Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Буліч Наталія Володимирівна про визнання договору дарування недійсним, просила: - визнати договір дарування 3/20 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] укладений 14 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Буліч Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 951 недійсним; - скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 3/20 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 14 серпня 2019 року. На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 1/5 частка житлового будинку за адресою [ADDRESS] , належала позивачу на підставі договору дарування від 07.09.2012 року за реєстровим номером 977, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Тюртюбек Н.М. 14.08.2019 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Буліч Н.В. посвідчено договір дарування 3/20 часток житлового будинку за адресою [ADDRESS] , укладений між нею та відповідачем. Відповідно до умов договору дарування вона передала у власність своїй доньці [PERSON] 3/20 частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] хоча мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки є людиною похилого віку тому потребує сторонньої допомоги, в тому числі матеріальної, а спірний будинок є єдиним її житлом. Після укладення спірного договору продовжує проживати в будинку та сплачувати комунальні послуги. Рішенням вісімнадцятої сесії сьомого скликання від 08.10.2019 року № 2930 передано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 0,0928 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови. 25.11.2019 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до реєстраційної служби Міської ради міста Кропивницького з питанням реєстрації права власності на земельну ділянку, але державний реєстратор повідомив, що вона не може зареєструвати за собою право власності, так як не є власником житлового будинку. Дізнавшись, що насправді було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання, позивач вмовляла доньку вирішити питання мирним шляхом, але та категорично відмовилась. Зрозумівши, якої вона припустилась помилки, розуміючи, що це її єдине житло в якому разом з нею проживає її мати, будучи в повному відчаї, позивач намагалась покінчити життя самогубством, що підтверджується карткою виїзду швидкої медичної допомоги № 1150. У момент укладення оспорюваного договору дарування позивач неправильно сприймала фактичні обставини правочину з огляду на її похилий вік, потребу у догляді та відсутність іншого житла, фактичної передачі квартири між сторонами не відбулося, а позивач продовжує проживати у спірній квартирі. Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розсунення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування. Вказано, що будучи особою похилого віку, позивач помилилася щодо правової природи, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, спірне майно є її єдиним житлом, вона залишилась проживати у спірному майні, відтак вказане свідчить про відсутність фактичної передачі обдарованому дарунку за оспорюваним договором дарування, тому є всі підстави для визнання недійним спірного договору дарування в порядку ст. 229 ЦК України. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Іванової Н.Ю. від 13 січня 2020 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків /а.с.18-19/. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.01.2020 року по\~ справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 23-24). В підготовче засідання представник позивача не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в підготовче засідання не з`явилася. Надала нотаріально засвідчене клопотання про розгляд справи за\~ її відсутності. Позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Третя особа в підготовче засідання не з`явилася, про час та місце підготовчого засідання повідомлена належним чином. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. За приписом ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 14.08.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Буліч Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 951, [PERSON] , дарувальник, обізнана про безоплатність цього правочину, подарувала (передала у власність безоплатно), а [PERSON] , обдаровувана, прийняла у дар 3/20 частки у праві власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з рішення №2930 від 08.10.2019 року вісімнадцятої сесії сьомого скликання міської ради міста Кропивницького «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам» п. 3, затверджено [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] технічну документацію із землеустрою\~ щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що передається у спільну сумісну власність по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Передано\~ [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність земельну ділянку (кадастровий номер 3510100000:33:261:0036) по [ADDRESS] загальною площею 0,0928 га (в тому числі по угіддях: 0,0928 га-малоповерхова забудова) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови (а.с.8). Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальство, незнання закону чи не правильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 27.04.2016 р. у справі № 6-372цс16, за якою відповідно до норм ст.ст. 203, 229, 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним, якщо відсутність в особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведене означає, що особа, права якої порушено, має скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.(ст. 77 ЦПК України). Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд встановив, що [PERSON] , як людина похилого віку, за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу частки житлового будинку, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання її, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved