Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

У грудні 2016 р. через свого представника заявник звернувся до Апеляційного суду м. Києва на виконання вимог ЦПК України із клопотанням для визначення підсудності. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену цивільну справу розподілено 19.08.2017 на зазначений склад суду, у провадження судді передано 21.08.2017. Заявник просить суд встановити факт належності [PERSON] серії правовстановлюючого документа та права власності на земельну ділянку [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 010991900212 від 26.05.2009, за якою [PERSON] є власником земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER], загальною площею 2,8444 га з цільовим призначення «для ведення фермерського господарства», що розташована на території Шапіївської сільської ради Сквирського району Київської області, посилаючись на ті підстави, що вказаний документ був виданий на попереднє її прізвище із написанням «[PERSON]». Однак, в 2013 р. вона змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» та замінила паспорт. Дані дії останнім були вчинені за місцем своєї реєстрації в м. Саки АР Крим у червні 2013 року у Сакськовму РВ ГУДМС України в АР Крим. Після анексії півострова Крим Російською федерацією, місцеві органи не сприймають паспорта України та не дають ніяких довідок щодо зміни прізвища та видачі нового паспорту. Враховуючи той факт, що всі архіви залишилися на місцях, центральні органи ДМС України також не можуть надати довідку про підтвердження таких дій. Вказана ситуація унеможливлює реалізацію заявником в повній мірі свого права власності на вказану земельну ділянку, яку він має намір подарувати своїй доньці. У судовому засіданні представник заявника доводи та вимоги заяви підтримав та просив прийняти рішення, яким встановити належність правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку заявнику. Представник заінтересованої особи, будучи належним чином повідомленим про день час, місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Причини неявки не повідомив, заяви про слухання справи без їх участі не надіслано (а.с. 39, 46). На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд, вважає за можливе розгляд справи у відсутність заінтересованої ооби, всебічно з'ясувавши обставини, на які заявник посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30.12.1996 року Сакським МРВ ГУ МВС України в Криму на прізвище заявника «[PERSON]», був виданий паспорт громадянина України серії [NUMBER], в якому російською мовою дублюється прізвище як «[PERSON]» (а.с. 8). 26.05.2009 на прізвище «[PERSON]», Управлінням земельних ресурсів у Сквирському районі Київської області був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], загальною площею 2,8444 га з цільовим призначення «для ведення фермерського господарства», що розташована на території Шапіївської сільської ради Сквирського району Київської області, [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 010991900212 від 26.05.2009 (а.с. 10). 26.06.2013 Сакським РВ ГУДМС України в Криму на ім'я заявника був виданий паспорт громадянина України серії [NUMBER], в якому російською мовою дублюється прізвище як «[PERSON]» (а.с. 11). Вивчивши матеріал справи, скаргу судом встановлено, що заявник фактично скаржиться на невідповідність прізвища у паспорті громадянина України та прізвища яке значиться у вищезазначеному Державному акті на право власності на земельну ділянку, і саме з цих підстав вона не може здійснити договір дарування зазначеної земельної ділянки. Згідно ст. 315 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення, постановлене у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам статей 203, 275 ЦПК (чинниу за Кодексом 2004 р.) Суд повинен також навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. Проаналізувавши п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлений факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, щодо її пред'явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документів, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану, тощо). Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, неприсвоєння чи залишення одного з них. Однак, з матеріалів справи не вбачається, що заявник зверталася до відповідного органу з даними питаннями, і що їй було відмовлено в цьому. В даному випадку спосіб відновлення порушеного права, якщо воно мало місце вирішується шляхом звернення до відповідного органу, а в разі відмови - оскарження її у судовому порядку, а тому заява задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed