Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

У грудні 2016р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому до [PERSON], посилаючись на те, що з відповідачкою у справі він з 06 серпня 1993 року перебував у зареєстрованому шлюбі, який 11 січня 2014 року був розірваний. Зазначав, що за час шлюбу, вони з відповідачкою придбали двокімнатну квартиру №12, що розташована по вул. Артилерійській,4-в, в м. Одесі, загальною площею 68,1 кв.м. Посилаючись на те, що між ним та відповідачкою не досягнуто домовленості щодо поділу спільного майна в добровільному порядку, позивач просив суд визнати квартиру [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]І, припинити їх право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], у порядку поділу спільного майна, виділити йому у власність 1/2 частину квартири № 12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі, та визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 68,1 кв.м., у тому числі житловою 32,6 кв.м. Представник позивача, діюча за довіреністю від 25 жовтня 2016 року в судове засідання не зявилася, надала заяву про підтримання позовних вимог, просила суд їх задовольнити та розглянути справу за її відсутністю в порядку заочного провадження (а.с.9, 65). Відповідачка у судове засідання не зявилася про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог ст.74 ЦПК України (а.с.47,52,58,63-64). Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи в заочному порядку та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивачки, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 Сімейного кодексу України та главою 26 книги третій ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що сторони з 06 серпня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 3). 11 січня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 4). Встановлено, що за час шлюбу сторони придбали квартиру № 12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі, загальною площею 68,1 кв.м., у тому числі житловою 32,6 кв.м. Право власності на квартиру № 12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі зареєстроване за відповідачкою [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 11 лютого 2013 року, серія та номер: 417486, видане 11 лютого 2013 року Державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна(а.с.5). З матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2010 року між відповідачкою та ЗНЗІФ «Фаворит» ТОВ «КУА «Атланта» був укладений договір пайової участі у будівництві із розрахунком у цінних паперах від 22 вересня 2010 року, відповідно до умов якого відповідачка була інвестором обєкта інвестування, а саме двокімнатної квартири №12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі. 23 вересня 2010 року між відповідачкою та ЗНЗІФ «Фаворит» ТОВ «КУА «Атланта» був складений акт прийому-передачі цінних паперів до договору купівлі-продажу цінних паперів №Б-32/08-16 від 22 вересня 2010 року (а.с.54). Встановлено, що 18 червня 2012 року [PERSON] відповідно до акту прийому-передачі від 18 червня 2012 року була передана квартира №12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі (а.с.6). 11 лютого 2013 року на підставі вказаних вище документів на імя [PERSON] було видане свідоцтво про право власності від 11 лютого 2013 року на квартиру № 12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі. Отже вказане майно було придбано сторонами у період шлюбу і є спільною частковою власністю. Судом встановлено, що позивач з 1998 року працював на судах компанії «Марлоу Навигейшн» і з 1998 року знаходився у рейсах та отримував заробітну плату у валюті (а.с.66-107). Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу згідно ст.68 СК України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З розяснень п.23 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Пунктом 30 вказаної вище Постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Згідно ст. 60, ч.1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 64 СК України \~дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ст. 68 СК України \~розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники, відповідно до вимог ст.370 ЦК України мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Оскільки позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири, то право спільної сумісної власності сторін на квартиру №12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі припиняється. За таких обставин суд доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та визнати квартиру № 12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], припинити їх право спільної сумісної власності подружжя на вищевказану квартиру та визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири № 12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі, загальною площею 68,1 кв.м., у тому числі житловою 32,6 кв.м. Що стосується позовних вимог щодо виділу позивачу у порядку поділу спільного майна у власність ? частину квартири № 12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем заявлені та задоволенні судом позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири № 12, що розташована по вул. Артилерійській, 4-в у м. Одесі. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Встановлено, що позивач є інвалідом 1 групи, що підтверджується довідкою МСЕК від 23.02.2015 року (а.с.70). Оскільки позивач є інвалідом 1 групи, то відповідно до вимог Закону України «Про судовій збір», він звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду. За таких обставин, судовий збір в розмірі 3320,00 грн., стягується з відповідачки. На підставі ст.ст. 15, 16, 368, 369, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial