Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

У грудні 2018 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «Елемент-Перетворювач» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку в якій позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2018 року по 11.02.2019 року в розмірі 37 394, 24 грн. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 01.08.2011 року її було прийнято на роботу до ТОВ «Елемент-перетворювач» на посаду інженера-технолога. 20.04.2018 року позивача було звільнено за угодою сторін. Станом на день звільнення заборгованість відповідача з заробітної плати складала 7 380 грн. 44 коп. Після звільнення відповідач сплатив на користь позивача частину заборгованості і станом на день звернення до суду заборгованість перед позивачем складає 0,99 грн.. З огляду на те, що відповідач не провів з позивачем розрахунок при звільненні, остання просить стягнути середній заробіток за кожен день затримки розрахунку до дня фактичного розрахунку. Ухвалою суду від 28.01.2019 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надавши суду відзив на позовну заяву в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначає, що заборгованість в розмірі 0,99 грн. виникла через технічну помилку бухгалтера. 11.02.2019 року залишок заборгованості в розмірі 0,99 грн. було перераховано на рахунок позивача. Крім цього відповідач наголошує, що на підприємстві діє триденний робочий тиждень з робочими днями понеділок, вівторок та середа, а у випадку виробничої необхідності деяких працівників можуть залучати за їх згодою до роботи в четвер та п`ятницю. Оскільки позивач в день звільнення не працювала і за розрахунком не зверталася, то вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають задоволенню. Вислухавши позивача, її представника та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] необхідно задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що в період з 01.08.2011 року по 20.04.2018 року позивач працювала на ТОВ «Елемент-перетворювач» на посаді інженера-технолога. В день звільнення з позивачем не було проведено належного розрахунку, що визнається сторонами і підтверджується матеріалами справи. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Суд критично ставиться до доводів відповідача про відсутність позивача на робочому місці в день звільнення і, як наслідок, неможливість проведення розрахунку, оскільки з матеріалів справи і пояснень свідків вбачається, що 20.04.2018 року позивач знаходилася на території підприємства, заповнювала обхідний лист і здавала матеріальні цінності. В день звільнення позивач отримала на підприємстві належним чином заповнену трудову книжку. Суд бере до уваги і ту обставину, що всі розрахунки з позивачем здійснювалися шляхом переказу коштів на її картковий рахунок. З огляду на це, особиста присутність позивача на підприємстві для отримання належного їй розрахунку не потребувалася. Оскільки обов`язок проведення розрахунку КЗпП покладає саме на роботодавця, окреме звернення позивача з заявою про виплату їй належних при звільненні сум в даному випадку не вимагається. За даних обставин суд погоджується з доводами позивача про те, що період затримки розрахунку при звільненні слід обчислювати з 21.04.2018 року (наступний день після звільнення), а остаточний розрахунок відповідачем було проведено 11.02.2019 року. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.п. 3, 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Відповідачем до відзиву на позовну заяву було додано довідку про середній заробіток позивача, згідно з якою середньоденний дохід позивача було розраховано в розмірі 185,12 грн. Позивачем дана обставина не заперечується. За період з наступного дня після звільнення 21.04.2018 року по 10.02.2019 року відповідач затримав розрахунок на 202 робочих дні і має сплатити позивачу 37 394, 24 грн. (202 дні * 185,12 грн.). Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що на підприємстві діє триденний графік роботи виходячи з наступного. Для цілей обчислення середнього заробітку Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 передбачає множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. В свою чергу середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді розраховується шляхом ділення на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Отже, для правильного обчислення середньомісячного числа робочих днів у розрахунковому періоді необхідним є з`ясування графіку роботи підприємства саме за останні два календарні місяці, які передують проведенню розрахунку, за умови, що такий графік роботи підприємства встановлено з дотриманням вимог законодавства. В силу приписів ст. 52 КЗпП України, для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51). На тих підприємствах, в установах, організаціях, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження п`ятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 годин при тижневій нормі 24 години. П`ятиденний або шестиденний робочий тиждень встановлюється власником або уповноваженим ним органом спільно з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) з урахуванням специфіки роботи, думки трудового колективу і за погодженням з місцевою радою. В свою чергу, ст. 56 КЗпП України зазначає, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Наданий відповідачем наказ № 294-к від 28.10.2016 року «Про встановлення неповного робочого тижня» не підлягає врахуванню при вирішенні спору, оскільки, не відповідає вимогами ст. 56 КЗпП України. Так, для встановлення неповного робочого тижня необхідною є наявність угоди між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Такою угодою може бути, зокрема, трудовий договір, контракт, колективний договір або будь-який інший документ, зміст якого дозволяє встановити факт згоди членів трудового колективу з графіком роботи підприємства. Наказ № 294-к від 28.10.2016 року не може вважатися таким документом, оскільки містить волевиявлення лише однієї сторони трудових правовідносин, доказів його доведення до працівників та згоди останніх з запропонованим графіком суду не надано. Встановлення режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку ст. 13 КЗпП України відносить до сфери регулювання колективних договорів. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Додатково суд зазначає, що відповідачем не надано доказів в частині кількості робочих днів згідно з графіком роботи підприємства саме за останні два календарні місяці, які передували розрахунку середнього заробітку. Показання допитаних судом свідків та досліджені табелі обліку робочого часу підприємства не дозволяють встановити дану обставину, оскільки вони стосуються роботи підприємства в період роботи позивача, а не протягом останніх двох календарних місяців, які передують розрахунку середнього заробітку. Положення ст. 81 ЦПК України зазначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У випадку незгоди відповідача з розрахунком середнього заробітку, він не позбавлений можливості надати суду власний контррозрахунок та всі наявні в нього докази на спростування розрахунку позивача. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після звільнення позивача та, зокрема, за останні два календарні місяці, які передували розрахунку середнього заробітку, на підприємстві діяв неповний робочий тиждень. Отже, розрахунок позивача відповідачем не спростовано. Також судом приймається до уваги, що пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 року № 13» передбачено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідним обов`язком роботодавця та працівника, суд повинен визначати суму, що підлягає стягненню без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Відповідно п. 3 Розділу ІІІ Порядку, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно ст. 18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. Відповідно до приписів ст. 163.1.1 Податкового кодексу України, компенсація за затримку розрахунку при звільнені є базою для оподаткування податком з доходу фізичних осіб. Отже, зважаючи на наведене сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні має бути виплачена позивачу після утримання необхідних податків і зборів. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат, пов`язаних з розглядом справи в сумі 10 550 грн. 00 коп. суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Положення ст.ст. 133 та 134 ЦПК України зазначають, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. В свою чергу положення ст. 137 ЦПК України передбачають, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. З метою захисту своїх порушених трудових прав позивач звернулася за професійною правовою допомогою до адвокатів Черкашина І.І. та Федорова М.Д . До матеріалів справи позивачем та її представниками було подано докази понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи на суму 10 550,00 грн. з яких 450,00 грн. це витрати на посвідчення довіреності та 10 100,00 грн. витрати на правничу допомогу адвокатів. Суд не відносить до витрат, пов`язаних з розглядом справи вартість посвідчення довіреності, оскільки такі витрати не підпадають під визначення ст. 133 ЦПК України. Частини 4 та 5 ст. 137 ЦПКУ України зазначають, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Стосовно заявленого позивачем розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд погоджується з доводами відповідача про неспівмірність такої суми зі складністю справи та ціною позову. За даних обставин суд вважає за доцільне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами і стягнути на користь позивача витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі 5 000,00 грн. Окрім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial