Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду із даним позовом. Свій позов мотивує тим, що з відповідачем по справі вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 28.12.2012 року. Від даного шлюбу вони мають малолітніх дітей, доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що з 31.08.2019 вони з відповідачем не проживають разом, спільного господарства не ведуть. Відповідач добровільно надавати допомогу на утриманні дітей не бажає. Оскільки, вона не працює, тому що перебуває у декретній відпустці, самостійно їй утримувати дітей та забезпечувати всім необхідним важко, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в підготовчому судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в ньому, просила суд його задовольнити. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Через канцелярію суду подав заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності, зазначив, що проти позову не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28.12.2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 413, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] виданим повторно 21.03.2013. (а.с. 5). Від вказаного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвами про їх народження Серії [NUMBER] , виданим 14.06.2013 та Серії [NUMBER] , виданим 11.05.2017 (а.с. 11,12). Діти проживають з позивачкою по [ADDRESS] , що підтверджено Довідкою голови вуличного комітету м. Фастів (а.с.4). Обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, при цьому цей обов`язок покладається як на матір дитини так і на батька. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. (ч. 3 ст. 181 СК України). Так, за змістом ст. 182 СК України, при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує: стан\~здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; стан\~здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; наявність\~у платника\~аліментів інших\~дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; наявність\~на праві\~власності,\~володіння та/або\~користування у\~платника аліментів\~майна та\~майнових прав,\~у тому\~числі рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів,\~виключних прав\~на результати\~інтелектуальної діяльності,\~корпоративних прав; доведені\~стягувачем аліментів\~витрати платника\~аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; інші\~обставини,\~що мають\~істотне значення. Розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Мінімальний\~гарантований розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний\~рекомендований розмір\~аліментів на\~одну дитину\~становить розмір\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку\~і може\~бути присуджений\~судом у\~разі достатності\~заробітку (доходу)\~платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. За умовами ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Судом встановлено, що відповідач матеріальної допомоги на утримання малолітніх дітей не надає, хоча може та повинен надавати таку допомогу, оскільки знаходиться в працездатному віці, тому повинен відшукати можливість заробітку для належного забезпечення сина всім необхідним. Як свідчить заява наявна в матеріалах справи, відповідач не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання малолітніх дітей, а тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей. Між тим, суд вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти також на непрацездатну дружину з якою проживають малолітні діти, оскільки перебуває з нею у зареєстрованому шлюбі та має обов`язок забезпечувати сім`ю. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду, а саме з 30.09.2019 року, та до досягнення дітьми повноліття та аліментів на утримання позивача у розмір 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу), починаючи стягнення з дня звернення до суду, а саме з 30.09.2019 року, і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трьох років, а саме до [INFO] . Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів, суд допускає до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява про стягнення аліментів подана до суду 30.09.2019 року, а тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача аліменти, починаючи з дня звернення до суду, а саме з 30.09.2019 року. Відповідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в силу норм чинного законодавства позивач на підтвердження витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги не надала суду доказів виконаних робіт, доказів тривалості та видів надання правничої допомоги, доказів які б свідчили про обґрунтованість визначеного розміру витрат понесених стороною на правничу допомогу у даній справі, а тому, квитанція серії 05-ААЛ № 395776 від 26.09.2019, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, не є належним та допустимим доказом сплати позивачкою адвокату Гончаренко Світлані Станіславівні 300,00 грн., витрат на правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп..

Outcome: approved