Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] в особі законного представника [PERSON] (далі - відповідач 2), відповідно до якого просила виселити [PERSON] та [PERSON] з [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 08 травня 2003 року. За усною домовленістю, [PERSON] надала у користування належну їй квартиру своїй сестрі [PERSON] і починаючи з 2003 току остання проживала в зазначеній квартирі безоплатно та безстроково, а в 2005 році народила сина [PERSON], якого позивач аналогічно приписала у даній квартирі. В 2016 році, у зв'язку з фінансовими потребами [PERSON], як законний власник майна. прийняла рішення здійснити продаж належної їй квартири, натомість запропонувала [PERSON] свою допомогу в оренді житла на території міста Києва, або сприяння в переїзді до міста Запоріжжя, де в [PERSON] є частка (1/2) в трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] - на що [PERSON] відповіла категоричною відмовою, посилаючись на те, що в місті Києві вона не має іншого житла. Позивач має намір продати дану квартиру, а тому 05.12.2016 року уклала попередній договір з [PERSON], зі змісту якого до 06.06.2017 року зобов'язана укласти основний договір з указаною особою. У позасудовому порядку дане питання вирішити не вдалося, [PERSON] відмовляється виселятись із займаної квартири, що порушує право позивача на розпорядження своїм майном, внаслідок чого остання вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. У відповіді на позовну заяву відповідач [PERSON], яка є законним представником відповідача [PERSON], вказує, що частину коштів на придбання даної квартири надані нею, а також те, що нею сплачені комунальні послуги за утримання квартири, а також послуги з ремонту, а ставлення позивача до сторони відповідачі вважає несправедливим. Крім того вказала, що діями позивача порушуються права відповідачів. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON], яка є законним представником відповідача [PERSON] просила відстрочити виселення із квартири, оскільки не має іншого житла. Представник третьої особи у судовому засіданні при винесенні рішення покладався на розсуд суду та просив прийняти його виключно в інтересах дитини. Ч. 1 ст. 211 ЦПК України визначено, що розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Ухвалою суду від 15.01.2018 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 20.06.2018 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, акти обстеження умов проживання дитини, характеристику відповідача [PERSON], а також підкладено проведення підготовчого судового засідання. Протокольною ухвалою суду від 19.09.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Суд, розглянувши та оцінивши подані надані докази по справі, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, вважає, що позов підлягає задоволенню. За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.08.2003 року власником [ADDRESS] є [PERSON], яку вона придбала через представника [PERSON] (а.с. 9-13). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідачі проживають у [ADDRESS] на підставі усної домовленості між позивачем та відповідачем 1. У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою Форми 3 (а.с. 14) та довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 37-38). Факти реєстрації та проживання вказаних осіб не заперечувалися відповідачем 1 в суді та на них власне грунтуються позовні вимоги [PERSON], оскільки за її доводами своїм проживанням у належній їй квартирі відповідач порушує її право на розпорядження нею, перешкоджає їй у цьому. За змістом ст. ст. 401, 402 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. За умовами п.п.33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити, зокрема з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За правилом ч.2 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Ч. 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В даному конкретному випадку, згода власника квартири [ADDRESS] [PERSON] на постійне проживання [PERSON] у спірній квартирі відсутня, вона не відносяться до кола членів сім'ї власника майна. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва №251 про право власності на житло від 25.02.1999 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільно сумісної власності громадянам [PERSON] та [PERSON] (відповідачу у даній справі) (а.с. 15). Щодо відповідача 2 [PERSON] слід зазначити, що ч. 3 ст. 29 ЦК України визначено, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Таким чином, для [PERSON] та [PERSON] не виникло право сервітуту щодо належної [PERSON] квартири, передбачене ст. 405 ЦК України. Тому проживання відповідачів у спірній квартирі є безумовною перешкодою для позивача у здійсненні правомочностей щодо цього майна. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав виселення [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Крім того, судом враховано, що відповідач [PERSON] має право власності на інше житло в м. Запоріжжя, а саме, 1/2 частину квартири, а інший співвласник, [PERSON], не заперечує щодо проживання відповідачів у вказаній квартирі. Відтак, право відповідачів на житло, в тому числі малолітньої дитини, не порушене. За правилами ст.141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1280 грн. 40 коп. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved