Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].), третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ракитнянський В.А. про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання права особистої приватної власності на квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 23 червня 2000 року по 13 лютого 2008 року перебувала у шлюбі з [PERSON]. У жовтні 2006 року була укладено попередню угоду щодо купівлі квартири з відповідачем, згідно до якої позивач взяла на себе зобов'язання сплатити повну вартість квартири, що за згодою з відповідачем, становила 230 000,00 грн., а відповідач зобов'язалась в термін до 01 листопада 2006 року укласти договір купівлі-продажу та передати у власність квартиру. Перебуваючи у шлюбі, у жовтні 2006 року було придбано квартиру [ADDRESS], в якій з чоловіком проживали. На виконання цієї угоди позивачем було сплачено повну вартість квартири у сумі 230 000,00 грн., що підтверджується розпискою, виданою відповідачем 05 жовтня 2006 року. Зазначає, що вартість квартири позивач сплатила своїми власними коштами. Після розірвання шлюбу поділу майна не було, оскільки залишились гарні стосунки з чоловіком. Проте, після смерті чоловіка, позивачу стало відомо, що заміть договору купівлі-продажу між ним та його матір'ю, відповідачем було укладено договір дарування, що є порушенням прав позивача, як власника майна, адже відповідно до ст. 57 СК України майно, набуте дружиною або чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю дружини або чоловіка. Таким чином, вважає, що її незаконно було позбавлено права власності на квартиру. За наведених обставин, позивач просить визнати договір дарування квартири від 12 жовтня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином, який приховує договір купівлі-продажу. Визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених підстав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечувала та просила у задоволені позовних вимог відмовити повністю. У судове засідання третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ракитнянський В.А. не з'явився, повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі (а.с. 40). Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 12 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири (а.с. 5). Відповідно до умов договору, дарувальник, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного, так і морального, або внаслідок збігу будь-яких тяжких обставин, передав безоплатно у власність, а обдарований прийняв як дарунок квартиру [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що з 23 червня 2000 року по 13 лютого 2008 року перебувала у шлюбі з [PERSON]. У жовтні 2006 року була укладено попередню угоду щодо купівлі квартири з відповідачем, згідно до якої позивач взяла на себе зобов'язання сплатити повну вартість квартири, що за згодою з відповідачем, становила 230 000,00 грн., а відповідач зобов'язалась в термін до 01 листопада 2006 року укласти договір купівлі-продажу та передати у власність квартиру. Перебуваючи у шлюбі, у жовтні 2006 року було придбано квартиру [ADDRESS], в якій з чоловіком проживали. На виконання цієї угоди позивачем було сплачено повну вартість квартири у сумі 230 000,00 грн., що підтверджується розпискою, виданою відповідачем 05 жовтня 2006 року. Зазначає, що вартість квартири позивач сплатила своїми власними коштами. Після розірвання шлюбу поділу майна не було, оскільки залишились гарні стосунки з чоловіком. Проте, після смерті чоловіка, позивачу стало відомо, що заміть договору купівлі-продажу між ним та його матір'ю, відповідачем було укладено договір дарування, що є порушенням прав позивача, як власника майна, адже відповідно до ст. 57 СК України майно, набуте дружиною або чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю дружини або чоловіка. Таким чином, вважає, що її незаконно було позбавлено права власності на квартиру. Проте, суд не може погодитися з доводами позивача з огляду на наступне. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Приписами ст.ст. 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 628 ЦК України зміст правочину становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки, договір дарування квартири, укладений 12.10.2006 року був підписаний обома сторонами, то суд вважає, що сторони даного правочину дійшли згоди щодо всіх його умов. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту договору. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтями 10, 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому за положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При укладенні оспорюваного договору дарування сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, відтак такий договір є укладеним. За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання права особистої приватної власності на квартиру.

Outcome: dismissed