Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», в якому просив визнати договір поруки №3 від 21.02.2008 р. укладений між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Артемівського відділення Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» припиненим з моменту заключення додаткової угоди №1 від 21.10.2008 р. до договору кредиту №45-05/18 від 21.02.2008 р., укладеної між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Артемівського відділення Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (надалі - Банк) та ТОВ «Форос-плюс». Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 січня 2015 року у справі №219/6226/2014-ц цивільну справу за позовом [PERSON] до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Форос-плюс», про припинення договору поруки передано до Голосіївського районного суду м. Києва за підсудністю. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено про те, що 21 лютого 2008 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Артемівського відділення Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ТОВ «Форос-плюс» було укладено кредитний договір №45-05/18 зі сплатою 14,5% річних. У забезпечення виконання кредитного договору №45-05/18 від 21.02.2008 р. між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Артемівського відділення Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений договір поруки №3 від 21.02.2008 р. Згідно додаткової угоди №1 до договору кредиту №45-05/18 від 21.02.2008 р. укладеної між Банком та ТОВ «Форос-плюс» була встановлена комісія за обслуговування кредитної справи ТОВ «Форос-плюс» в розмірі 4,5 % річних. У судовому засіданні позивач та представник позивача не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, надав суду відзив на позов. В обґрунтування відзиву на позов зазначив про те, що позовні вимоги позивача про визнання договору поруки №3 від 21.02.2010 р. припиненим не підлягають задоволенню у зв'язку зі спливом позовної давності тривалістю у три роки. Перевіривши матеріали справи й дослідивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частина 2 даної норми визначає, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом указаних норм матеріального права поручитель хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу). За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Під час розгляду справи судом встановлено, що 21 лютого 2008 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Артемівського відділення Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ТОВ «Форос-плюс» було укладено кредитний договір №45-05/18 зі сплатою 14,5% річних. У забезпечення виконання кредитного договору №45-05/18 від 21.02.2008 р. між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Артемівського відділення Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений договір поруки №3 від 21.02.2008 р. Згідно договору поруки №3 від 21.02.2008 р. позивач зобов'язався солідарно відповідати за виконання ТОВ «Форос-плюс» своїх зобов'язань в повному обсязі згідно договору кредиту №45-05/18 від 21.02.2008 р., а саме щодо: повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісії, а також можливої неустойки (пені, штрафів) в розмірі і в випадках визначеним умовами кредитного договору. Згідно п.2.1.1. договору поруки №3 від 21.02.2008 р. зміст забезпеченого порукою зобов'язання полягає у поверненні кредиту в сумі 1 200 000, 00 (один мільйон двісті тисяч) гривень, згідно графіку погашення відповідно до умов договору кредиту та з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 17 лютого 2012 року, або в інший термін дострокового погашення у випадках, передбачених договором кредиту, сплати процентів за користування кредитом, у розмірі 14,5 % річних та комісії, визначених договором кредиту. Як зазначає позивач, згідно додаткової угоди №1 до договору кредиту №45-05/18 від 21.02.2008 р. укладеної між Банком та ТОВ «Форос-плюс», була встановлена комісія за обслуговування кредитної справи в розмірі 4,5 % річних. На дуку позивача, саме внаслідок укладення між Банком та ТОВ «Форос-плюс» додаткової угоди №1 до договору кредиту №45-05/18 від 21.02.2008 р. мало місце збільшення обсягу його відповідальності за договором поруки. Однак вказаної додаткової угоди як належного і допустимого доказу, в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України в підтвердження збільшення обсягу його відповідальності за договором поруки позивачем не було надано суду. Зі змісту позовної заяви вбачається, що згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області за позовом Банку до ТОВ «Форос-плюс», [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та заявленим зустрічним позовним вимогам щодо розірвання договору поруки, позовні вимоги Банку були задоволені, а в задоволенні зустрічних позовних вимог - відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25.09.2012 р. вимоги в частині солідарного стягнення були скасовані та прийнято нове рішення про стягнення з кожного з відповідачів на користь Банку заборгованості по договору кредиту №45-05/18 від 21.02.2008 р. в сумі 1 112 356, 63 (один мільйон сто дванадцять тисяч триста п'ятдесят шість) грн. Однак, вказані рішення позивачем також не були надані на розгляд суду. Позивач зазначає, що відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Однак судом не може бути взята до уваги вказана обставина у зв'язку з тим, що позивачем не було надано суду рішення Апеляційного суду Донецької області від 25.09.2012 р. на яке останній посилається, як на підставу звільнення від доказування. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах цивільної справи доказів, що підтверджують кожну обставину, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд надійшов висновку про необґрунтованість вказаного позову, у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed