Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона уклала з відповідачем договір позики, за яким передала відповідачу 13 одиниць ювелірних виробів на суму 108 000 доларів США з кінцевим строком повернення ювелірних виробів або грошової суми до 30 березня 2019 року. Договір позики оформлено розпискою від 01 березня 2019 року. Крім того, 02 квітня 2019 року сторони уклали інший договір позики, за яким позивач передала відповідачу 12 ювелірних виробів на суму 90 000 доларів США з кінцевим терміном повернення ювелірних виробів або грошової суми до 15 квітня 2019 року. Зазначений договір позики було оформлено розпискою. Посилаючись на те, що позивач неодноразово зверталась до відповідача про повернення ювелірних виробів або грошових коштів у встановлений в розписках строк, однак відповідач не виконує умови договору, просила стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 5 354 806,51 грн, з яких 4 916 340 - сума основного боргу, що станом на 13 вересня 2019 року становить 198 000 доларів США, 64 543,03 грн - 3 % річних та 373 923, 48 грн проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ. 30 вересня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24 грудня 2019 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року позов [PERSON] - задоволено частково. 16 березня 2020 року від представника відповідача надійшла заява про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою суду від 07 липня 2020 року задоволено заяву відповідача про перегляд заочного рішення. Заочне рішення від 06 лютого 2020 року скасовано та призначено справу до розгляду на 16 липня 2020 року. Справу було призначено до розгляду на 31 липня 2020 року, 26 серпня 2020 року, 15 вересня 2020 року та 21 жовтня 2020 року. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача подала клопотання про відкладення розгляду справи. Судом звертається увага на те, що судові засідання були призначені на 16 липня 2020 року, 31 липня 2020 року, 26 серпня 2020 року, 15 вересня 2020 року та 21 жовтня 2020 року. На кожне з п`яти засідань представник позивача подавала клопотання про відкладення розгляду справ, посилаючись на те, що відповідач не може з`явитися у судове засідання у зв`язку із перебуванням за межами України та має намір подати докази по справі, однак жодного підтвердження зазначених даних, ані представником відповідача, ані відповідачем не надано, при цьому представником відповідача надається ордер АА №1022672 від 12 березня 2020 року, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 02.01.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обовязки. Відповідно до ст. 121 ЦПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Згідно положень, визначених у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» №11 від 17.10.2014, при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 01 березня 2019 року [PERSON] отримала від [PERSON] ювелірні вироби у кількості 13 одиниць на суму 108 000 доларів США та взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти в строк до 30 березня 2019 року, про що видала позивачу власноручно написану розписку. 02 квітня 2019 року [PERSON] отримала від [PERSON] 12 одиниць ювелірних виробів на суму 90 000 доларів США зі строком повернення до 15 квітня 2019 року, про що видала розписку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як свідчать матеріали справи, на підтвердження укладання договору, відповідачем надано розписки, копії яких долучені до матеріалів справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, розписка, на підставі якої позивач просить стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг ювелірних виробів на певну суму грошей із зобов`язанням повернення ювелірних виробів або грошей, дату отримання коштів, тобто розписка відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. У матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики, укладений між сторонами, є нечинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають до виконання. Стаття 545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Разом з тим, у визначний сторонами строк відповідач ювелірні вироби або грошові кошти у визначений у розписках строк позивачу не повернув. Станом на дату розгляду справи боргові розписки перебуває у кредитора, що, за правилом ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов`язання. Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму позики згідно розписками від 01 березня 2019 року та від 02 квітня 2019 року в розмірі 4 916 340 грн, що за курсом НБУ на день подання позову становить 198 000 доларів США. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, з відповідача слід стягнути 3 % річних за договором позики від 01 березня 2019 року за період з 31 березня 2019 року до 13 вересня 2019 року в сумі 36 808,26 грн та за договором позики від 02 квітня 2019 року за період з 16 квітня 2019 року до 13 вересня 2019 року в сумі 27 734,77 грн, а всього 64 543,03 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача процентів на підставі ст. 1048 ЦК України, то суд виходить з такого. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. А тому, нарахування процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 31 березня 2019 року до 13 вересня 2019 року за договором позики від 01 березня 2019 року та з 16 квітня 2019 року до 13 вересня 2019 року за договором позики від 02 квітня 2019 року, тобто після закінчення строку дії договору позики не відповідає нормам матеріального права. За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 9 605 грн.

Outcome: partial