б/н про надання послуг з центрального постачання холодної води і водовідведення від 01.09.2009 (а.с. 31 зворот) передбачено обов'язок Споживача оплатити вартість послуг, що були надані Виконавцем на день укладення цієї угоди. Станом на лютий 2014 року заборгованість перед позивачем становила 9 714,84 грн. Отже, ця сума підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача відповідно до умов договору про надання послуг і Додаткової угоди від 11 лютого 2014 року. Доводи апеляційної скарги щодо недійсності тарифів не можуть бути підставою для відмови у позові. Доказів про визнання тарифів незаконними, наявність інших тарифів на оплату послуг позивача в матеріалах справи немає. Також не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги посилання відповідача на закінчення позовної давності для вимог позивача. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Підписуючи Додаткову угоду № 4 від 11 лютого 2014 року про розірвання договору б/н про надання послуг з центрального постачання холодної води і водовідведення від 01.09.2009, відповідач взяла на себе зобов'язання оплатити вартість послуг, що були надані Виконавцем на день укладення цієї угоди, тобто вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу. Отже, позовна давність була перервана 11 лютого 2014 року і, відповідно до норм ч.3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності почався заново. Визнання боргу чи іншого обов'язку перериває позовну давність незалежно від наміру, з яким боржник здійснив визнання. Боржник не може заперечувати факт переривання строку позовної давності, посилаючись на те, що він не мав на меті визнанням боргу досягти переривання позовної давності.

Outcome: partial