Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 30000,00 грн., як вартість безпідставно набутого майна та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторонам на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] . Сторони не дійшли згоди щодо порядку користування спільним майном, у зв`яжу з чим позивач зверталась до суду та рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24.07.2020 частково задоволено позов [PERSON] , було визначено порядок користування спірною квартирою, виділено в користування [PERSON] житлову кімнату площею 14,1\~кв.м, а [PERSON] житлову кімнату площею 17,4 кв. м. з балконом. В загальному користуванні залишено приміщення кухні площею 6,1 кв.м., коридору площею 5,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., вбиральні (санвузлу) площею 1,0 кв.м. та вбудовану шафу площею 0,3 кв.м. Позивач не проживає у вказаній квартирі та не має можливості в ній проживати, оскільки відповідач проживає там разом з дружиною та трьома дітьми. Від пропозиції позивача продати спірну квартиру та поділити кошти відповідач категорично відмовляється, проте користується квартирою та майном, що в ній знаходиться, тобто безпідставно 1/2 часткою майна (квартири та речей в ній), що належить позивачу. Розраховуючи дохід за безпідставне користування відповідачем її майном, позивач виходила з того, що місяць оренди двокімнатної квартири в м. Миколаєві з меблями та технікою складає 6000,00 грн., тому за 10 місяців за період з жовтня 2019 року по серпень 2020 року вона не отримала дохід в 30\~000,00 грн., які і просить стягнути суд. У відзиві на позов від 26.04.2021 відповідач заперечував проти задоволення позову через його необґрунтованість. Вказав, що ніяких перепон позивача у користуванні квартирою не чинить, доступ о квартири вона завжди мала і має. [PERSON] сама не бажає вирішити питання щодо володіння та користування належними їм частками квартири, хоча відповідач неодноразово пропонував їй варіанти. На його пропозицію в травні 2020\~року укласти договір найму, кошти у розмірі 1500,00 грн. взяла, проте договір укласти відмовилась. Ніяких витрат з утримання належної сторонам квартири з часу відкриття спадщини позивач не несе. При цьому сама грубо порушує права відповідача як співвласника, оскільки в грудні 2020 року вселила до спірної квартири свого сина з співмешканкою, які привели до антисанітарного стану кухню та інші місця спільного користування через паління, вживання алкоголю та грязний посуд, в результаті чого відповідач з сім`єю тимчасово був змушений залишити спірну квартиру. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У повторне судове засідання призначене на 13.07.2021 сторони не з`явилися. Від позивача надійшло клопотання від 13.07.2021 про розгляд справи без її участі, та просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач причини неявки в судове засідання не повідомив, що з огляду на наявні у справі докази не перешкоджає розгляду справи за відсутності сторін та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до частини п`ятої статті 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи \~і оцінивши\~наявні в\~ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.10.2019, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сидоренко Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 260, [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті [PERSON] в рівних частинах квартиру [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира [ADDRESS] загальною площею 46,7 кв.м., житловою площею 31,5 кв. м., на праві спільної часткової приватної власності, по Ѕ частини, належить [PERSON] на підставі договору дарування від 08.10.2019, та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.10.2019. Згідно технічного паспорту на приватизовану кв. [ADDRESS] , вказана квартира, окрім інших нежитлових приміщень, складається з двох ізольованих кімнат площею 14,1 кв. м та 17,4 кв. м. Сторони не заперечують, що в період з жовтня 2019 року по серпень 2020 року відповідач разом із сім`єю користувався квартирою [ADDRESS] , а позивач в ній не проживала, при цьому доказів чинення їй перешкод в цьому суду не надано. Відповідно до частин першої, другої\~статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 ЦК України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно з частиною першою статті 1214\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. За змістом положень статті 1214 ЦК України\~особа, яка безпідставно набула майно або зберегла його у себе, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна. Під доходом у даному випадку розуміються гроші або матеріальні цінності, одержувані вказаною особою внаслідок якої-небудь діяльності (виробничої, комерційної, посередницької тощо). При цьому слід враховувати реально отримані або можливі доходи, починаючи з моменту, коли боржник довідався або міг довідатися, що володіє майном без достатньої правової підстави. У частині другій\~статті 89 ЦПК України\~встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті\~12\~та частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Враховуючи вимоги\~щодо меж\~судового розгляду,\~ встановленні\~частиною першою\~статті 13\~ЦПК України,\~встановивши,\~що [PERSON] \~не позбавлена\~права користуватися\~належною їй\~часткою квартири\~та майна\~в ньому,\~а також,\~що позивач\~як на\~підставу своїх\~вимог про\~стягнення з\~відповідача,\~одержаного від\~безпідставно набутого\~майна,\~не надала\~суду жодного\~належного та\~допустимого доказу\~про те,\~що у\~період з жовтня\~2019\~року по\~серпень 2020\~року [PERSON] міг одержати будь-які матеріальні цінності від використання належної їй частки квартири та майна в ній, що передбачено статтею 1214 ЦК України, суд вважає, що доводи позивача про отримання або можливе отримання такого доходу відповідачем, ґрунтуються на припущеннях. За такого, враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до п. 2 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed