Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком № [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначає, що 30 березня 2016 року його батько [PERSON] за договором дарування частини житлового будинку подарував йому належну йому на праві власності ? частину житлового будинку № [ADDRESS], на земельній ділянці площею 73,2 кв.м., загальною площею 102,4 кв.м. 31 березня 2016 року батько подарував йому належну на праві власності іншу ? частину вказаного вище житлового будинку. Таким чином, він став єдиним власником житлового будинку. Як йому стало відомо, 21.05.2012 року його батько, який на то час являвся власником зазначеного житлового будинку [NUMBER] прописав у ньому свого онука - відповідача [PERSON]. У спірному житловому будинку позивач прописаний з 1989 року по теперішній час та постійно в ньому проживає. Відповідач у спірному будинку зареєстрований з 21.05.2012 року, однак не проживає в ньому вже більше року. У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації відмовляється. Через його реєстрацію він не може вільно розпоряджатися та користуватися належним йому майном, вимушений сплачувати комунальні послуги. Тому, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з'явився, але від його представника до суду надійшла заява з проханням задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та слухати справу без її участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений на веб-сайті судової влади України, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року про відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS], що підтверджується договором дарування частини житлового будинку від 30 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю., реєстровий номер 490, та договором дарування частини житлового будинку від 31 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю., реєстровий номер 494. Згідно з адресною книгою, у будинку [ADDRESS], зареєстровані наступні особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Однак, судом встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO] у будинку [ADDRESS], не проживає більше року, його особистих речей за вказаною адресою немає. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON], не проживає більше одного року у будинку [ADDRESS], а тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved