Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] (далі по тексту - Позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач 1, [PERSON] ), Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі по тексту - Відповідач2, ТОВ «Імексбанк», Банк), третя особа: Державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Пушкіна Крістіна Вікторівна, про визнання недійсними договорів відступлення (купівлі-продажу) права вимоги та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 14 березня 2018 року між ПАТ «Імексбанк» та [PERSON] був укладений Договір № 77 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги. Відповідно до умов Договору № 77 Банк відступив (продав), а Відповідач1 отримав (придбав) право вимоги до [PERSON] , що належало Банку на підставі Договору кредиту № 24-07 від 23.03.2007 року укладеного між Банком та Позивачем. Пунктом 2.1. Договору № 77 передбачено, що Банк відступає за окремими договорами Відповідачу1 права вимоги за договорами, що були укладені в якості забезпечення виконання позивачем зобов`язань за Договором кредиту, в тому числі права вимоги за Іпотечним договором укладеним між позивачем та Банком 23.03.2007 року посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко JI.B. та зареєстрований в реєстрі за № 2447. За вказаним Іпотечним договором Позивач передав в іпотеку Банку, в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за Договором кредиту, належну йому на праві власності квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . На виконання пункту 2.1. Договору № 77, 14 березня 2018 року між Банком та Відповідачем1 був укладений Договір про відступлення (купівля-продаж) права вимоги за іпотечним договором посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 143. На підставі укладеного між Банком та Відповідачем1 Договору № 143, Відповідач1 отримав права вимоги та став іпотекодержателем за Іпотечним договором. 18 травня 2018 року Відповідач1 задовольнив свої вимоги за Договором іпотеки відповідно до іпотечного застереження шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , про що державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант», [PERSON] , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 41238387 від 23.05.2018 року) було внесено відповідний запис про право власності Відповідача1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач вважає, що Договір № 77 та Договір № 143 є такими, що укладені з грубим порушенням норм діючого законодавства України, в зв`язку з чим підлягають визнанню недійсними, а рішення державного реєстратора, прийняте на підставі таких договорів, підлягає скасуванню. В позовних вимогах позивач просить визнати недійсним Договір № 77 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги укладений 14 березня 2018 року між Публічним акціонерним банком «Імексбанк» та [PERSON] . Визнати недійсним Договір про відступлення (купівля-продаж) права вимоги за іпотечним договором укладений 14 березня 2018 року між Публічним акціонерним банком «Імексбанк» та [PERSON] посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 143. Скасувати рішення державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Пушкіної Крістіни Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41238387 від 23.05.2018 року, щодо реєстрації за [PERSON] права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Стягнути солідарно з відповідачів витрати на сплату судового збору у розмірі 2114,40 грн. Ухвалою суду від 27.05.2019 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (а.с. 73-74). Ухвалою суду від 27.05.2019 року у задоволені заяви про забезпечення позову відмовлено (а.с. 71-72). Ухвалою суду від 25.06.2019 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу (а.с. 80-81). Ухвалою суду від 25.06.2019 року виправлено описку в ухвалі суду від 25.06.2019 року (а.с. 82). Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.07.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25.06.2019 року (а.с. 97). Постановою Київського апеляційного суду від 09.08.2019 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25.06.2019 року скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 105-106). Ухвалою суду від 27.08.2019 року відкрито провадження. Розгляд справи вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання ( а.с. 142-143). Не погоджуючись з пред`явленим позовом, 12.12.2019 представник відповідача 2 ТОВ «Імексбанк» - Матвієнко А.А. подав відзив (а.с. 189-192), який ухвалою суду від 19.05.2020 (протокольна) долучено до матеріалів справи (а.с. 199). Також, не погоджуючись з пред`явленим позовом, 24.02.2020 представник відповідача1 [PERSON] - [PERSON] подав відзив (а.с. 177-181), який ухвалою суду від 19.05.2020 (протокольна) долучено до матеріалів справи (а.с. 199). Ухвалою суду від 23.09.2020 року, призначено справу до розгляду справи по суті, підготовче засідання закрито (а.с. 207-208). 29 червня 2021 року до суду надійшло клопотання про залучення третьої особи [PERSON] (а.с. 227), ухвалою суду від 29.06.2021 року (протокольна) у задоволені даного клопотання відмовлено (а.с. 235). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених підстав та просив їх задовольнити. Відповідач1 [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи міститься клопотання його представника [PERSON] , в якому ставиться питання про розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] та його представника. Позовну заяву не визнають в повному обсязі та просять її залишити без задоволення, з підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву (а.с. 226). Представник Відповідача 2 ТОВ «Імексбанк» в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. В матеріалах справи міститься відзив Відповіадча, відповідно до якого просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Третя особа Державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Пушкіна Крістіна Вікторівна в судове засідання не з`явилась, повідомлялася у встановленому законом порядку, причини не явки до суду не відомі. Суд, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 14 березня 2018 року за результатми відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2018-02-05-000312-a від 13.03.2018 між ПАТ «Імексбанк» та [PERSON] був укладений Договір № 77 про відступлення (купівля-продаж) прав вимоги (далі по тексту - Договір № 77). Відповідно до умов Договору № 77 Банк відступив (продав), а Відповідач1 отримав (придбав) право вимоги до [PERSON] , що належало Банку на підставі Договору кредиту № 24-07 від 23.03.2007 року укладеного між Банком та Позивачем (далі по тексту - Договір кредиту). Пунктом 2.1. Договору № 77 передбачено, що Банк відступає за окремими договорами Відповідачу1 права вимоги за договорами, що були укладені в якості забезпечення виконання позивачем зобов`язань за Договором кредиту, в тому числі права вимоги за Іпотечним договором укладеним між позивачем та Банком 23.03.2007 року посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко JI.B. та зареєстрований в реєстрі за № 2447 (далі по тексту - Іпотечний договір). За вказаним Іпотечним договором Позивач передав в іпотеку Банку, в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за Договором кредиту, належну йому на праві власності квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] . На виконання пункту 2.1. Договору № 77, 14 березня 2018 року між Банком та Відповідачем1 був укладений Договір про відступлення (купівля-продаж) права вимоги за іпотечним договором посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 143 (далі по тексту - Договір № 143). На підставі укладеного між Банком та Відповідачем1 Договору № 143, Відповідач1 отримав права вимоги та став іпотекодержателем за Іпотечним договором. 18 травня 2018 року Відповідач1 задовольнив свої вимоги за Договором іпотеки відповідно до іпотечного застереження шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , про що державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант», [PERSON] , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 41238387 від 23.05.2018 року) було внесено відповідний запис про право власності Відповідача1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач вважає, що Договір № 77 та Договір № 143 є такими, що укладені з грубим порушенням норм діючого законодавства України, в зв`язку з чим підлягають визнанню недійсними, а рішення державного реєстратора, прийняте на підставі таких договорів, підлягає скасуванню. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається у позові на наступні підстави. Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта, в даному випадку Банку) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Позивач посилається, що Цивільним кодексом України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України позивач робить висновок, що сторонами Договору цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вбачається, що фактором за договором факторінгу може бути лише банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до частин першій, другій статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Так, відповідно до Договору № 77 Банк відступив право вимоги Відповідачу1 за Договором кредиту з правом на отримання всієї суми боргу з урахуванням процентів, штрафних санкцій, а Відповідач1 зобов`язався сплатити Банку кошти у розмірі 388893,00 грн., тобто суму, що є значно меншою, ніж розмір право вимоги, що відступається. Уклавши Договір № 77 Банк отримав фінансування у розмірі 388893,00 грн., а Відповідач1, в свою чергу, укладаючи вказаний договір набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена Договором № 77. Отже, при укладанні оскаржуваного Договору № 77 фактично відбулося фінансування Банку Відповідачем-1 за рахунок передачі останньому грошової вимоги до третьої особи (Позивача), що є основною ознакою договору факторингу. За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. В зв`язку з недійсністю Договору № 77, а отже такого, що не створює юридичних наслідків, Договір № 143, який укладений на підставі та на виконання недійсного договору, підлягає визнання також недійним. Вказана правова позиція стосовно розмежування правової природи договору цесії та договору факторингу викладена в Постанові Великої палати Верховного суду від 11 вересня 2018 року по справі № 909/968/16. Підставою передачі казаної справи на розгляд до Великої палати Верховного суду стало саме наявність правової проблеми у розмежуванні судами договору факторингу та інших способів відступлення права вимоги. За змістом статті 216 цього Кодексу наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Так, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.10.2018 року № 142328861 підставами прийняття рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень стали саме Договір № 77, Договір № 143. Позивач вважає, що у зв`язку з недійсністю документів, що стали підставою для реєстрації прав та їх обтяжень, така реєстрація підлягає скасуванню. Проте, суд не погоджується з правовим обґрунтуванням підстав позивача визнання недійсними договорів враховуючи наступне. При обґрунтуванні недійсності оспорюваного договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 77 від 14.03.2018 року позивач посилається на правову позицію, викладену у Постанові Великої палати Верховного суду України від 11.09.2018 року по справі № 909/968/16, зокрема, на те, що оспорюваний правочин відповідає ознакам договору факторингу. З підстав недійсності договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором позивач вбачає і недійсність договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, а також неправомірність державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за [PERSON] . Зазначена позиція позивача та її нормативно-правове обґрунтування не відповідають обставинам справи та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, позивачем не надано оцінки тому факту, що [PERSON] придбав права вимоги не безпосередньо у ПАТ «ІМЕКСБАНК», а через відкритий аукціон, який було організовано та проведено Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Тобто в даному випадку сторони при вчиненні оспорюваних правочинів керувались Положенням «Про виведення неплатоспроможного банку з ринку» від 05.07.2012 року, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 05.07.2012 року, згідно якого реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого аукціону. Положення не вимагає проведення аукціону безпосередньо між фінансовими установами банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок. Крім того, згідно листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 28-2886/17 від 03 лютого 2017 року щодо учасників відкритих торгів (аукціонів) з продажу прав вимог за кредитними договорами або договорами забезпечення виконання зобов`язання, в якому зазначено, що з моменту набрання чинності рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.11.2016 року № 2526, придбавати права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання за результатами проведення відкритого конкурсу мають право не тільки банки та небанківські фінансові установи, а й інші юридичні особи, які не віднесені до банків та небанківських фінансових установ, а також фізичні особи. Отже, в даному випадку, наявна спеціальна норма, яка регламентує правовідносини, ще виникли між сторонами оспорюваних правочинів. Щодо посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного суду України від 11.09.2018 року по справі № 909/968/16, то наведена практика не стосується даного судового розгляду, оскільки правовідносини, щодо яких розглядався спір у вказаній справі виникли не в процедурі ліквідації банку. В той же час, щодо аналогічного судового спору, який є предметом даного судового розгляду, Верховний Суд України у своїй постанові від 21.11.2018 року у справі № 161/5127/17 прийшов до висновку, що згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках) (частина шоста статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Наведена практика Верховного суду України спростовує доводи позивача, що його право будь-яким чином було порушено. Крім того, щодо відмежування договору відступлення прав вимоги від договору факторингу суд звертає увагу на наступне. Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні. Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою осі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки стаття 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором фактор (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату у- будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуг державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначає договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) ви факторові кошти за первісним договором. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги). Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 910/7038/17, у постанові Верховного суду України від 20.05.2019 року у справі № 752/1183/16. Аналіз наведених норм, а також практики Верховного Суду повністю спростовує доводи позивача про те, що оспорюваний договір відступлення прав вимоги відповідає ознакам договору факторингу, а тому повинен бути визнаний недійсним судом. Будь-яких інших доводів на обґрунтування позовних вимог позивачем не наведено. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок переданім і своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тобто, передання права вимоги (цесія) є заміною кредитора у зобов`язанні шляхом передачі ним своїх прав іншій особі за правочином. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що були на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, з 14 березня 2018 року [PERSON] виступає новим кредитором за Договором кредиту № 24-07 від 23.03.2007 року та новим Іпотекодержателем за Іпотечним договором від 23.03.2007, посвідченим Кириленко Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 23.03.2007 року за реєстровим номером № 2447. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Положеннями вказаної статті визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, права якої порушені, може скористатися способом захисту свого порушеного права та подати позов до суду. Проте, доказів порушення прав або законних інтересів позивача укладенням Договору №77 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14.03.2018 та Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за Іпотечним договором від 23.03.2007, посвідченим Кириленко Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 23.03.2007 року за реєстровим номером №2447 матеріали справи не містять, оскільки позивач не є стороною спірної угоди. Тобто, у позові відсутні посилання позивача на те, що укладання договору між АТ «ІМЕКСБАНК» та [PERSON] призвело до настання негативних наслідків для позивача. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України закріплено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;5)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;6)правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших« фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартої фінансових активів. Також, ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», встановлено, що фінансовими послугами вважаються: випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; довірче управління фінансовими активами; діяльність з обміну валют; залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; фінансовий лізинг; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; надання гарантій та поручительств; переказ коштів; послуги у сфері страхування та у системі накопичувального пенсійні забезпечення; професійна діяльність на ринку цінних паперів, що підлягає ліцензуванню; факторинг; адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах; управління майном для фінансування об`єктів будівництва та/або здійснення операцій з нерухомістю відповідно до Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»; операції з іпотечними активами з метою емісії іпотечних цінних паперів;банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність». У зв`язку з тим, що відступлення права вимоги не належить до жодної із послуг перелічених у ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», то укладення спірного договору не вважається фінансовою послугою. Отже, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046-1048 ЦК України. Відносини, що виникають у зв`язку із виведенням неплатоспроможних банків ринку та ліквідації банків регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд). Цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Частиною 7 Закону передбачено, що порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Згідно пункту 4 частини 1 статті 48 Закону, Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України. Відповідно до статті 51 Закону, здійснюється реалізація майна банку, в тому числі права вимоги за договорами. Відповідно до частин 6, 7 статті 51 Закону, майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Тобто, проведення електронного аукціону № UА-ЕА-2018-02-05-000312-а від 13.02.2018 року відповідає законодавству та ведене за правилами визначеними Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому необхідно зазначити, що іншого порядку реалізації активів банку в стадії ліквідації, ніж продаж його активів фізичним або юридичним особам законодавчими нормами не передбачено. Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. При цьому відступлення права вимоги є правочином (договором) на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. При відступленні права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За таких обставин позовна заява не містять належних доказів та належного нормативно-правового обґрунтування доводів, викладених в ній, а тому позовні вимоги залишаються без задоволення. Враховуючи, що суд дійшов до висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень статті 141 ЦПК України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

Outcome: dismissed