Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилалося на те, що 12 травня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №997, відповідно до якого останній отримав кредит окремими траншами у розмірі 978\~000 грн., із відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 10% річних, строком до 28 квітня 2018 року. Згідно з додатковим договором №4 від 30 липня 2010 року п.1.2 договору відновлювальної кредитної лінії викладений в новій редакції, відповідно до якої визначена сума фактичної заборгованості за кредитом у розмірі 971\~504,82 грн., і яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами в сумі 11039,83 грн., починаючи з січня 2011 року згідно з графіком погашення заборгованості. З метою забезпечення належного виконання [PERSON] зобов»язань за договором відновлювальної кредитної лінії 12 травня 2008 року між Банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер 7310136300:18:003:0018 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться по вул. Сторожинецькій, 134 в м. Чернівці. Оскільки [PERSON] належним чином не виконував умови договору відновлювальної кредитної лінії, у нього утворилась заборгованість станом на 01 грудня 2014 року в розмірі 1\~602\~227,37 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 894\~224,37 грн., заборгованості по відсотках в розмірі 281\~711,91 грн., заборгованості по комісії в розмірі 8\~495,28 грн., пені за несвоєчасну сплату процентів в розмірі 96\~060,79 грн., пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 162\~269,39 грн., пені за несвоєчасну сплату комісії в розмірі 2\~983,39 грн., відшкодування 3% річних за прострочення зобов»язання в розмірі 35\~796,78 грн., втрати від інфляції в розмірі 120\~685,72 грн. 21 жовтня 2014 року на адресу позичальника та іпотекодавця була направлена вимога щодо сплати кредитної заборгованості протягом тридцяти календарних днів, однак вона залишилась невиконаною. ПАТ «Державний ощадний банк України» просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №997 від 12 травня 2008 року на загальну суму 1602227,37 грн., що складається із тіла кредиту 894224,37 грн., заборгованості по відсотках 281711,91 грн., заборгованості по комісії 8495,28 грн., пені за несвоєчасну сплату процентів 96060,79 грн., пені за несвоєчасне погашення кредиту 162269,39 грн., пені за несвоєчасну сплату комісії 2983,39 грн., відшкодування 3% річних 35796,78 грн., втрати від інфляції 120685,72 грн.; визначити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу банком як іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку» з правом: реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отриманням [PERSON] з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням витягу з державного земельного кадастру, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. У січні 2015 року [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання розрахунку заборгованості недійсним. Посилався на те, що наданий банком розрахунок заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії містить ряд невідповідностей, зокрема, в сумах, кількості днів за який здійснено розрахунок. Крім цього, банком не надано обґрунтування нарахування штрафів та пені. Банк посилається на п.6.6, якого в іпотечному договорі не має. Просив визнати розрахунок заборгованості по договору відновлювальної кредитної лінії №997 від 12 травня 2008 року недійсним. В січні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Чернівецького обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання недійсною початкової ціни предмету іпотеки. Посилався на те, що в ході розгляду справи судовим експертом [PERSON] була проведена експертиза щодо ринкової вартості предмету іпотеки і визначена орієнтована вартість в 1510643 грн. Вважає, що вартість є заниженою і не відповідає ринковій. Просив визнати недійсною початкову ціну іпотеки у розмірі 1510643 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Зустрічний позов та позов третьої особи не визнав і просив в їх задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] та третя особа [PERSON] первісний позов не визнали, зустрічний підтримали. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позов ПАТ «Державний ощадний банк України» підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] і позов третьої особи [PERSON] є безпідставними і в їх задоволенні слід відмовити. При цьому суд виходить з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі начальника філії Чернівецького облуправління та [PERSON] був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №997, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 978\~000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10% річних, комісійних винагород та інших платежів в порядку, на умовах та в строки, визначені договором, строком до 28 квітня 2018 року (т.1 а.с.9-13). На забезпечення виконання зобов»язань за договором відновлювальної кредитної лінії між банком та [PERSON] 12 травня 2008 року був укладений договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер 7310136300:18:003:0018 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться по вул. Сторожинецькій, 134 в м. Чернівці (т.1 а.с.23-27). Додатковим договором №4 від 30 липня 2010 року до договору відновлювальної кредитної лінії станом на 27 липня 2010 року була визначена сума заборгованості за кредитом у розмірі 971504,82 грн. та визначено, що ця сума підлягає погашенню щомісячно рівними частинами в сумі 11039,83 грн., починаючи з січня 2011 року згідно з графіком погашення заборгованості (т.1 а.с.19). Відповідно до частини ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.\~\~ Встановлено, що [PERSON] належним чином умови договору відновлювальної кредитної лінії не виконував, у зв»язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 1 грудня 2014 року з врахуванням ст.625 ЦК України становила 1602227,37 грн. та складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 894224,37 грн., заборгованості по відсоткам в розмірі 281711,91 грн., заборгованості по комісії в розмірі 8495,28 грн., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 162269,39 грн., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення відсотків в розмірі 96060,79 грн., заборгованості по пені за несвоєчасне погашення комісії в розмірі 2983,39 грн.,відшкодування 3% річних за прострочення заборгованості в розмірі 35796,78 грн., втрат від інфляції в розмірі 120\~685,72 грн. Дана обставина підтверджується розрахунком заборгованості (т.1 а.с.37-47). Суд погоджується з даним розрахунком заборгованості, оскільки він деталізований помісячно та по всіх складових, що передбачені умовами договору кредитної лінії. Заперечення відповідача [PERSON] про те, що розрахунок заборгованості є суперечливим, не підтверджені належними та допустимими доказами. Наданий відповідачем висновок експерта за результатами проведення додаткової судово-економічної експертизи №161/14 від 10.12.2014 року (т.1 а.с.108-173) суд не приймає до уваги, оскільки він зроблений в іншій цивільній справі і стосується іншого періоду заборгованості, зокрема, станом на 24.12.2013 року. Суд не приймає як доказ висновок судово-економічної експертизи №38 від 08 грудня 2015 року, оскільки в ньому взагалі відсутня мотивувальна частина, а розрахунок заборгованості не містить окремо пені по складових. Експертом не враховано визнання сторонами заборгованості по кредиту станом на 28 квітня 2010 року, внаслідок чого була визначена менша сума, а потім неправильно нараховані відсотки та штрафні санкції (т.2 а.с.186-218). Суд також не погоджується з висновком додаткової судово-економічної експертизи №227/16 від 02.06.2016 року, оскільки експертом у своєму висновку дається аналіз правомірності нарахування 3% відсотків річних та індексу інфляції, а також нарахування пені із врахуванням строку позовної давності, що виходить за межі компетенції експерта та поставлених перед ним питань. В той же час у висновку не наводиться конкретно які порушення допустив банк при розрахунку заборгованості за тілом кредиту, відсоткам та штрафним санкціям, що передбачені умовами кредитного договору без врахування строку позовної давності (т.4 а.с.83-116). З огляду на викладені обставини, суд вважає, що в основу судового рішення при визначенні заборгованості слід взяти розрахунок заборгованості, наданий банком при подачі позовної заяви. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] належними та допустимими доказами не спростували наданий банком розмір заборгованості. Є безпідставними доводи відповідача про пропуск банком строку позовної давності. Так, як вбачається із розрахунку заборгованості процентів по кредиту, що останній платіж [PERSON] був здійснений 27.10.2011 року в розмірі 1500 грн. (т.1 а.с.39). Відповідно до додаткового договору №4 від 30 липня 2010 року до договору відновлювальної кредитної лінії нараховані проценти повинні бути сплачені Позичальником до останнього робочого дня кожного місяця (т.1 а.с.19). Отже, строк позовної давності повинен вираховуватись після 30 листопада 2011 року, тобто з 1 грудня 2011 року. Відповідно до п.7.8 Договору відновлювальної кредитної лінії від 12 травня 2008 року сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов»язань Позичальника (в тому числі щодо повернення суми Кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умовами цього Договору (т.1 а.с.12). Як вбачається із поштового штампу на конверті, що позовна заява банком була відправлена 1 грудня 2014 року, тобто в межах строку позовної давності (т.1 а.с.52). Відповідно до п.4.2 договору іпотеки нерухомого майна у випадку невиконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем та/або Боржником [PERSON]»язання в цілому тієї або іншої його частини, а також у інших випадках, передбачених цим Договором, Іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки у порядку, визначеному цим Договором. Відповідно до\~ ст. 33 Закону України «Про іпотеку»\~у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно п.6.1 Договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на Предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання Строку платежу [PERSON]»язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх обов»язків, передбачених Договором відновлювальної кредитної лінії. При цьому, у разі порушення [PERSON]»язання та/або умов цього Договору та прийняття Іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодержатель зобов»язаний надіслати Іпотекодавцю та Боржнику письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушеного [PERSON]»язання, вимога про його виконання протягом 30 календарних днів з моменту її отримання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник [PERSON] порушив умови Договору відновлювальної кредитної лінії, позивачем виконано вимоги ст.35 Закону України «Про іпотеку» та п.6.1 Договору іпотеки, 21.10.2014 року надіслано відповідачу та Боржнику письмову вимогу про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с.33). Вимога банку відповідачем та боржником [PERSON] залишилася не виконаною. З огляду на викладене, позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Ст. 39 Закону України «Про іпотеку»\~встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Що стосується способу реалізації предмету іпотеки, то суд виходить з наступного. Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачене право іпотекодержателя на продажі предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Згідно п.6.6 Договору іпотеки за цим Договором Іпотекодержатель має право від свого імені здійснити продаж Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, та/або набути право власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання [PERSON]»язань на підставі цього Договору або укладеного Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку, встановленому чинним законодавством. Іпотекодавець цим підтверджує, що він згоден з тим, що перехід Предмету іпотеки до Іпотекодержателя або третьої особи у випадку, передбаченому цим пунктом Договору, відбувається за його волевиявленням, яке міститься в цьому пункті, і такий перехід не потребує будь-яких додаткових узгоджень та обговорення Сторонами. У цих випадках остаточна оцінка Предмета іпотеки визначається на підставі оцінки нерухомого майна, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид нерухомого майна, що підтверджується відповідним документом суб»єкта оціночної діяльності. Цим Договором Іпотекодавець доручає Іпотекодержателю укласти договір на проведення оцінки Предмета іпотеки з метою реалізації положень п.6.6 цього Договору. В разі переходу права власності на Предмет іпотеки до Іпотекодержателя на підставі цього пункту Договору або в разі укладення Іпотекодержателем Договору купівлі-продажу з будь-якою особою, цей Договір іпотеки нерухомого майна або вказаний Договір купівлі-продажу є правовою підставою для реалізації права власності на нерухоме майно, що було Предметом іпотеки за цим Договором. Отже, суд вважає, що визначений банком в позовній заяві спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом укладення банком від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем, не суперечить вимогам закону та умовам договору іпотеки. Є безпідставними посилання відповідача на відсутність в договорі іпотеки п.6.6. Так, як вбачається із договору іпотеки, що в ньому міститься пункт 6.5, а після нього йде пункт 6.7. Зі змісту розділу 6 Договору іпотеки вбачається, що пункт 6.6 існує, проте банком не проставлена дана цифра. Суд вважає, що відсутність цифри 6.6 не впливає на наслідки застосування саме цього пункту до договірних відносин сторін. При вирішенні питання про початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації суд виходить з наступного. Пунктом 1.3 Договору іпотеки вартість предмета іпотеки визначена шляхом проведення його оцінки: житлового будинку 922445 грн., земельної ділянки 787497 грн. Сторони домовились, що для цілей даного Договору вартість Предмета іпотеки складає 1709942 грн. (т.1 а.с.24). В процесі розгляду справи судом для визначення ринкової вартості предмета іпотеки була призначена судово-товарознавча експертиза. Відповідно до повідомлення судового експерта №16080 від 29 листопада 2016 року надати висновок про оцінку предмету іпотеки експертом не виявилось можливим у зв»язку з ненаданням інвентаризаційної та правовстановлюючої документації, а також через відсутність доступу до об»єктів експертизи. В мотивувальній частині вказаного повідомлення експерт методом порівняльного методичного підходу визначив орієнтовну вартість предмета іпотеки розміром 1510643 грн. Разом з тим, суд приходить до висновку, що дана орієнтовна вартість предмету іпотеки не є підставою для визначення початкової ціни предмета іпотеки, оскільки вона виведена експертом без візуального огляду предмету іпотеки, оскільки Іпотекодавцем не було забезпечено доступу всередину житлового будинку, без врахування технічного стану та інженерного забезпечення житлового будинку і дана оцінка не є висновком експертизи. Оскільки між сторонами виник спір щодо оцінки предмета іпотеки, за змістом\~ст. 10 ЦПК України\~вони повинні були довести свій розмір оцінки. З урахуванням того, що відповідачем та третьої особою по справі не було допущено судового експерта до об»єкта нерухомості предмета іпотеки протягом чотирьох місяців і вони не сприяли своїми діями у визначенні ринкової вартості предмета іпотеки, суд вважає, що початкову ціну предмета іпотеки слід визначити виходячи із договору іпотеки в розмірі 1709942 грн., а саме:житлового будинку 922445 грн., земельної ділянки 787497 грн. Суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] про визнання розрахунку заборгованості недійсним та позов третьої особи [PERSON] про визнання недійсної початкової ціни іпотеки не підлягають до задоволення, оскільки розрахунок заборгованості за кредитом та орієнтовна вартість предмета іпотеки, зазначена експертом в повідомленні по неможливість виконати експертизу, не породжують права та відносини сторін, а є одними із доказів по справі, якому суд дає правову оцінку. Крім цього, такий спосіб захисту як визнання недійсним розрахунку заборгованості або визнання недійсною початкової ціни предмету іпотеки, не передбачений ст.16 ЦК України. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь Банку слід стягнути судові витрати в розмірі 8503 грн., що складаються із наступних: за подання позовної заяви в розмірі 3654 грн. (т.1 а.с.8, 57), клопотання про забезпечення доказів у вигляді призначення судової експертизи в розмірі 689 грн. (т.2 а.с.223), проведення оціночної експертизи в розмірі 4160 грн. Що стосується витрат ПАТ «Ощадбанк» по заяві про забезпечення доказів у розмірі 121,80 грн. (т.1 а.с.219), то вони відшкодуванню не підлягають, оскільки ухвалою суду від 17 липня 2015 року в задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення доказів було відмовлено (т.1 а.с.235). Що стосується стягнення витрат за проведення судово-товарознавчої експертизи в розмірі 4160 грн., яка фактично не була проведена, то суд вважає, що ці витрати підлягають відшкодуванню Банку, оскільки Банк поніс їх, судовий експерт декілька разів виїжджав до об»єкту нерухомості, витрачав час, досліджував порівняльний метод, проте кінцевий висновок не зміг зробити з вини відповідача та третьої особи, які не надали доступ до об»єкта дослідження і своїми діями перешкоджали в проведенні судової експертизи. На підстав наведеного,

Outcome: approved