Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просила стягнути з останнього на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 68 717,41 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн., а також витрати на досудове врегулювання спору в сумі 195,90 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.02.2016 року сторони уклади договір позики на суму 30000 гривень, які відповідач зобов'язався повернути позивачеві до 17 червня 2016 року разом з 10 % річних за користування ними. 28.03.2017 року сторони уклади договір позики на суму 25000 гривень, які відповідач зобов'язався повернути позивачеві до 25 вересня 2017 року разом з 10 % річних за користування ними. Факти передачі та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 30 000,00 грн. та 25 000,00 грн. [PERSON] підтвердив власноруч написаними розписками. Після спливу зазначених у розписках строків повернення позики, позивач неодноразово під час особистих зустрічей, а також по телефону, вимагала від відповідача виконати взяті за договором позики зобов'язання, відповідні листи про їх повернення також залишено ним поза увагою, що змушує позивача звернутись до суду із даним позовом. Заборгованість відповідача станом на 17.12.2018 року за договором позики від 17.02.2016 року, термін якої сплинув 17.06.2016 року, становить 30000,00 грн. Відповідно до умов цього договору відповідач зобов'язався сплатити позикодавцю 10 % річних від суми позичених грошових коштів за весь період, починаючи з 17.06.2016 року. Строк прострочення відповідачем виконання зобов'язань за цим договором з 17 червня 2016 року по 17 грудня 2018 року становить 913 днів, а 10 % річних за цей період становлять 7503,90 грн. Заборгованість відповідача відповідно до договору позики від 28.03.2017 року, термін якого сплинув 25.09.2017 року, станом на 17.12.2018 року становить 25000,00 грн. Відповідно до умов цього договору відповідач зобов'язався сплатити позикодавцю також 10 % річних від цієї суми за користування нею за весь період після 25.09.2017 року. Строк прострочення виконання зобов'язань відповідачем за період з 25.09.2017 року по 17 грудня 2018 року становить 445 днів, а 10 % річних від заборгованої суми буде складати 3047,93 грн. Також позивач, у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, просила стягнути 3 % річних від простроченої суми станом на 17.12.2018 року. Строк прострочення виконання зобов'язань позичальником за договором позики від 17.02.2016 року становить 913 днів, а 3 % річних за цей час від 30000 грн. боргу становлять 2251,21 грн. Строк прострочення виконання зобов'язань позичальником за договором позики від 28.03.2017 року складає 445 днів, а 3 % річних за цей час від 25000 грн. боргу становлять 914,37 грн. Таким чином, загальна заборгованість відповідача за двома договорами позики разом з 10 % річних, а також 3% річних від простроченої суми відповідно станом на 17.12.2018 року складає 68717,41 грн. У судове засідання позивач не з'явилася, але звернулась до суд із заявою, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, а також вказала, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, про що свідчать матеріали справи. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 02.01.2019 у справі відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 17.02.2016 року відповідач [PERSON] отримав у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн. із терміном повернення вказаної суми до 17.06.2016 року разом із 10% річних за користування позикою, про що відповідачем було складено відповідну розписку (а.с. 6). Крім того, 28.03.2017 року відповідач [PERSON] отримав у борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 25 000,00 грн. із терміном повернення вказаної суми до 25.09.2017 року разом із 10% річних за користування позикою, про що відповідачем було складено відповідну розписку (а.с. 7). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно розписок від 17.02.2016 року та 28.03.2017 року, позичальник [PERSON] зобов'язався повернути суму позики до 17.06.2016 року та 25.09.2017 року відповідно, разом із 10% річних за користування позикою, однак, в порушення умов договорів позики, взяті на себе зобов'язання не виконав і не повернув належні позивачу грошові кошти. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов'язання не виконав, а отже зобов'язаний повернути позивачу суму боргу за договорами позики від 17.02.2016 року та 28.03.2017 року разом із 10% річних за користування позикою. Заборгованість відповідача за договором позики від 17.02.2016 року, термін якої сплинув 17.06.2016 року, становить 30000,00 грн., а 10 % річних за цей період становлять 1002,74 грн. Заборгованість відповідача відповідно до договору позики від 28.03.2017 року, термін якого сплинув 25.09.2017 року, становить 25000,00 грн., а 10 % річних від заборгованої суми складає 1246,58 грн. При цьому, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 10% річних за користування позикою за період з 18.06.2016 року по 17.12.2018 року за договором позики від 17.02.2016 року та за період з 26.09.2017 року по 17.12.2018 року за договором позики від 28.03.2017 року, адже умовами вказаних договорів відповідач зобов'язався сплатити їх лише до 17.06.2016 року та 25.09.2017 року відповідно, разом із основною сумою боргу. Стосовно стягнення 3 % річних слід зазначити наступне. В силу вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Тому, суд за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за договором позики від 17.02.2016 року за період невиконання зобов'язань з 18.06.2016 року по 17.12.2018 року в сумі 2326,48 грн. та за договором позики від 28.03.2017 року за період невиконання зобов'язань з 26.09.2017 року по 17.12.2018 року у сумі 966,44 грн. При цьому, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних з часу укладення договорів до моменту настання терміну повернення коштів, адже їх умовами було передбачено право відповідача використовувати ці кошти на визначені терміни, за що він має сплатити 10% річних. У той же час, обґрунтовуючи вимоги про стягнення витрат на досудове врегулювання спору, позивач вказала, що її представник [PERSON] їздив до місця проживання батьків [PERSON] в м. Полонне Хмельницької області, а також на ім'я відповідача за місцем проживання його батьків рекомендованою поштою повторно було направлено нагадування про необхідність виконання [PERSON] зобов'язань за договорами позики, але кореспонденція повернута позивачеві з відміткою працівника поштового відділення про відмову адресата її отримувати, на що були понесені витрати на суму 195,90 грн. На підтвердження даної інформації позивачем надано відповідне нагадування, копії листів та проїзних документів. Проте, позивачем не доведено, що за адресою, на яку відправлявся лист та приїздив представник позивача дійсно проживають батьки відповідача і на той час саме [PERSON] там знаходився, відмовився від отримання листа, як і не доведено, що [PERSON] є представником позивача та діяв в її інтересах під час поїздки в м. Полонне Хмельницької області. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення суми боргу за договорами позики разом із 10% річних за користування позикою та 3% річних, натомість вимоги в частині стягнення витрат на досудове врегулювання спору задоволенню не підлягають. Згідно ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі - 704,80 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial