Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

У відповідності до свідоцтва на право власності на житло від 28.01.1998 року, виданого органом приватизації Краматорського міськвиконкому (1/5 частка), а також договорів дарування 2/5 і 1/5 часток квартири від 14.09.2010 року і відповідно 07.12.2016 року, посвідчених державним нотаріусом першої Краматорської державної нотаріальної контори під р.№2-7646 і №2-4646 і зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивачці [PERSON] належить 4/5 частки квартири [ADDRESS] . У відповідності до свідоцтва на право власності на житло від 28.01.1998 року, виданого органом приватизації Краматорського міськвиконкому і зареєстрованого в БТІ м.Краматорська 13.02.1998 р. під р. № 29533-П, позивачу [PERSON] належить 1/5 частка квартири [ADDRESS] . Згідно до довідки про склад сім`ї в вищевказаній квартирі зареєстровані [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У відповідності до акту про не проживання № 01-26-050 від 24.06.2021 року [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає з грудня 2008 року по теперішній час. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, ратифікована \~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч.4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власників, яке є продовжуваним, і тому\~не правовим. Положення\~ст. 391 ЦК України, на норми якої посилаються позивачі, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень\~ст. 16 ЦК України\~та\~ст. 5 ЦПК України. Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власників житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім`ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідач вселився як член сім`ї власника відповідно до\~ст. 156 ЖК України\~і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, він статусу члена сім`ї (який надає право користування у таких випадках) втратив, а нового статуса наймача не набув - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідача щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідач не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Її статус законом не визначений. Визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власники заперечують можливість будь-яких стосунків із відповідачем з приводу житла, оскільки це стороння для них особа. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10\~ст. 10 ЦПК України). Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивачів у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачами. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст.\~1,\~3,\~4 ЦК України. Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2\~ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивачі обрали в захист свого права відповідно до закону. Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивачі саме так бажають захистити свої права і мають на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідача у зіставленні з потребами захисту права власності. Нагальність, невідкладність визнання відповідача таким, що втратив право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості. Відповідно вимог закону, зокрема\~ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2\~ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім`ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням,\~як доречний інструмент захисту права власника у цій справі. Компенсації судового збору позивачі не вимагають.

Outcome: approved