Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив. Просив усунути перешкоди, які чиняться відповідачкою [PERSON] у користуванні належною йому ? частиною квартири [ADDRESS] шляхом вселення його у вказану квартиру; а також просив встановити між сторонами порядок користування спірною квартирою, за яким передати йому в користування ізольовану житлову кімнату, позначену на плані цифрою «5» жилою площею 17,3кв.м. з балконом, або дві ізольовані житлові кімнати, позначені на плані цифрою «6» жилою площею 12,00 кв.м. з лоджією та позначену на плані цифрою «4» жилою площею 7,4 кв.м. Нежитлові приміщення кухні, ванної кімнати, туалету і коридору залишити в спільному користуванні співвласників квартири. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначав, що він є власником ? частини спірної квартири загальною житловою площею 36,7 кв.м. та має право користуватися житловою площею 18,35 кв.м. Відповідачка [PERSON] не впускає його в спірну квартиру, у зв»язку з чим виникла необхідність захистити своє право в судовому порядку. Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2016 року у задоволені позову відмовлено. У поданій апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне дослідження та з'ясування обставин справи, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку наданим ним доказам щодо чинення перешкод у користуванні квартирою. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі з 27 червня 1992 року по 1 березня 2013 року. На підставі договору дарування від 21.03.2002 року сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] по ? частині кожний (а.с.5). Спірна квартира розміщена на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з трьох ізольованих жилих кімнат площею 17,3 кв.м., 12,0 кв.м. і 7,4 кв.м. Загальна житлова площа квартири складає 35,8 кв.м. У квартирі наявні кухня, ванна кімната, туалет, коридор. Із врахуванням підсобних приміщень загальна площа квартири складає 56 кв.м. (а.с.5,9-10). Вирішуючи спір в частині вимог про вселення, суд першої інстанції правильно вважав, що позов в цій частині не обґрунтований. Так, суд врахував, що згідно із ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК). Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. В даному випадку на час звернення до суду із вказаною вимогою позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження своїх вимог. Акт, який свідчить про неможливість відкривання дверей в спірну квартиру, складений через два місяці після подання до суду позову (а.с.40). На спростування зазначеного доказу відповідачкою подано письмове повідомлення, вручене позивачеві, про надання йому ключів від вхідних дверей у будь-який зазначений ним час (а.с.46,47). Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.212 ЦПК суд вправі оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об»активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Позивач не обґрунтував, з яких підстав суд мав надавати перевагу саме наданому ним акту та залишити поза увагою повідомлення, надане відповідачкою. Також позивач не довів, чи звертався він до відповідачки за отриманням ключів від вхідних дверей, як було запропоновано йому у письмовому повідомленні. Вказаним доказам судом першої інстанції дана оцінка у оскаржуваному рішення. Апеляційним судом не встановлено будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів. Крім того, про відсутність юридичного інтересу у позивача до результату вирішення спору, на думку апеляційного суду, свідчить його відмова від особистої участі у апеляційному розгляді справи з метою доведення обґрунтованості заявлених вимог. За наведених обставин підстав для скасування рішення суду в цій частині вимог апеляційний суд не вбачає. Разом з тим, суд безпідставно відмовив в позові про встановлення порядку користування спірним нерухомим майном. Рішення суду в цій частині вимог належним чином не вмотивоване. Так, відповідно до ст.358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма закону передбачає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки в даному випадку спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд має право виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 17.02.2016 року №6-1500цс15). З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні стосунки у зв»язку з неможливістю вирішити в добровільному порядку спір про розподіл майна (а.с.6-8). Отже, домовитись в позасудовому порядку про порядок користування спірною квартирою вони не можуть. Тому такий порядок може бути встановлений судом. Виходячи із обставин справи та відповідно до розміру часток кожного із співвласників у праві власності на спірну квартиру, їм належить по 17,9 кв.м. жилої площі та по 28 кв.м.- загальної (35,8:2 та 56,0:2). Із врахуванням розміру площі окремих кімнат в квартирі, найбільш наближеним до розміру ідеальних часток кожного із співвласників, буде такий порядок, коли позивач буде користуватися житловою кімнатою 17,3 кв.м., а відповідачка - кімнатами площею 12 кв.м. та 7,4 кв.м. При цьому підсобні приміщення залишаються у спільному користуванні сторін. За наведених обставин та відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення в цій частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК пропорційно до розміру задоволених вимог підлягають стягненню на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору при подачі позову та апеляційної скарги (а.с.1,61).

Outcome: partial