Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], Чемеровецької селищної ради про встановлення факту родинних відносин, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, посилаючись на те, що він - [PERSON], народився [INFO] року батьками якого є [PERSON], який помер [INFO] року та [PERSON], [INFO], яка проживає зареєстрованою разом із позивачем. Однак у свідоцтві про народження [PERSON], у графі - «Батько» проставлено прочерк, хоча в дійсності його батьком являється [PERSON], який помер [INFO] року. Батьки позивача, протягом усього їхнього спільного проживання перебували між собою у фактичних незареєстрованих шлюбних відносинах. [PERSON], проживаючи спільно з [PERSON] вів спільне з ним господарство, мали спільний бюджет, працюючи з батьком спочатку у колгоспі, а потім у його правонаступниках їх знали в колективі, як батька та сина. В даний час відсутність між [PERSON] та [PERSON] факту батьківства унеможливлює реалізацію спадкових прав після його смерті. При цьому не має можливості отримати свідоцтво про його смерть, зібрати іншу необхідну письмову інформацію (докази), що стосуються батька. Після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року, відкрилась спадщина на спадкове майно, до складу якого входить, житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS], в якому на час смерті батька проживали зареєстрованими: позивач - [PERSON], дружина позивача - [PERSON], неповнолітня дочка позивача [PERSON], неповнолітній син позивача [PERSON], мати позивача та відповідач за позовними вимогами [PERSON]. Станом на 15 квітня 1991 року згадане будинковолодіння належало до суспільної групи - колгоспний двір., головою якого являвся [PERSON], а усе майно колгоспного двору належало його голові та іншим повнолітнім та не повнолітнім членам на праві сумісної власності, по 1/6 частині кожному. 21 лютого 2003 року, [PERSON] отримала в державного нотаріуса Чемеровецької державної нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВАЕ № 2227590, на цілісний спадковий житловий будинок з надвірними спорудами після смерті [PERSON], а не на 1/6 його частину та на підставі вищевказаного свідоцтва 19 травня 2003 року провела в Чемеровецькому районному БТІ реєстрацію права власності на нього, отримавши відповідний витяг серії ВАА № 744722, чим позбавила позивача та членів його сім'ї на частку у майні колишнього колгоспного двору. 03 вересня 2015 року [PERSON] уклала договір дарування серії НАР № 139853р. 849, що виданий приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л.М., яким подарувала спірний житловий будинок з надвірними спорудами своїй рідній дочці, відповідачці [PERSON]. Договір дарування слід вважати недійсним, оскільки [PERSON] передбачаючи для себе негативні наслідки і з метою їх настання, остання подарувала його [PERSON], а тому правочин слід визнати недійсним. В судове засідання позивач та його представник з'явилися, подану позовну заяву підтримали і просять її задовольнити. Відповідач - [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] в судове засідання з'явилися, позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити. Представник відповідача Чемеровецької селищної ради в судове засідання не з'явився, однак від нього надійшла заява в якій просить справу слухати у його відсутності, щодо задоволення позовних вимог покладається на погляд суду. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», зазначено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 1 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч. 2 ст. 55 КпШС УРСР запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року в смт.Чемерівці, в графі батько запис відсутній. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану за №00018321318 від 07.07.2017 року вбачається, що інформація щодо актового запису про шлюб [PERSON] відсутня. Згідно довідки виданої Чемеровецькою селищною радою від 25.07.2017 року за №2175 вбачається, що [PERSON] являється батьком [PERSON]. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду, що за життя [PERSON] визнавав своїм рідним сином [PERSON]. Як вбачається із записів домової книги [PERSON] являється сином [PERSON] та [PERSON], який також в даному домоволодінні по [ADDRESS] постійно був зареєстрований, проживав та проживає у даний час. Аналізуючи зібрані у справі докази в розумінні їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що [PERSON] за життя визнавав позивача своєю дитиною, однак у його свідоцтві про народження запис про батька взагалі відсутній, оскільки батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі. Враховуючи наведене, суд дійшов до переконання, що зібрані у справі докази підтверджують факт батьківства про встановлення якого позивач просить суд. Іншого порядку встановлення вказаного факту чинним законодавством не передбачено. За таких обставин, суд дійшов до переконання, що встановлення факту батьківства підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, то суд виходить з наступного. Відповідно до листа відповіді Чемеровецької селищної ради від 08.08.2017 року вбачається, що в погосподарських книгах за 1967 - 1985 роки будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи - колгоспний двір, в погосподарських книгах за 1986 - 1990 роки записи по вказаному будинковолодінні відсутні, з 1991 року погосподарські книги не велися. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до ч.1 ст. 529 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. На підставі ч.1 ст.549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вбачається з самих пояснень в судовому засіданні відповідача, що [PERSON] постійно проживав разом зі своєю сім'єю в будинку 101 по вул. Центральній, (Леніна), що підтверджується виписками з по господарських книг, а тому суд приходить до висновку, що позивач вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно частини першої статті 563 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у разі смерті члена колгоспного двору успадкування майна двору не відкривається. Згідно частини першої статті 120, статті 123 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суперечки з приводу майна колишнього колгоспного двору, яке було придбано до 15 квітня 1991 року, повинні вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Втратившими це право вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частка працездатного члена двору може бути зменшена або відмовлено в її виділенні при нетривалому його перебування у складі двору або незначної участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на момент їх вибуття і яке збереглося. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач разом зі всіма членами колгоспного двору має рівні права на спадкування частки померлого члена колгоспного двору. Виходячи з цього [PERSON] не мала права на спадкування всього будинку по [ADDRESS] успадкувавши спірний будинок вона порушила права інших спадкоємців, які не відмовились від права на спадкування, а фактично прийняли спадщину. Що стосується позовної вимоги про визнання договору дарування нерухомого майна та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, то суд виходить з наступного. 03.09.2015 року [PERSON] уклала договір дарування, за яким передала безоплатно у власність (подарувала) [PERSON] (свої дочці) житловий будинок в [ADDRESS]. Даний правочин слід визнати недійсним, з тих підстав, що він є удаваним оскільки відповідач [PERSON] передбачала для себе негативні наслідки і з метою їх настання подарувала його своїй рідній дочці, відповідачці [PERSON]. При цьому слід вважати, що у даному фіктивному правочині внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи правочин, знали заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином, тому він був укладений умисно, з метою позбавлення позивача та членів його сім'ї єдиного житла. Тому укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, а по своїй сутті направлений на перехід права власності на нерухоме майно до свого близького родича, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. При цьому, суд вважає, що відповідачі уклали і удаваний правочин, і за яким обов'язки сторін виникли, але не ті, що випливають зі змісту самого правочину. Тобто при укладенні удаваного правочину, волевиявлення відповідачів, як учасників правочину їх зовнішній прояв волі, не відповідав їх внутрішній волі. Правочином є дія, спрямована виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Тому правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Враховуючи те, що договір дарування було вчинено в 2015 року, а станом на день розгляду справи в спірному будинку проживають позивач та його сім'я і відповідач [PERSON] то суд приходить до висновку, що даний правочин є фіктивним, і таким, що не створюють правових наслідків, а тому його слід визнати недійсним. Згідно ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: approved