Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

У грудні 2016 року позивач - [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідача -ПАТ КБ «ПриватБанк», уточнивши який вказав наступне. 22.03.2007 року між сторонами по даній справі був укладений кредитний договір № NKTGGK09440017, згідно якого відповідач надав позивачеві грошові кошти у розмірі - 46 000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 0,84 % на місяць і строком користування - до 21.03.2022 р. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, між сторонами був укладений Іпотечний договір від 22.03.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. за реєстр. № 861, згідно якого іпотекодавець - [PERSON] передав в іпотеку іпотекодержателю - ПАТ КБ «ПриватБанк», належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Позивач зазначає, що листом від 01.11.2016 р. відповідач повідомив його про намір після закінчення 30-денного строку з дня отримання цього повідомлення, зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. Даний лист був мотивований п. 27 іпотечного договору, ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затв. Постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 р., які надають право задовольнити вимоги за іпотечним договором шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Позивач вказує, що на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено примусове звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, якщо воно є забезпеченням за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті, за умов, визначених ст. 1 цього Закону. Через те, що предмет іпотеки, відповідає вимогам зазначеного Закону, позивач просить у своєму позові: -заборонити ПАТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії щодо реєстрації за собою права власності на квартиру [ADDRESS], яка є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 22.03.2007 р., посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. за реєстр. № 861, - протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У судове засідання по справі позивач не з'явився, його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову через його безпідставність, просив відмовити у задоволенні позову. Письмові заперечення відповідача долучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., яка набрала чинності з 15.12.2017 р.), - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свободчи законних інтересів. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 22.03.2007 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № NKTGGK09440017, згідно якого відповідач надав позивачеві грошові кошти у розмірі - 46 000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 0,84 % на місяць і строком користування - до 21.03.2022 р. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, між сторонами був укладений Іпотечний договір від 22.03.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. за реєстр. № 861, згідно якого іпотекодавець - [PERSON] передав в іпотеку іпотекодержателю - ПАТ КБ «ПриватБанк», належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення іпотечного договору), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на день укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом поза судового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (частина третя). Частинами 1, 2 статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Пункт 27 іпотечного договору визначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: -переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця або -продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укладати такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Таким чином п. 27 іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Із матеріалів справи вбачається, що своїм листом від 01.11.2016 р. відповідач повідомив позивача про свій намір після закінчення 30-денного строку з дня отримання цього повідомлення, зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки, згідно п. 27 іпотечного договору. Однак, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України від 03.06.2014 р. №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо: - таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті; - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно ; - площа такого нерухомого житлового майна ( об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання ( пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України ). Таким чином мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом №1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором , а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Судовим розглядом встановлено, що кредит надавався позивачу на придбання квартири [ADDRESS], яка є місцем його постійного проживання та єдиним нерухомим майном, і іншого власного житла він не має. Зазначене підтверджується наявними у справі інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (довідки № 111395914 та № 111394753). Крім цього, загальна площа цієї квартири - 56,90 кв.м., що не перевищує розмір квартири, визначений ст. 1 Закону № 1304-VII (тобто 140 кв.м.), і позивач не є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (стаття 6 Закону № 1304-VII). Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що предмет іпотеки підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а відтак вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений ним при подачі позову судовий збір у розмірі - 826 грн. 80 коп.

Outcome: approved