Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] ,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримський Едуард Володимирович, про визнання договору дарування недійсним, в якій просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між сторонами по справі, посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В. 26.04.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 207. В обґрунтування позовної заяви позивачка посилалась на те, що між нею та відповідачкою був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В. 26.04.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 207.Вважає, що вищезазначений договір дарування не відповідав її внутрішній волі, так як вона мала намір укласти договір довічного утримання, але помилилась, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, так як є людиною похилого віку, пенсіонеркою за віком, перебуває на «Д» обліку у лікаря-терапевта з приводу серцево-судинних захворювань та потребує стороннього догляду, матеріальної допомоги. Спірна квартира є її єдиною нерухомістю та вона не мала наміру її дарувати. На даний час вона користується та проживає у спірній квартирі, а тому фактичної передачі квартири за оспорюваним правочином не відбувалось. Крім того, під час укладення договору дарування мало місце незаконне зняття з реєстрації обманним шляхом малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , що також дає підстави для визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.02.2019 року відкрито провадження по справі та справа призначена для розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Не погодившись з позовом, у порядку ст. 178 ЦПК України, відповідачкою було подано відзив на позовну заяву, до змісту якого остання просила відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що остання правильно сприймала правову природу укладеного правочину, так як нотаріусом були роз`яснені усі суттєві умови договору дарування, його зміст та правові наслідки. Позивачка є дієздатною особою, на час укладення договору дарування їй виповнилось 57 років, вона не страждає психічними захворюваннями та не потребує стороннього догляду. Крім того, відповідачка є дочкою позивачки, на даний час проживає та користується разом з позивачкою зазначеною квартирою, як член сім`ї, а також сплачує комунальні послуги. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, а представник відповідачки позов не визнав на доводах та підставах викладених у відзиві на позов. Третя особа - приватний нотаріус Кримський Е.В. у судовому засіданні пояснив суду, з наданням письмових пояснень, що укладенню договору дарування передували консультації зі сторонами по справі з приводу подачі власником спірної квартири необхідних документів саме для вчинення договору дарування (звіт по оцінку майна, довідка про склад сім`ї тощо), що свідчить про те, що позивачка усвідомлювала, з якою метою та для укладання якого договору вона збирає певні документи. Крім того, посвідчення договору дарування квартири відбувалось за місцем розташування нотаріальної контори та, відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, з роз`ясненням його змісту та правових наслідків. Сумнів щодо цивільної дієздатності [PERSON] у нього, як у нотаріуса, під час посвідчення договору не виникало. Свідки зі сторони позивачки [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні підтвердили той факт, що позивачка не мала наміру укладати договір дарування спірної квартири. Суд, вислухавши учасників справи, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Матеріалами справи підтверджено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримським Е.В. 26.04.2018 року та зареєстрований в реєстрі за № 207. Судом встановлено, що спір стосовно укладеного договору дарування квартири виник між матір`ю та дочкою, які на даний час проживають та користуються спірною квартирою разом, що підтверджується довідкою про реєстрацію та склад сім`ї № 3655 від 04.03.2019 року, а також свідчить про те, що фактичної передачі подарованої квартири між сторонами не відбувалось. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно зі статями 229- 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Аналіз статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б)правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 березня 2016 року у справі №6-93цс16; від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на час вчинення спірного правочину позивачці було повних 57 років та остання отримує пенсію за віком у розмірі 1 435,87 грн. [PERSON] перебуває на «Д» обліку амбулаторії ЗПСМ № 9 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Павлограда» Павлоградської міської ради з діагнозом: кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, ожиріння ІІІ ступеня. Однак, даних про те, що позивачка внаслідок вищезазначених захворювань потребує сторонньої допомоги або має безпорадний стан, суду надано не було. Крім того, перебування на «Д» обліку у лікаря-терапевта з приводу серцево-судинних захворювань, не може свідчити про не усвідомлення нею своїх дій при укладенні договору дарування спірної квартири. В обґрунтування позову [PERSON] у судовому засіданні вказувала на те, що насправді між сторонами було укладено договір довічного утримання, однак не могла зазначити, у чому мав полягати догляд за нею і яке матеріальне забезпечення відповідачка зобов`язувалась виконувати. Крім того, суд вважає достовірними пояснення приватного нотаріуса Кримського Е.В. про те, що укладенню договору дарування передували консультації зі сторонами по справі з приводу подачі власником спірної квартири необхідних документів саме для вчинення договору дарування (звіт по оцінку майна, довідка про склад сім`ї тощо), так як перешкод для посвідчення договору дарування квартири на визначений день у нотаріуса не було, що свідчить про те, що позивачка усвідомлювала, з якою метою вона збирає певні документи та для посвідчення якого договору вона знаходиться у нотаріуса. Доводи представника позивачки про те, що також підставою для визнання договору дарування недійсним єфакт незаконного зняття з реєстрації обманним шляхом малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] про, що внесені відповідні відомості до ЄРДР за № 42019041880000062, не заслуговують на увагу, так як на час вчинення спірного правочину малолітня [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] не були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . При цьому судом не встановлено будь-яких порушень нотаріуса при нотаріальному посвідченні оспорюваного договору та/або особистої її зацікавленості. Наведене простовує посилання позивачки на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін оспорюваного договору дарування. Матеріали справи не містять переконливих доказів про наявність помилки та неправильного сприйняття [PERSON] фактичних обставин оспорюваного правочину (договору дарування квартири), а також даних, що вплинуло на волевиявлення судом не встановлено. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За таких обставин, дослідивши докази у справі, а також, врахувавши обставини справи, приходжу до висновку щодо недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що перед укладенням оспорюваного договору позивач добросовісно вважала, що укладає договір довічного утримання, помилялася щодо природи договору, її прав та обов`язків. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кримський Едуард Володимирович, про визнання договору дарування недійсним не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed