Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив суд визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] наступним чином: визначити, що частка померлої [PERSON] (до укладення шлюбу - [PERSON] ), яка померла [INFO] , в праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] становила 1/3; визначити, що частка позивача в праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] становить 1/3; визначити, що частка [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] становить 1/3. На обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла його сестра - [PERSON] , яка до моменту смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги за законом після смерті сестри є мати померлої - [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та яка відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача. Останній спадщину прийняв, подавши заяву про прийняття спадщини після смерті сестри. До складу спадкового майна після смерті сестри входить частина квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Квартира була придбана позивачем, відповідачем та померлою [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській Універсальній Біржі 08.08.1996 року за реєстраційним № В7727/9364. Однак, в тексті договору відсутні відомості про розмір часток, в яких ними була придбана вказана квартира і, відповідно, неможливо визначити в яких частках ця кватира їм належить. Право власності на квартиру було зареєстровано за ними в Київському міському бюро технічної інвентаризації 02.09.1996 року в реєстраційній книзі за реєстраційним № 3831, де також відсутні відомості про розмір часток. В Інформаційній довідці, виданій КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 30.05.2019 року за № КВ-2019 № 18583 на запит П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори про підтвердження реєстрації права власності також відсутні відомості про розмір належних їм часток квартири, а отже квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. У зв`язку із невизначеністю розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру видати Свідоцтво про право на спадщину за законом на частку, що належала померлій, неможливо. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала. Третя особа: Пятнадцята Київська державна нотаріальна контора, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, проте в судове засідання її представник не з`явився без повідомлення причин неявки, письмових заперечень на позов не подав, у зв`язку з чим суд вбачає підстави для розгляду справи за його відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. На підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською універсальною біржею 08.08.1996 року за реєстраційним № В7727/9364 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули у спільну власність квартиру [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , яка після одруження змінювала своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Заповіту щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті [PERSON] не залишила, а тому право на спадкування одержали її мати - відповідач по справі [PERSON] та брат - позивач по справі - [PERSON] . Державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори 06.05.2019 року була заведена спадкова справа №544/2019 після смерті [PERSON] Єдиним спадкодаємцем майна після смерті [PERSON] є позивач, у зв`язку з відмовою на його користь спадкоємця першої черги за законом матері спадкодавця - [PERSON] . Відповідно до Листа Державного нотаріуса П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В., від 20.06.2019 року № 3993/02-14, адресованого позивачу вбачається, що у зв`язку із невизначеністю розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру видати Свідоцтво про право на спадщину за законом на частку, що належала померлій, неможливо. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За приписами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), яке знайшло своє вираження у ст. 5 ЦК України, його норми застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. Положеннями чинних на час виникнення цивільних відносин щодо права власності на квартиру ЦК Української РСР (1963 р.) та Закону України «Про власність» передбачалось, як і на даний час передбачається, два різновиди спільної власності, яка виникає в тих випадках, коли майно належить на праві власності не одній, а кільком особам одночасно. Відповідно до ст. 112 ЦК Української РСР та ст. 17 Закону України «Про власність» спільна власність існує у формах спільної сумісної та спільної часткової власності, тобто такої власності, коли її учасники мають наперед визначені частки. За приписом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Враховуючи, що квартира була набута у власність членами однієї сім`ї, і у договорі купівлі-продажу розмір часток покупців не зазначений, суд дійшов висновку, що квартира була набута у спільну сумісну власність. Водночас ні ЦК Української РСР, ні Закон України «Про власність», не визначали розмір часток членів сім`ї у праві спільної сумісної власності. 16.01.2003 року Верховна Рада України прийняла Цивільний кодекс України (ЦК України), у зв`язку з чим Цивільний кодекс Української РСР та Закон України «Про власність» втратили чинність з 01.01.2004 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 3.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55, розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконуються за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів. Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Пунктом 3.3 вказаної Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. Провести розрахунок часток у спільній власності, а саме: квартирі [ADDRESS] , на даний час не є можливим, оскільки для цього необхідно подати заяви всіх співвласників, а як вбачається з матеріалів справи, один із співвласників, а саме: [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 370 ЦК України, розмір часток у праві спільної сумісної власності є рівними. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Позивач посилається на ту обставину, що через не визначеність розміру частки померлої у спірній квартирі, він не може належним чином оформити свої спадкові права, на спадщину яка відкрилася після смерті його сестри - [PERSON] . Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, відтак слід припустити, що для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, справа про визначення належної йому частки вирішуватиметься в суді. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яким відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та обтяжень здійснюється на підставі рішень судів, які набрали законної сили. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19.06.1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Таким чином, враховуючи, що будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток не було, що співвласник спірної квартири [PERSON] померла, враховуючи презумпцію рівності часток, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівною і становить по 1/3 частці. При цьому в судовому засіданні не було встановлено існування обставин, які б могли бути підставою для збільшена або зменшена часток співвласників спірної квартири. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними, а також такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки при зверненні до суду позивач як особа, яка має статус учасника бойових дій був звільнений від сплати судового збору, а відповідач є інвалідом ІІ групи, судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: approved