Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому зазначив, що 06 жовтня 2007 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого він передав позичальнику грошову суму в гривнях, яка в доларовому еквіваленті складала 10 000 доларам США. У добровільному порядку [PERSON] позику не повернув, тому рішенням апеляційного суду Донецької області від 28 серпня 2012 року з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість за вказаним договором позики. Посилаючись на те, що рішення суду не виконано і борг досі не повернуто, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь проценти за користування позикою за період з 01 січня по 31 грудня 2013 року в сумі 2 819 грн. 04 коп., три проценти річних від простроченої суми - 1 203 грн. 69 коп. та пеню за вказаний період у сумі 14 644 грн. 94 коп. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2014 року позов [PERSON] задоволено частково. З [PERSON] на користь позивача стягнуто 3 % річних від простроченої суми за період з 01 січня по 31 грудня 2013 року у сумі 1 203 грн. 69 коп., вирішено питання судових витрат. В іншій частині позову відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду змінити в частині відмови у стягненні процентів за користування позикою та пені за затримку виконання зобов'язання. Крім того, в апеляційній скарзі поставив питання про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 450 грн. Судові витрати у розмірі 344 грн. 10 коп. просив покласти на відповідача. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 31 березня 2014 року залишено без змін (а.с. 82-83). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.109-111). Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2016 року справа була знята з апеляційного провадження та направлена до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення щодо вимог про стягнення процентів за користування позикою, які були предметом розгляду у судовому засіданні, однак рішення по ним суд не прийняв. Додатковим рішенням від 20 травня 2016 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області позовні вимоги про стягнення процентів за користування позикою за період з 01 січня по 31 грудня 2013 року в сумі 2 819 грн. 04 коп. задовольнив у повному обсязі. Апеляційна скарга на додаткове рішення сторонами не приносилась. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає подальшому розглядові справи. Від позивача надійшла заява про слухання справи у його відсутність. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія судів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення пені скасувати з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що 06 жовтня 2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, за яким останній запозичив у [PERSON] 50 500 грн., що в доларовому еквіваленті складало 10 000 доларам США, зобов'язавшись повернути їх до 06 жовтня 2009 року. Відповідно п. 2.3 договору сторони обумовили, що в разі порушення зобов'язання по поверненню позичених коштів позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,1% від суми неповернутих коштів за кожен день прострочення до дня фактичного повернення (а.с.13,14). Спір між сторонами з приводу вказаної позики періодично розглядається у судовому порядку. Так рішенням апеляційного суду Донецької області від 28 серпня 2012 року було змінено рішення Слов?янського міськрайоного суду від 11 липня 2012 року та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] залишок основного боргу за договором позики у розмірі 40 123 грн. 15 коп., відсотки за користування позикою у сумі 170 грн. 39 коп., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 2691 грн. та пеню за період з 1 січня по 31 грудня 2011 року у сумі 14 644 грн. 95 коп. (а.с.16-21). Згідно довідки відділу виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції від 17 грудня 2013 року № 18-326/49128 зазначене рішення не виконане, залишок боргу складає 58 595,00 грн. (а.с. 11). До матеріалів справи залучено рішення Слов?янського міськрайоного суду Донецької області від 18 липня 2013 року, яким з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики стягнута заборгованість за період з 1 січня по 31 грудня 2012 року по відсоткам за користування позикою у розмірі 3031 грн. 70 коп., 3% річний у розмірі 1203 грн. 69 коп., пеню в розмірі 14 658 грн. 07 коп. та інфляційні втрати у розмірі 401 грн. 20 коп. Вирішено питання судового збору. (а.с. 57-59). Розглядаючи заявлений позов, суд першої інстанції в мотивувальній частині свого рішення визнав право [PERSON] на стягнення відсотків за час користування відповідачем позикою за період з 1 січня по 31 грудня 2013 року в розмірі 2819 грн. 04 коп., право на отримання за вказаний період 3% річних у сумі 1203 грн. 69 коп. та пені у розмірі 14 644 грн. 94 коп. Разом з тим, задовольняючи позов в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача проценти за користування позикою за період з 01 січня по 31 грудня 2013 року в сумі 2 819 грн. 04 коп. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 1203 грн. 69 коп., суд відмовив у задоволенні позову в частині стягнення пені через пропуск строку позовної давності, що і стало предметом апеляційного оскарження. Довід апеляційної скарги щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування позикою апеляційний суд не розглядає, оскільки ця вимога позивача задоволена додатковим рішенням суду. Погодитись із висновком суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені через пропуск строку позовної давності не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального права. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. За загальним правилом договір позики є оплатним. Оплата по договору позики встановлюється у вигляді відсотків, які будуть нараховуватись в залежності від строку користування майном або грошовими коштами. Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК). Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. В цьому разі розмір відсотків визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі встановити норму, що відсотки за договором не нараховуються або інший рівнозначний вислів. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Як установлено судом, підпунктом 2.3 договору позики передбачено, що за порушення зобов'язань по поверненню позики, особа, що отримала позику, сплачує позикодавцю пеню у розмірі 0,1% від суми неповернутого займу за кожен день прострочення до дня фактичного повернення (а.с. 13) . За таких обставин суд дійшов до правильного висновку про стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних від суми неповернутих коштів, стягнутих за судовим рішенням та щодо правомірності нарахування відсотків за користування позикою та пені за прострочення виконання зобов'язань, при цьому наведений судом розрахунок є вірним. Проте неможливо погодитись з висновком суду про вирішення справи про стягнення грошового боргу з урахуванням вимог закону про позовну давність. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно ч. 2 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Однак, ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Така письмова заява в матеріалах справи відсутня. Крім того, до матеріалів справи залучено рішення Слов?янського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2013 року, відповідно до якого з [PERSON] на користь [PERSON] стягнута заборгованість за користування позикою за період з 1 січня по 31 грудня 2012 року по відсоткам у розмірі 3031 грн. 70 коп.; по пені у розмірі 14 658 грн.07 коп.; 3% річних у розмірі 1203 грн.69 коп. та інфляційні втрати у розмірі 401 грн. 20 коп., вирішено питання судових витрат (а.с. 57-59). З нинішнім позовом до [PERSON] позикодавець звернувся до суду 26 грудня 2013 року, з огляду на що пеня підлягає стягненню в межах одного року до дня пред'явлення позову. Відмовивши позивачу у стягненні пені за період з 1 січня по 31 грудня 2013 року, суд неправильно застосував норму п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Сума пені за порушення зобов'язання за період з 1 січня по 31 грудня 2013 року судом визначена вірно у розмірі 14 644 грн. 95 коп. з розрахунку: розмір заборгованості (40 123 грн. 15 коп.) х 0,1% х 365 днів. Довід апеляційної скарги щодо відшкодування грошової компенсації за завдану моральну шкоду не ґрунтується на законі, оскільки така вимога при подачі позову [PERSON] не заявлялась, крім того стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується внаслідок протиправних дій заподіювача, та не витікає із невиконання умов договору. Самим договором позики, який підтверджується розпискою [PERSON], не передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням позичальником свого зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки рішенням суду від 31 березня 2014 року на користь позивача правомірно було стягнуто понесені ним судові витрати у сумі 229 грн. 40 коп., рішення суду в цій частині слід залишити без змін, стягнувши також на користь позивача судові витрати за подану апеляційну скаргу у розмірі 114 грн. 70 коп. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial