Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності та виселення. Свої вимоги мотивує тим, що вона є спадкоємцем племінника [PERSON] за законом, який помер [INFO] року, який в свою чергу був спадкоємцем першої черги після батька [PERSON], який помер [INFO] року. Вказала, що племінник [PERSON] після смерті батька прийняв спадщину, але оформити документи на спадщину не встиг. До складу спадщини входять: квартира [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,10 га за адресою: Київська область, Баришівський район, Веселинівська с/р, с/т «Кожевник», ділянка [NUMBER], автомобіль марки «Форд», д.н.з. [NUMBER] та гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Мрія». Позивач зазначила, що відповідно до норм діючого законодавства та у встановлені строки вона звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після [PERSON], однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документ на майно та зверненням гр.. [PERSON] до суду. У позовній заяві вказано, що рішенням Подільського районного суду м. Києва було встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] (батьком [PERSON]) у період з 01 січня 2004 року по [INFO] року. На даний час відповідачка користується квартирою [ADDRESS] на свій розсуд та перешкоджає їй у доступі до спадкового майна. Посилаючись на те, що були порушені її права на спадкування, позивачка просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: Київська область, Баришівський район, Веселинівська с/р, с/т «Кожевник», ділянка [NUMBER], квартиру [ADDRESS], гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Мрія» та зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні зазначеною квартирою, виселивши останню з квартири. У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що вона проживала з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1987 року. Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року встановлено факт її проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по [INFO] року. Зазначила, що [INFO] року [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить - квартира [ADDRESS], земельна ділянка, площею 0,10 га за адресою: Київська область, Баришівський район, Веселинівська с/р, с/т «Кожевник», ділянка [NUMBER], автомобіль «Форд», н.з. [NUMBER]. Позивачка за зустрічним позовом вказала, що вона 26 квітня 2013 року звернулася до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Буренко О.М. з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON].З аналогічною заявою звернувся також і син померлого - [PERSON], однак оформили спадщину після батька він не встиг, оскільки помер17 січня 2014 року. З заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до нотаріальної контори звернулася також [PERSON] Позивачка вважає, що майно, набуте [PERSON] у період з 1987 року по [INFO] року є їх спільним майном, оскільки вона з померлим проживали однією сім'єю, а майно придбане в результаті їх спільної праці. Крім того, зазначала, що під час спільного проживання був придбаний автомобіль «Форд», д.н.з. [NUMBER] - 27 липня 2007 року. Посилаючись на вищезазначене, позивачка просила визнати автомобіль «Форд», д.н.з. [NUMBER], квартиру [ADDRESS], земельну ділянку, площею 0,10 га за адресою: Київська область, Баришівський район, Веселинівська с/р, с/т «Кожевник», ділянка [NUMBER], автомобіль «Форд», д.н.з. [NUMBER] спільною сумісною власністю її та [PERSON] та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири та на 1/2 частину спірної земельної ділянки та визнати за нею право власності на автомобіль «Форд», д.н.з. [NUMBER]. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги в частині щодо визнання за [PERSON] права власності на автомобіль «Форд», д.н.з. [NUMBER] визнали, в решті зустрічних вимог просили відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість. Відповідачка та її представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні первісного позову та підтримали зустрічні позовні вимоги. [PERSON] пояснила, що з 1987 року у спірній квартирі проживала однією сім'єю та вели спільне господарство з померлим. Зазначила, що з померлим вели спільний бюджет, з якого оплачували комунальні послуги та оформлення квартири. Щодо земельної ділянки вказала, що померлий [PERSON] у 1997 році отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. В період оформлення земельної ділянки [PERSON] вже десять років проживав з нею і всі витрати по оформленню земельної ділянки здійснювались за рахунок спільного бюджету. Також, дана земельна ділянка оброблялась і облаштовувалась спільними зусиллями. А тому, квартира та отримана від роботодавця земельна ділянка є спільну сумісною власністю. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідачки та її представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є сином померлого [INFO] року [PERSON] (т.1 а.с. 128 зворот). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: Київська область, Баришівський район, Веселинівська с/р, с/т «Кожевник», ділянка [NUMBER], автомобіль марки «Форд», д.н.з. [NUMBER] та гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Мрія». [PERSON] звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буренко О.М. про прийняття спадщини після померлого [PERSON] [INFO] року (т.1 а.с. 128). З заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] також звернулася [PERSON] 26 квітня 2013 року (т.1 а.с. 117 зворот). Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буренко О.М. було відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] (т. 1 а.с. 117-187). [PERSON] за життя не встиг прийняти спадщину після померлого [PERSON], оскільки [INFO] року помер (т.1 а.с. 14). Згідно зі ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Отже, до складу спадщини після померлого [PERSON] входить право на спадкування після померлого [PERSON] 03 березня 2014 року [PERSON], яка є тіткою [PERSON], звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] (т.1 а.с. 89). Першою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу після смерті [PERSON] (т.1 а.с. 70-116). 22 жовтня 2015 року державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори відмовив [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: Київська область, Баришівський район, Веселинівська с/р, с/т «Кожевник», ділянка [NUMBER], автомобіль «Форд», н.з. [NUMBER] у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на зазначене майно та у зв'язку зі зверненням [PERSON] до суду (т.1 а.с. 11-13). Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 серпня 1993 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (т.1 а.с. 16). Дана квартира є приватизованою. Статтею 345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю від 09 серпня 1997 року власником земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: Київська область, Баришівський район, Веселинівська с/р, с/т «Кожевник», ділянка [NUMBER] є [PERSON] (т.1 а.с. 19-21). У відповідності до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положеннями ст. 81, 116 Земельного Кодексу України передбачено, що окрема земельна ділянка одержана громадянином в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, оскільки йдеться про одержану громадянином частку із земельного фонду. З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що власником автомобіля «Форд», д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] (т.1 а.с. 22). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України). Згідно роз'яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд враховує, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] з [PERSON] у період з 01 січня 2004 року до [INFO] року (т.1 а.с. 60-61). Згідно довідки про поховання померлого громадянина на кладовищі м. Києва від 06 березня 2013 року [PERSON] здійснила поховання померлого [PERSON] (т.1 а.с. 67). Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, у зв'язку з чим ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки відповідно до ст. 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз вказаних норм закону, дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. За час проживання однією сім'єю, як зазначила відповідачка, було придбано - автомобіль «Форд», д.н.з. [NUMBER] 27 липня 2007 року (т.1 а.с. 65-66). Ураховуючи те, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року було встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] з [PERSON] у період з 01 січня 2004 року до [INFO] року, беручи до уваги те, що представники позивача за первісним позовом визнали позов в частині визнання права власності на автомобіль за [PERSON], суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічного позову [PERSON], а саме: у порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] необхідно визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Форд», д.н.з. [NUMBER], який був придбаний у період шлюбу між [PERSON] з [PERSON] - 28 липня 2007 року. Що стосується вимог про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,10 га за адресою: Київська область, Баришівський район, Веселинівська с/р, с/т «Кожевник», ділянка [NUMBER], слід зазначити наступне. Як вбачається з свідоцтв про право власності на житло від 12 серпня 1993 року та Державного акту на право приватної власності на землю від 09 серпня 1997 року, квартира та земельна ділянка на праві приватної власності належать [PERSON] та є приватизованими. Статтею 345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. У відповідності до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положеннями ст. 81, 116 Земельного Кодексу України передбачено, що окрема земельна ділянка одержана громадянином в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, оскільки йдеться про одержану громадянином частку із земельного фонду. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон №2913-VI, яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Беручи до уваги вищезазначене, враховуючи те, що спірна квартира та земельна ділянка були придбані [PERSON] до 1 січня 2004 року та є приватизованими, то єдиним спадкоємцем зазначеного нерухомого майна в силу ч. 2 ст. 1223, ст. ст. 1258 , 1263, 1276 ЦК України є [PERSON] Посилання відповідачки на те, що вона з [PERSON] проживала з 1987 року, а тому має право на його майно, суд не бере до уваги, оскільки сам факт проживання не дає правових підстав вважати спільне проживання шлюбом та не породжує правових наслідків по відношенню до приватизованого покійним [PERSON] майна. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення частково первісного позову [PERSON] та визнання за нею в порядку спадкування за законом права власності на квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,10 га за адресою: Київська область, Баришівський район, Веселинівська с/р, с/т «Кожевник», ділянка [NUMBER]. Суд не бере до уваги доводи [PERSON] про те, що спірне майно набуте внаслідок спільної праці, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», на який посилається представник [PERSON] в обґрунтування своїх вимог, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 16 грудня 2015 року у справі 6-2641цс15, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тобто, при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності у майна статусу спільної сумісної власності, обов'язковому доведенню підлягає факт купівлі майна за рахунок коштів, які походять від спільної праці членів сім'ї. В постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 зазначено, що під спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. Як вбачається з матеріалів справи, померлий безоплатно отримав спірну квартиру і земельну ділянку в приватну власність, використавши своє право громадянина на приватизацію. За положеннями ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми, що виключає спільну працю членів сім'ї у придбанні спірної квартири, у зв'язку з чим відсутнє у [PERSON] право на спірне майно на підставі ст. 17 Закону України «Про власність». Належних та допустимих доказів згідно вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України [PERSON] не надала на підтвердження того, що було оплатне придбання спірного майна та те, що вона приймала участь у оплаті. Оскільки спірне майно отримано безоплатно померлим, а не придбано за гроші, стаття 17 Закону України «Про власність» не підлягає застосуванню. Разом з тим, первісний позов в частині визнання права власності на гараж № [NUMBER] в автокооперативі «Мрія» Подільського району за адресою: м. Київ, вул. Світлицького, 37-а задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] є членом автокооперативу «Мрія», гараж № [NUMBER] у вказаному автокооперативі був у користуванні останнього у період з 1998 року до смерті [PERSON], було сплачено 5 645 грн. членських внесків. [PERSON] після смерті [PERSON] своєчасно сплачувала внески, а також приймала активну участь у всіх справах автокооперативу (т.1 а.с. 233). Як вбачається з матеріалів справи та представник третьої особи автокооперативу «Мрія» у судовому засіданні підтвердив, що у [PERSON] не було права власності на даний гараж, оскільки земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж не виділена кооперативу «Мрія» у передбаченому законом порядку і кінцеве рішення з цього питання Київською міською державною адміністрацією не прийнято. (а.с.46) Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно зі ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. В силу ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки суду не надано документів про те, що земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж виділена автокооперативу «Мрія» у передбаченому законом порядку і кінцеве рішення з цього питання Київською міською державною адміністрацією не прийнято, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial