Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд зняти арешт з житлового будинку [ADDRESS], який належить на праві приватної часткової власності: [PERSON] 1/2 частина на підставі договору забудови, посвідчений Ізюмською державною нотаріальною конторою 13.11.1990 року за реєстром за № 2-2334, зареєстрований Ізюмським БТІ 19.05.1994 року за № 11995, [PERSON] 1/2 частина на підставі ухвали Ізюмського міського суду Харківської області від 04.01.2000 року про затвердження мирової угоди, зареєстрований Ізюмським БТІ 31.01.2000 року за № 11995, на який накладено арешт на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області від 07.07.2005 року (а.с. 1-2). Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримує свої вимоги і просить суд позов задовольнити (а.с. 22). Представник відповідача відділу державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області (далі - відділ ДВС) в судове засідання не прибув, заперечень на позов не надав, просить позов вирішити на розсуд суду (а.с. 28). Третя особа в судове засідання не прибула, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, визнає позовні вимоги і просить суд позов задовольнити (а.с. 23). Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтями 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, і будь-яка заінтересована особа має право в порядку, визначеному законом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник може чинити стосовно своєї речі усе, що не заборонено законом. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.06.1978р., №3 від 30.03.1984р., №13 від 25.12.1992р., №15 від 25.05.1998р.) вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Статтею 57 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (Із наступними змінами) передбачено арешт і вилучення майна боржника, а саме: 1. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. 2. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Згідно ч.ч. 1 і 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Виходячи зі змісту наведеної норми Закону, право на звернення до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту належить особі, яка вважає себе власником спірного майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як установлено судом і не заперечується сторонами, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної часткової власності: - [PERSON] 1/2 частина на підставі договору забудови, посвідчений Ізюмською державною нотаріальною конторою 13.11.1990 року за реєстром за № 2-2334, зареєстрований Ізюмським БТІ 19.05.1994 року за № 11995, - [PERSON] 1/2 частина на підставі ухвали Ізюмського міського суду Харківської області від 04.01.2000 року про затвердження мирової угоди, зареєстрований Ізюмським БТІ 31.01.2000 року за № 11995. (а.с. 8-11, 12-13, 14-15, 17) Позивач та третя особа володіють та користуються вказаним житловим будинком [ADDRESS], всі правові документи на вказаний будинок знаходяться у позивача [PERSON] і третьої особи [PERSON], але позивач не може належним чином розпорядитися вказаною 1/2 часткою будинку із-за накладення арешту на житловий будинок [ADDRESS] постановою б/н від 07.07.2005 року відділом ДВС, що підтверджується відомостями з єдиного Реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 18-19). Судом встановлено, що станом на 05.12.2014 року на виконанні у відділі ДВС не перебувають виконавчих проваджень по виконанню виконавчих документів щодо [PERSON] (а.с. 20). У задоволенні позовних вимог відповідач не заперечував. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати, які позивач сплатив за судовий збір, не компенсуються йому у зв'язку із вимогами про це позивача (а.с. 1).

Outcome: approved