Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

У грудні 2015 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Новомиргородська РДА про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною. Заявник стверджує, що з 19 лютого 2011 р. до 07 липня 2015 р. сторони перебували у шлюбі, що був зареєстрований у встановленому законом порядку, після чого розлучилися. Внаслідок шлюбу мають сина - [PERSON]., [INFO], який після розлучення залишився проживати разом з відповідачем. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, тому відповідач не дає можливості зустрічатися з сином. Після марних спроб вирішити розбіжності за взаємною згодою, позивач звернувся з заявою до органу опіки та піклування. 03 вересня 2015 року рішенням комісії з питань захисту прав дитини за № 19 було встановлено наступний спосіб його спілкування з дитиною: кожного вівторка та четверга з 17:00 до 20:00 та друга і четверта субота місяця з 09:00 до 20:00. Проте відповідач ігнорує це рішення. Протягом останніх 4-х місяців позивач телефонував у дні, визначені рішенням комісії, до відповідача, щоб домовитися про час, коли він зможе спілкуватися із дитиною, але у відповідь чув лише одне: «Ти більше ніколи не будеш спілкуватися із сином». При цьому жодних причин і мотивів відмови відповідач йому не повідомляла. Позивач декілька разів приходив за адресою проживання відповідача та сина, а саме: 8, 11 серпня, 15, 24, 26 вересня, 10, 20, 24 жовтня, 12, 13, 14 листопада 2015 р., щоб побачитися із дитиною та поспілкуватися з сином, але відповідач жодного разу не відчинила двері, хоча була вдома. Крім того, відповідач в категоричній формі заборонила вихователям дитячого садка, в якому навчається його син, будь-яке спілкування з ним. Згідно вимогам ст. 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Створення перешкод відповідачем у спілкуванні заявника із сином порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересами дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Вирішення батьками питання про виховання дитини регулюється ст. 157 СК України. Так, відповідно до приписів зазначеної статті, той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідно ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною і в її вихованні, інший із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Згідно до ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Посилаючись на ст. 55 Конституції України, ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 141, 157, 159 СК України, заявник просить суд зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON]. та визначити такий спосіб його участі у вихованні дитини: систематичні побачення на території Кіровоградської області щотижня в неділю, вівторок та п'ятницю з 08:00 до 20:00, а також стягнути судові витрати у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав власні вимоги повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково вказав, що відповідач перешкоджає його побаченням з дитиною, хоча фактично малолітній син проживає з батьками відповідача, а не з нею. Відповідач [PERSON] не визнала позов повністю, бо позивач власною протиправною поведінкою довів малолітнього сина до нервового зриву, погрожує відповідачеві розправою, умисно пошкодив майно. Коли позивач брав сина, то не годував його, малолітній повернувся від батька з тілесними ушкодженнями і в пошкодженому одязі. Окрім цього, відповідач подала письмові заперечення проти позову, де зазначила, що причиною припинення спілкування позивача з дитиною стало систематичне психологічне та фізично насильство в сім'ї з боку заявника. До того ж позивач разом зі своєю співмешканкою вчинили відносно неї кримінальне правопорушення, заподіявши при цьому їй тілесних ушкоджень. В даний час кримінальне провадження знаходиться на розгляді Маловисківського районного суду Кіровоградської області. Протягом періоду з серпня 2015 року по теперішній час позивач ніколи не цікавився станом здоров'я дитини, її фізичним та духовним розвитком, аліменти не сплачував. Навпаки, систематично ображав її, відключав світло, газ, зламав супутникову антену, дверну ручку, ламав та нищив усе, що знаходилось на подвір'ї домоволодіння, влаштовував «дебоші» ночами: бив у вікна, ногами в двері, ображав її батьків, в присутності дитини постійно висловлювався нецензурною лайкою на її адресу, порушував спокій не тільки її сім'ї, а й інших жителів міста, що підтверджується викликами органів поліції, а також довідками з РЕМ та Районного центру зайнятості. На сьогоднішній день позивач для сина є незнайомою особою, при його появі поведінка хлопчика змінюється, він його боїться, плаче, кричить. В зв'язку з такою поведінкою батька [PERSON] син почав боятися темряви, будь-яких сторонніх звуків, боїться сам залишатися в кімнаті, з'явилися порушення сну та апетиту, нічні жахи, що підтверджується довідкою, виданою лікарем-психіатром РТМО «Новомиргородське» № 35 від 21.12.2015 р., де вказано діагноз: невротичний розлад. Вважає, що на теперішній час спілкування позивача з дитиною неможливе, бо таке спілкування може суттєво вплинути на психічне здоров'я сина, оскільки син сильно прив'язаний до матері і повністю залежний від неї. Вона не заперечує проти спілкування позивача з дитиною, однак після того як він змінить своє ставлення до неї як до матері дитини, бо його вчинки свідчать про неадекватність та неспроможність виконувати обов'язки батька. Крім цього, відповідач за місцем останньої роботи негативно характеризується та був відповідно звільнений, що підтверджується характеристикою, виданою товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма імені Чкалова». Позивач неодноразову наголошував, що дитина йому потрібна лише для того, щоб шантажувати її: він забере сина та не віддасть поки вона не відмовиться від обвинувачення стосовно нього та його співмешканки щодо спричинення їй тілесних ушкоджень. Відповідно до ст. 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. На теперішній час об'єктивні дані свідчать про відсутність зв'язку батька з дитиною, відсутність елементарних навичок та уявлень про догляд та виховання дитини, агресивну, протиправну поведінку позивача, що виключає можливість визначення порядку участі в вихованні дитини без присутності матері та задоволення позовних вимог. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суди мають враховувати передусім інтереси самої дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. В даний час дитина не бажає спілкуватися з батьком та боїться його. В подальшому, якщо не зміниться поведінка позивача, оскільки вона не може дати дитину батьку з неналежною поведінкою, вона змушена буде ініціювати питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] за ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Враховуючи вищенаведені обставини, просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною відмовити у зв'язку з відсутністю підстав. Представник третьої особи [PERSON] підтримала у суді письмовий висновок органу опіки і піклування та запропонувала інший ніж позивач порядок його участі у вихованні сина. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково із таких міркувань. Згідно вимогам ст. 157 СК України: 1. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. 2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 3. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 4. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. У судовому засіданні безспірно з'ясовано, що з 19 лютого 2011 р. до 07 липня 2015 р. сторони перебували у шлюбі, котрий був зареєстрований у встановленому законом порядку, після чого розлучилися. Внаслідок шлюбу мають сина - [PERSON]., [INFO], який після розлучення залишився проживати разом з відповідачем. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, але неспроможні за взаємною згодою вирішити питання про участь позивача у вихованні малолітнього сина. Оскільки позивач звернувся з відповідною заявою до органу опіки та піклування, то 03 вересня 2015 року рішенням комісії з питань захисту прав дитини за № 19 було встановлено наступний спосіб його спілкування з дитиною: кожного вівторка та четверга з 17:00 до 20:00 та друга і четверта субота місяця з 09:00 до 20:00. Проте відповідач протягом 4-х місяців ухиляється від виконання вищезазначеного рішення та не надає можливості позивачеві прийняти участь у вихованні сина у дні, що були визначені за рішенням вказаної комісії. Оскільки вищенаведені обставини були визнані сторонами, вони не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Обґрунтовуючи власну поведінку, відповідач [PERSON] стверджувала у суді, що позивач власною протиправною поведінкою довів малолітнього сина до нервового зриву, погрожує відповідачеві розправою, умисно пошкодив майно. Тому причиною припинення спілкування позивача з дитиною стало систематичне психологічне та фізично насильство в сім'ї з боку заявника. До того ж, коли позивач брав сина до себе, то не годував його, малолітній повернувся від батька з тілесними ушкодженнями і в пошкодженому одязі. До того ж позивач разом зі своєю співмешканкою вчинили відносно неї кримінальне правопорушення, заподіявши при цьому їй тілесні ушкодження. Протягом періоду з серпня 2015 року по теперішній час позивач ніколи не цікавився станом здоров'я дитини, її фізичним та духовним розвитком, аліменти не сплачував. Навпаки, систематично ображав її, відключав світло, газ, зламав супутникову антену, дверну ручку, ламав та нищив усе, що знаходилось на подвір'ї домоволодіння, влаштовував «дебоші» ночами: бив у вікна, ногами в двері, ображав її батьків, в присутності дитини постійно висловлювався нецензурною лайкою на її адресу, порушував спокій не тільки її сім'ї, а й інших жителів міста. Вважає, що на теперішній час спілкування позивача з дитиною неможливе, бо таке спілкування може суттєво вплинути на психічне здоров'я сина, оскільки син сильно прив'язаний до матері і повністю залежний від неї. Як витікає з вимог ст. 10 ЦПК України: 1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 2. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. 3. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Проте у судовому засіданні відповідач не довела жодного конкретного факту та обставин, які б свідчили про протиправну поведінку позивача або свідчили про те, що його спілкування з сином перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Висновки суду ґрунтуються на наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказах. Так, свідок [PERSON] підтвердив у суді, що відповідач протягом півроку не надає можливості позивачеві приймати участь у вихованні сина. Свідок [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що відповідач систематично зверталася до Новомиргородського ВП Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області з повідомленнями про вчинення позивачем правопорушень. У тих випадках, коли такі звернення перевіряв особисто він, то підстав для притягнення до відповідальності [PERSON] не було: позивач спростовував обвинувачення відповідача, а інших об'єктивних доказів його протиправної поведінки не було встановлено. Показання свідка [PERSON] підтверджуються: листами начальника Новомиргородського ВП Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області на адресу відповідача з роз'ясненнями їй права звернутися до суду з питання поділу майна подружжя; висновками ДІМ Новомиргородського РВ УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] про відсутність у досліджуваних подіях ознак будь-якого кримінального правопорушення, висновками інспектора Новомиргородського ВП Маловисківського ВП ГУНП в Кіровоградській області [PERSON] про відсутність у досліджуваних подіях ознак будь-якого кримінального правопорушення (а. с. 37-52). Свідок [PERSON] стверджував у суді, що позивач погрожував викрасти онука і утримувати його у себе доки відповідач не відмовиться від обвинувачення у Маловисківському районному суді з приводу заподіянні їй легких тілесних ушкоджень. Окрім цього, [PERSON] систематично погрожує йому вбивством, створює аварійні ситуації при кожному роз'їзді з ним на вулицях м. Новомиргорода, коли в автомобілі знаходиться онук, умисно пошкодив його транспортний засіб. Суд критично відноситься до показань свідка [PERSON], бо він доводиться батьком відповідачеві і до того ж не звертався до компетентних органів з приводу притягнення позивача [PERSON] до встановленої законом відповідальності за скоєння наведених ним правопорушень. Відповідач [PERSON] не зазначила конкретного часу події та не надала суду жодного доказу з приводу неналежної поведінки [PERSON] відносно малолітнього сина: начебто коли позивач брав сина до себе, то не годував його, малолітній повернувся від батька з тілесними ушкодженнями і в пошкодженому одязі. Як вбачається з наданих сторонами письмових доказів, у справі мається дві різних за змістом характеристик за місцем колишньої роботи заявника [PERSON] (а. с. 7, 34) Суд відкидає посилання відповідача на характеристику, підписану управляючим ТОВ «Агрофірма ім. Чкалова» [PERSON] (а. с. 34), бо за твердженням позивача новий керівник вказаного товариства не очолював його протягом періоду роботи там [PERSON] Окрім цього, у виробничих характеристиках мова йде про період, коли сторони перебували у шлюбі і у них не було розбіжностей щодо участі заявника у вихованні сина. В той же час із характеристики за місцем проживання витікає, що позивач веде здоровий спосіб життя, займається спортом та є прикладом для сучасної молоді (а. с. 72). Згідно довідки, виданої лікарем-психіатром РТМО «Новомиргородське» № 35 від 21.12.2015 р., малолітній син сторін страждає на невротичний розлад (а. с. 35). Проте відповідач не довела у судовому засіданні, що вказаний невротичний розлад викликаний саме неправомірною поведінкою позивача. З характеристики вихованця Новомиргородського ДНЗ № 2 «Волошка» [PERSON]. витікає, що хлопчик доглянутий, володіє навичками самообслуговування, активний в ігровій діяльності, дотримується правил поведінки з дорослими та дітьми (а. с. 36). Як вбачається з листа начальника Новомиргородського РЕМ, відключення будинку було виконано за заявою абонента [PERSON], з якою укладено договір про користування електричною енергією, тобто позивач [PERSON] непричетний до цієї події (а. с. 64). Окрім цього, відключення світла за заявою абонента не може вважатися правопорушенням. Згідно листа директора Новомиргородського районного центру зайнятості за період з 13.08.2015 р. по 18.01.2016 р. з боржника [PERSON] утримано 1.761,80 грн. аліментів на утримання дитини (а. с. 65). Таким чином, твердження відповідача, що позивач ухиляється від сплати аліментів, спростовується вищенаведеним листом. До того ж у листі зазначено, що до 11.11.2015 р. позивач [PERSON] сплачував аліменти у добровільному порядку. Суд також не вбачає підстав для задоволення вимог відповідача [PERSON], яка категорично заперечує проти запропонованого позивачем та органом опіки і піклування порядку участі [PERSON] у вихованні дитини, а також пропонує дозволити йому систематичні зустрічі з сином лише в приміщенні Новомиргородського ДНЗ № 2 «Волошка» та в присутності вихователів цього закладу. Згідно вимогам ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте відповідач [PERSON] не скористалася власним правом пред'явити зустрічний позов, у якому могла б викласти обставини і навести докази чому, на її думку, така участь [PERSON] та його близьких у вихованні дитини загрожує її нормальному психічному та фізичному розвиткові. Вона також не вказала з якою періодичністю доцільно встановити спілкування між позивачем та дитиною, а також не подала письмових доказів, що адміністрація Новомиргородського ДНЗ № 2 «Волошка» згодна надавати можливість позивачеві систематично протягом певного періоду та проміжку часу зустрічатися з малолітнім сином в приміщенні Новомиргородського ДНЗ № 2 «Волошка» в присутності вихователів цього закладу. Відповідно вимогам СК України: ст. 158 - Вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї: 1.За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. 2.Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. ст. 159 - Вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї: 1.Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 2.Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. 3. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. 4. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. У даному випадку у справі є висновок органу опіки і піклування: Новомиргородської райдержадміністрації, який пропонує такий спосіб спілкування батька з сином [PERSON].: кожного вівторка та четверга з 17.00 до 20.00 години; друга та четверта субота місяця з 09.00 до 20.00 години. У судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] підтримала вищевказаний висновок повністю. Суд вважає, що орган опіки і піклування у власному висновку правильно визначив передбачене законом право позивача спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, а також право батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою. Тому суд вважає за доцільне задовольнити позов частково та визначити такий порядок: зобов'язати відповідача [PERSON] надавати можливість позивачеві [PERSON] приймати участь у вихованні сина [PERSON]. шляхом систематичних побачень з ним на території домоволодіння по [ADDRESS] Кіровоградської області кожного вівторка, кожного четверга з 17 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин, а також кожної другої і четвертої суботи щомісяця з 09 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин. Суд також наполягає на тому, що сторони повинні суворо дотримуватись вимог ст. 153 СК України щодо права батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, а також здійснювати свої права та виконувати обов'язки лише на ґрунті поваги до прав дитини та її людської гідності, виключаючи їх здійснення всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України). У задоволенні решти позовних вимог потрібно відмовити. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України судові витрати у справі у сумі 487,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial