Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], де третя особа - Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06 вересня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під №3-2235, позивачка є власником квартири [ADDRESS]. Разом з нею в спірній квартирі зареєстрований [PERSON], який є сином позивача, однак в квартирі не проживає, не користуються нею, не несе витрат на її утримання. Тому позивач звернулася до суду та просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON], надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволені позову наполягали. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Третя особа Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області до суду свого представника не направили, про слухання справи повідомлені належним чином, надали заяву щодо розгляду справи за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06 вересня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під №3-2235 позивачка є власником квартири [ADDRESS] (а.с.7-8). [PERSON], який є сином позивача [PERSON], залишається зареєстрованим в [ADDRESS] однак з жовтня 2012 року не мешкає в ній без поважних причин, особистих речей в квартирі не має, оплату комунальних послуг не здійснює, що підтверджується наданими доказами та показами допитаних в судовому засіданні свідків. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] втратив право користування спірним житлом. Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку судові витрати з відповідача не стягувати, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачем не заявлялася.

Outcome: approved