Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що сторони даної справи почали сумісне проживання однією сім'ю з квітня 2005 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. За час спільного проживання сторонами за спільні кошти було придбано майно - нежиле приміщення №17 у підвалі, загальною площею 242,80 кв.м., в будинку [ADDRESS] та автомобіль марки «Mercedes-Benz» 1998 року випуску д/н [NUMBER]. За домовленістю сторін право власності на придбане майно було оформлено за відповідачкою. Проте, у подальшому стосунки сторін погіршилися і сторони припинили спільне проживання. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд встановити факт проживання його та відповідачки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 2005 року по жовтень 2012 року; визнати нежиле приміщення №17 у підвалі, загальною площею 242,80 кв.м., в будинку [ADDRESS] та автомобіль марки «Mercedes-Benz» 1998 року випуску д/н [NUMBER] майном, що є спільною сумісною власністю сторін; та визнати за ним право власності на 1/2 частину нежилого приміщення №17 у підвалі, загальною площею 242,80 кв.м., в будинку [ADDRESS] та 1/2 частину автомобіля марки «Mercedes-Benz» 1998 року випуску д/н [NUMBER]. В ході розгляду справи представник позивача звернулася до суду із заявою про залишення без розгляду позову в частині вимог про визнання автомобіля марки «Mercedes-Benz» 1998 року випуску д/н [NUMBER] майном, що є спільною сумісною власністю сторін та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, про що 19 вересня 2014 року постановлено відповідну ухвалу. Крім того до участі у справі залучено ЗАТ «ОТП Банк» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У судове засідання сторони та представник третьої особи не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача направила суду письмову заяву у якій просила суд проводити судове засідання за її відсутності та відсутності позивача. В матеріалах справи міститься заява представника відповідачки про часткове визнання позову, в частині встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 2005 року по жовтень 2012 року; визнання нежилого приміщення №17 у підвалі, загальною площею 242,80 кв.м., в будинку [ADDRESS] майном, що є спільною сумісною власністю сторін; та визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину нежилого приміщення №17 у підвалі, загальною площею 242,80 кв.м., в будинку [ADDRESS]. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідачка почали сумісне проживання однією сім'ю з квітня 2005 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Викладені вище обставини щодо спільного проживання представники сторін у судовому засіданні визнали. За час спільного проживання сторонами за спільні кошти було придбано майно - нежиле приміщення №17 у підвалі, загальною площею 242,80 кв.м., в будинку [ADDRESS]. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 04 квітня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за реєстровим № 2091, ТОВ «СКАРАБЕЙ», в особі директора Ісай В.М. відчужило відповідачці нежиле приміщення №17 у підвалі, загальною площею 242,80 кв.м., в будинку [ADDRESS]. За домовленістю сторін право власності на придбане майно було оформлено на відповідачку. Проте, у подальшому стосунки сторін погіршилися і сторони припинили спільне проживання. Обґрунтовуючи свої вимоги в частині встановлення факту проживання сторін спору однією сім'єю з квітня 2005 року по жовтень 2012 року позивач посилається на те, що він та відповідачка у вказаний період проживали спільно, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Статтею 36 СК України встановлено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. В свою чергу частина 2 ст. 21 СК України встановлює, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В ході розгляду справи представник відповідачки визнала той факт, що сторони проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з квітня 2005 року по жовтень 2012 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та придбали вказане майно. Оцінивши встановлені в ході розгляду обставини давши їм оцінку в сукупності, суд вважає вимогу позивача про встановлення факту проживання його та відповідачки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 2005 року по жовтень 2012 року, обґрунтованою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 74 СК України у разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено законом. Оскільки судом встановлено факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 2005 року по жовтень 2012 року, в період коли було придбано спірний об'єкт нерухомого майна, вимоги про визнання його об'єктом спільної сумісної власності сторін також підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно ст. 60 СК України майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Згідно ст. 69 цього Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, якщо вони не досягли згоди про спосіб поділу майна. Враховуючи наведене, оскільки між сторонами відсутня домовленість про добровільний порядок розподілу майна, що було придбане сотронами під час спільного їх проживання однією сім'єю, як чоловіка та дружини, суд вважає вимогу позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного майна також обґрунтованою. Враховуючи викладене,

Outcome: approved