Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] \~звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, з урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та\~ [PERSON] транспортний засіб - вантажний автомобіль VOLVO, FH-12 сідловий тягач Е, зеленого кольору д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна V-12000, напівпричіп NUOVA ОМТ 1979 року випуску, д.н.з. [NUMBER] шасі [NUMBER] , напівпричип КОД [NUMBER] , марка KOGEL SN 24, 1998 року випуску, шасі № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; поділити спільне набуте під час шлюбу майно шляхом присудження грошової компенсації [PERSON] замість його 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на вказані вантажний автомобіль та напівпричепи, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 219 436 грн 50 коп.; припинити за [PERSON] право спільної сумісної власності на транспортний засіб - вантажний автомобіль VOLVO, FH-12 сідловий тягач Е, зеленого кольору ДН310144 ВВ, об`єм двигуна V-12000, напівпричіп NUOVA ОМТ 1979 року випуску, д.н.з. [NUMBER] шасі [NUMBER] , напівпричип КОД [NUMBER] , марка KOGEL SN 24, 1998 року випуску, шасі № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір. В обґрунтування позову зазначив, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 13.01.1974 року по 26.10.2012 року, під час шлюбу в 2004 році спільно придбали у власність: вантажний автомобіль VOLVO, FH-12 сідловий тягач Е, зеленого кольору д.н.з. [NUMBER] , об`єм двигуна V-12000, напівпричіп NUOVA ОМТ 1979 року випуску, д.н.з. [NUMBER] шасі [NUMBER] , напівпричип КОД [NUMBER] , марка KOGEL SN 24, 1998 року випуску, шасі № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Після розлучення [PERSON] запевнила, що все майно знаходиться в неї в цілісності, однак від місцевих мешканців наприкінці осені 2015 року йому стало відомо, що один з причепів вона в 2010 році віддала на металобрухт, а вантажний автомобіль та напівпричепи продала (без укладення письмового договору) [PERSON] . Будь яких дозволів на продаж вказаного майна позивач не давав та не знав про ці обставини на час їх розпорядження дружиною. Звернувшись до правоохоронних органів, [PERSON] отримав висновок від 02.03.2016 про проведення перевірки, з якого він дізнався, що відповідач на власний розсуд розпорядилась спільно набутим за час шлюбу майном. В добровільному порядку сторони не можуть домовитись про його поділ та надання грошової компенсації, а тому [PERSON] звернувся до суду для вирішення даного спору. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 22.12.2017 року відкрито провадження по справі. 29.10.2018 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні у повному обсязі з наступних мотивів. Зазначає, що з вересня 2015 року на розгляді в суді перебувала цивільна справа №276/1182/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та боргів подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, набутих подружжям під час шлюбу. Предметом даного позову були спільні борги подружжя та набуті грошові кошти. Остаточне рішення по даній справі прийнято Апеляційним судом Житомирської області 05.12.2018 року. Однак, [PERSON] , знаючи про існування спору щодо поділу майна подружжя, не збільшив позовні вимоги в частині щодо вантажного автомобіля та напівпричепів, що свідчить про його зловживання процесуальними правами. Також відповідач вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки рішення суду про розірвання шлюбу, укладеного між сторонами, набрало чинності 26.10.2012, позивачу було відомо з 2004 року про наявність майна, водночас , з даним позовом [PERSON] звернувся лише в кінці 2017 року. Крім того, вказує, що спірне майно є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки придбане нею як фізичною особою-підприємцем, а докази, надані позивачем є неналежними, вони не мають доказового значення. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 04.08.2020 року справу прийнято до провадження судді Збаражського А.М. та вирішено проводити її розгляд в порядку загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, 21.08.2020 від адвоката Крижова М.О. надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України,\~\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період з 13.01.1974 року по 26.10.2012 року перебували в шлюбі. Зазначене підтверджується сторонами, а також рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 07.09.2012 року, яким розірвано шлюб між ними (а.сп.32). 28 жовтня 2003 року [PERSON] , як власнику, видано свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, а саме: на вантажний автомобіль VOLVO FH-12, 1989 року випуску, сідловий тягач Е, зеленого кольору д.н.з. [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , об`єм двигуна V-12000, та напівпричіп NUOVA ОМТ 1979 року випуску, д.н.з. [NUMBER] шасі [NUMBER] . Вказане підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу від 28.10.2003 року : [NUMBER] та [NUMBER] (а.сп.11), а також інформацією, наданою територіальним сервісним центром МВС №1843 обліковими картками приватного АМТ з д.н.з [NUMBER] та [NUMBER] . Крім цього, згідно уніфікованої митної декларації МД-1 серії КА №872798 від 30.01.2008 року та Акту про проведення митного огляду транспортного засобу від 26.01.2008 року [PERSON] набула у власність напівпричип КОД [NUMBER] , марки KOGEL SN 24, 1998 року випуску, шасі № [NUMBER] . Дані факти сторонами не заперечуються та не спростовані належними і допустимими доказами. У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Відповідно до пунктів 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~№ 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина\~\~третя\~статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі\~\~№ 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі\~№ 372/504/17, провадження № 14-325цс18. З огляду на те, що [PERSON] набула право власності на вантажний автомобіль VOLVO FH-12, 1989 року випуску, напівпричіп [NUMBER] 1979 року випуску, а також на напівпричіп марки KOGEL SN 24, 1998 року випуску, під час шлюбу з позивачем, а тому на вказані об`єкти поширюється режим спільного сумісного майна подружжя. Доводи відповідача про те, що вказані об`єкти є її особистою власністю, оскільки придбані нею як фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, суд вважає необґрунтованими. Виходячи з системного аналізу статей\~57,\~60,\~61 СК України, майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Суд встановив, що спірні транспортні засоби придбані сторонами під час перебування їх у шлюбі. При цьому, [PERSON] будь-яких доказів, у розумінні\~статей 76-81 ЦПК України, на підтвердження своїх доводів про те, що спірні транспортні засоби хоч і були придбані нею у період шлюбу з позивачем, однак куплені за особисті кошти як фізичною особою-підприємцем та виключно для підприємницької діяльності, не надано, тобто відповідачем презумпція спільного сумісного майна не спростована, що є його процесуальним обов`язком. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували набуття спірного майна за рахунок коштів відповідача як підприємця, тобто за його особисті кошти, розмір цих коштів та джерело їх походження. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частиною першою\~статті 69 СК України\~визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина четверта\~статті 65 СК України\~передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Постановою Пленуму\~Верховного Суду\~України\~\~\~\~від 21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. В ході судового розгляду справи з`ясовано, що майном, яке набуте сторонами під час шлюбу, а саме: вантажний автомобіль VOLVO FH-12, 1989 року випуску, напівпричіп [NUMBER] 1979 року випуску, а також на напівпричіп марки KOGEL SN 24, 1998 року випуску, відповідач розпорядилася на власний розсуд без згоди позивача. Так, згідно Облікової картки приватного АМТ, сформованої 15.01.2021 року Територіальним сервісним центром МВС №1843, 22.02.2011 року проведено перереєстрацію напівпричепа марки KOGEL SN 24, 1998 року випуску, з власника [PERSON] на нового власника [PERSON] . Довідкою від 06.11.2015 року стверджується той факт, що директор фірми ПП «Моноліт» [PERSON] в травні 2010 року прийняв на металобрухт напівпричіп марки NUOVA ОМТ вагою 7600 кг від [PERSON] (а.сп.28). Вищеказане підтверджується поясненнями позивача, а також висновком Володарсько-Волинського ВП Коростишівського відділу ГУНП в Житомирській області про проведення перевірки по повідомленню, що не містить ознак кримінального правопорушення, затвердженого 02.03.2016 року (а.сп.96), і не спростовано відповідачем належними і допустимими доказами. З огляду на те, що вантажний автомобіль та два напівпричепи, придбані під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя,\~проте відповідач відчужила їх без згоди позивача як іншого із подружжя, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного майна. Зазначене узгоджуються\~з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду\~від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження\~\~№ 61-9018сво18), відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Згідно з висновком про вартість майна, наданого 12.12.2017 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] , загальна ринкова вартість спірних об`єктів складає 438873,40 гривень, з яких: вартість вантажного автомобіля VOLVO FH-12 158364,00 гривень, напівпричепу NUOVA ОМТ 136558,40 гривень, напівпричепу марки KOGEL SN 24 143951,00 гривень. Враховуючи вищенаведене, грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного майна складає 219\~436,70 гривень. Вказана сума підлягає стягненню в повному обсязі з відповідача. Суд вважає безпідставними твердження відповідача про зловживання позивачем процесуальними правами, з огляду на те, що на розгляді в суді перебувала цивільна справа №276/1182/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та боргів подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, набутих подружжям під час шлюбу, в якій позивач міг заявити вимоги про поділ майна: вантажного автомобіля та напівпричепів. Так, у вказаній справі вирішувалось питання щодо розподілу боргів за кредитними договорами, тоді як в даному позові розглядається спір щодо поділу спільно набутого майна подружжя. Зазначені справи хоч і виникли між одними сторонами, проте мають різні предмети, а тому у [PERSON] не виникло процесуального обов`язку заявити вимоги про поділ майна в межах розгляду справи №276/1182/15-ц. Також судом відхиляються доводи [PERSON] щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду. Відповідно до ч.2 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після\~розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як встановлено судом під час розгляду справи, про порушення своїх прав позивач дізнався лише після отримання 02.03.2016 року висновку Володарсько-Волинського ВП Коростишівського відділу ГУНП в Житомирській області за результатами розгляду його звернення щодо встановлення місцезнаходження транспортних засобів. До суду з даним позовом [PERSON] звернувся в грудні 2017 року, а тому трирічний строк позовної давності ним не пропущений. Водночас, суд вважає обґрунтованими доводи [PERSON] про те, що так як позовні вимоги до [PERSON] не заявлялись, а тому він є неналежним відповідачем. Відтак, у задоволенні позову до нього слід відмовити. Враховуючи вищезазначене, на переконання суду, позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та\~ [PERSON] транспортний засіб - вантажний автомобіль VOLVO, FH-12 сідловий тягач Е, напівпричіп NUOVA ОМТ 1979 року випуску, напівпричип КОД [NUMBER] , марка KOGEL SN 24, 1998 року випуску; поділити спільне набуте під час шлюбу майно шляхом присудження грошової компенсації [PERSON] замість його 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на вказані вантажний автомобіль та напівпричепи, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 219 436 грн 50 копійок; припинити за [PERSON] право спільної сумісної власності на вказане майно. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги до [PERSON] задовольняються у повному обсязі, то судовий збір, який сплачено позивачем у розмірі 2200,00 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] .

Outcome: partial