Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначається, що 28 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу частини житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М., зареєстрований у реєстрі № 5474, за умовами якого [PERSON] зобов`язується у строк не пізніше 27 березня 2014 року продати [PERSON] частину зазначеного будинку (десята квартира, загальною площею 42,4 кв.м) або укласти договір купівлі-продажу майнових прав на зазначену квартиру, вартістю якої складає 271 660 грн. 00 коп. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу квартири позивач передала відповідачу забезпечувальний платіж у розмірі - 159 800 грн. 00 коп. Решту коштів позивач зобов`язалася вносити протягом 6 місяців, починаючи з серпня 2014 року, кожного місяця до 20 числа у розмірі по - 2 000 грн. 00 коп. і два останні платежі до 20 червня та 30 грудня 2015 року по 45 720 грн. 00 коп. відповідно. За умовами попереднього договору покупець набуває право користування предметом цього договору з 16 січня 2014 року. Право власності на квартиру переходить до покупця з моменту укладення основного договору, але не раніше проведення повного розрахунку за цим договором. Умови попереднього договору позивачем виконані, здійснено повну оплату вартості квартири. Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] стало відомо, що 06 січня 2016 року [PERSON] здійснила реєстрацію права власності на спірну квартиру на своє ім`я. З підстав захисту порушеного права позивач звернулася до суду із даним позовом про визнання права власності. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2021 року позивачу повернуто заяву про забезпечення позову. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 08 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про уточнення позовних вимог. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2021 року відмовлено у прийнятті до розгляду вказаної заяви та повернуто її позивачу. Ухвалою суду від 15 березня 2021 року залучено до участі у справі третю особу - [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством. 06 січня 2021 року [PERSON] подала до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Третя особа виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області у судове засідання представника не направив, 12 березня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення від міського голови міста Бровари, в яких зазначено, що третя особа просить провести розгляд справи без участі її представника. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством. Причини неявки суду неповідомлені. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 28 грудня 2013 року між [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М., зареєстрований у реєстрі № 5474, за умовами якого [PERSON] зобов`язалася у строк не пізніше 27 березня 2014 року продати [PERSON] частину житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 42,4 кв.м) або укласти договір купівлі-продажу майнових прав на зазначену квартиру. Відповідно до пункту 3 попереднього договору купівля-продаж зазначеної квартири (майнових прав) має бути вчинена за 271 660 грн. 00 коп. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу [PERSON] , передала, а [PERSON] в особі представника, отримала забезпечувальний платіж у сумі 159 800 грн. 00 коп. Згідно із пунктом вказаного договору покупець набуває право користування предметом цього договору з 16 січня 2014 року. Право власності на предмет цього договору переходить до покупця з моменту укладення основного договору, але не пізніше повного проведення розрахунків за цим договором. 30 липня 2014 року між вказаними сторонами укладено договір про внесення змін до договору, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі № 2988, яким внесено зміни до пунктів 1, 3 та 6 попереднього договору. Так, частина друга пункту 3 зазначеного договору викладена у такій редакції: «на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу [PERSON] передала, а [PERSON] отримала забезпечувальний платіж у розмірі - 170 800 грн. 00 коп. Пунктами 11, 12 вказаного правочину передбачено, що у разі коли договір купівлі-продажу не відбудеться з вини (відмова від договору, не з`явлення для підписання договору, не введення об`єкту в експлуатацію, тощо) продавця [PERSON] зазначена сума забезпечувального платежу та інших платежів повертається покупцю [PERSON] . У цьому разі [PERSON] має додатково сплатити штраф у розмірі 1 500 грн. 00 коп. У разі коли договір купівлі-продажу не відбудеться з вини (відмова від договору, нез`явлення для підписання договору з посажної причини, тощо) покупця [PERSON] зазначена сума забезпечувального платежу та інших платежів повертається покупцю за домовленістю сторін протягом дев`яноста днів після офіційного звернення покупця. У цьому разі [PERSON] зобов`язується додатково сплатити штраф у розмірі 10 % від вартості квартири. З матеріалів справи вбачається, що 15 червня 2017 року та 19 квітня 2018 року [PERSON] від імені [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі - 50 000 грн. 00 коп. та 55 000 грн. 00 коп. у рахунок повної оплати вартості квартири [ADDRESS] . 12 січня 2016 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,4 кв.м, житловою - 18,2 кв.м. З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2016 року [PERSON] зверталася із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання правовідношення припиненим, визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, виселення із зняттям з реєстраційного обліку. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області 13 вересня 2017 року, що набрало законної сили 26 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. 19 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стабровською О.А. на адресу [PERSON] направлялося повідомлення укладення та підписання основного договору купівлі-продажу частини житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 517925 від 21 грудня 2020 року відбулися електронні торги з реалізації майна - квартири [ADDRESS] , переможець торгів - [PERSON] . Таким чином, майно на яке претендує позивач на даний час реалізовано з прилюдних торгів. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , власником значиться [PERSON] . Згідно з положеннями частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. Ефективність як критерій способу захисту цивільного права полягає в тому, що його реалізація призведе до відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Здебільшого такий спосіб прямо визначений спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 658/3048/17. Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даному випадку законом, який регламентує цивільні правовідносини, що склалися між сторонами є Цивільний кодекс України. Так, згідно з частиною першою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Частиною другою статті 635 ЦК України встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов`язання за попереднім договором і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності. У статті 635 ЦК України не передбачено такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобов`язання щодо визнання права власності на майно Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої статті 635 ЦК України згідно з якою зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. Ураховуючи викладене, інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої статті 635 ЦК України. Отже, визнання права власності на підставі попереднього договору законом не передбачено. За порушення умов попереднього договору передбачені інші правові наслідки - відшкодування збитків. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює виникнення права власності на майно. Таким чином обраний позивачем [PERSON] спосіб захисту порушеного права є неналежним, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. До початку розгляду справи по суті відповідачем подано до суду заяву про визнання позовних вимог. Разом з тим, у даному випадку суд не приймає визнання відповідачем позову, так як це суперечить закону, порушує права та інтереси інших осіб, зокрема третьої особи у справі, яка на даний час є власником спірного нерухомого майна. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною другою статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права суперечить вимогам чинного законодавства та приймаючи до уваги, що за змістом частини першої статті 13 ЦПК України, частини другої статті 264 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наведених вище підстав.

Outcome: dismissed