Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

у вересні 2021 р. представник позивача звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 86180 грн 00 коп., інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 19248 грн 26 коп., штрафних санкцій (3% річних) у розмірі 8492 грн 86 коп., судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач прийняла від [PERSON] , з якою було укладено договір про надання послуг із розроблення дизайну інтер`єру, грошові кошти для подальшої передачі відповідачу для виготовлення та встановлення ним східців та кухонних меблів. За роботу із виготовлення та встановлення східців та кухонних меблів [PERSON] визначив ціну у розмірі 39600 грн 00 коп. (70% віз загальної вартості виготовлених кухонних меблів) та 47120 грн 00 коп. (80% вартості виготовлених східців). 15.12.2017 позивач прийняла грошові кошти від [PERSON] та наступного дня 16.12.2017 передала їх [PERSON] . Пізніше позивач дізналася, що на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва з позивача стягнуто на користь [PERSON] безпідставно набутих коштів у розмірі 86180 грн 00 коп., оскільки кухонні меблі та східці не були виготовлені виконавцем робіт. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.09.2021 відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 78-79). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2021 перейдено зі спрощеного провадження в судове засідання з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 91-92). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.11.2021 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 94). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно (а.с. 81), про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Відзиву щодо предмету спору, а також заяви про відкладення розгляду справи від відповідача до суду не надходило. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, видом його діяльності є роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах (основний) (а.с. 13). Як зазначає позивач, під час проведення ремонтних робіт у квартирі [PERSON] , відповідач погодився виготовити кухонні меблі та східці для квартири [PERSON] . За роботу із виготовлення та встановлення східців та кухонних меблів [PERSON] визначив ціну у розмірі 39600 грн. 00 коп. (70% віз загальної вартості виготовлених кухонних меблів) та 47120 грн. 00 коп. (80% вартості виготовлених східців). 15.12.2017 позивач прийняла грошові кошти від [PERSON] та наступного дня 16.12.2017 передала їх [PERSON] . Зокрема, про передачу грошових коштів в розмірі 35000 грн 00 коп. позивач зазначила у листі з наступним записом: «Я, [PERSON] передала [PERSON] суму в 35000 тис. грн. 16.11.2017» (а.с. 45). Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10.09.2018 у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12.09.2018 у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12.12.2018 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зроблено висновок, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Позивач зазначає, що нею було передано грошові кошти відповідачу для виготовлення ним східців та кухонних меблів, проте, в установлений термін роботи виконані не були, кошти не повернуті. При цьому, суд зазначає, що посилання позивача про передачу та набуття відповідачем грошових коштів для виробництва меблів, є недоведеними. Наданий позивачем лист із записами про суми грошових коштів та дописом про те, що: «Я, [PERSON] передала [PERSON] суму в 35000 тис. грн. 16.11.2017» не є достатнім та належним доказом, оскільки позивач зазначає, шо вона передала грошові кошти, проте, відомостей про те, що відповідач отримав ці кошти, зберігав їх за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала, позивачем доведено не було. Також факт передачі іншої частини коштів відповідачу, на що посилається позивач в обґрунтування своєї позиції, не може бути підтверджений показами свідків. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed