Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

У грудні 2016 Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] (надалі відповідач-1), [PERSON] (відповідач-2), треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (третя особа-1), приватний нотаріус Загоруйко Альона Юріївна (третя особа-2), [PERSON], у якому заявлені вимоги: 1. визнати недійсним договір дарування від 22.05.2013 серія та номер 1201, рішення про державну реєстрацію 2497411, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруйко Альоною Юріївною укладений [PERSON] відповідно до якого [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 18999480000, номер запису на право власності 1024364; 2. скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], проведену на підставі Договору дарування від 22.05.2013 року за реєстровим №1201, рішення про державну реєстрацію 2497411, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруйко Альоною Юріївною; 3. зобов'язати державного реєстратора державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України внести запис про припинення права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та поновити запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; 4. звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах виконавчого провадження та встановивши судовим рішенням початкову ціну реалізації нерухомого майна. Позовні вимоги вмотивовані тим, що між ТОВ «БМ банк» та відповідачем 1 в лютому 2008 року було укладено кредитний договір, з метою забезпечення виконання зобов»язань за яким між ними ж було укладено договір застави від 06.02.2008 року із подальшими змінами, згідно умов за п.1.2 якого в заставу було передано майнові права на об»єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS], будівництво якого не завершено, із відповідним кадастровим номером земельної ділянки. Після завершення будівництва будинку 01.11.2011 року відповідачем 1 було зареєстровано право власності на вказану квартиру. Відтак, в порушення норм Закону України «Про заставу», умов договору застави майнових прав укладеного 06.02.2008 між банком та відповідачем-1, останній не надав банку, як заставодержателю відомості про зміни, що сталися в заставленому праві, не виконав дії необхідні для забезпечення дійсності заставленого права, не уклав з позивачем відповідний договір іпотеки, та як наслідок, не було зареєстровано обтяження прав заставодавця на збудовану нерухомість в установленому законом порядку. В подальшому відповідач 1, діючи умисно, з метою ухилення від виконання своїх договірних зобов'язань за Кредитним договором, а також від примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 17.01.2014 року про стягнення заборгованості за кредитом, відчужив належну йому на праві власності квартиру, уклавши оспорюваний у цій справі договір дарування, що був направлений не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а на незаконний перехід права власності на квартиру (майнові права на яку належали Банку) до його малолітньої дочки [PERSON]. У зв»язку з цим, шляхом відчуження відповідачем-1 на користь [PERSON] вищезазначеної квартири банк позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок єдиного майна відповідача-1 (відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва від 28.11.2014 іншого рухомого та нерухомого майна, яке б належало відповідачу-1 на праві приватної власності, не виявлено). Відтак, оспорюваний договір дарування підлягає визнанню недійсним із скасування державної реєстрації на спірну квартиру, а також зобов»язанням державного реєстратора вчинити дії з метою захисту порушених прав позивача і звернення стягнення на неї як на предмет іпотеки. Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою від 30.01.2017 відкрито провадження у цивільній справі №761/45251/16-ц. Зазначена ухвала відповідачем-1 оскаржувалась в апеляційному порядку; ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 07.06.2017, від 24.10.2017 відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Після проведеного повторного автоматичного розподілу згідно розпорядження керівника апарату суду від 10.11.2017 року вказану справу передано до провадження судді Осаулова А.А. Ухвалою суду від 13.11.2017 справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 24.01.2018. 24.01.2018 судом прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] з вимогами про визнання недійсним договору застави № 435/060208 від 06.02.2008, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «БМ Банк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1865; ухвалено залучити до справи подану представником відповідача-1 заяву про застосування строків давності. 07.02.2018 судом зареєстровано надходження відзиву на позовну заяву від представника відповідача-1 за яким позов банку не визнається, проти задоволення відповідач-1 заперечує з огляду на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності звернення до суду, у зв'язку з чим вимоги стосовно визнання договору дарування недійсним не можуть бути задоволені. Також, зазначив, що розрахунок заборгованості позичальника здійснено невірно, він є необґрунтованим і недоведеним, а вимоги позивача є незаконними, оскільки в позовній заяві відсутня оцінка майна, на яку позивач намагається в судовому порядку звернути стягнення. Вказав, що у правовідносинах між банком та позичальником не дотримано розумного балансу між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків та охоронюваними законом інтересами споживачів. 26.03.2018 банком, як відповідачем за зустрічним позовом подано заяву про застосування строків давності до позовної вимоги [PERSON] чи його представника про визнання недійсним договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 року; які разом з відзивом відповідача-1 ([PERSON].) на первісний позов ухвалено залучити до справи. 05.04.2018 судом отримано відзив банку на зустрічну позовну заяву у якому, відповідач за зустрічним позовом просив: - застосувати позовну давність до позовної вимоги представника [PERSON] про визнання недійсним договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 року, - у задоволенні зустрічного позову представника [PERSON] відмовити повністю. Ухвалою суду від 05.06.2018 задоволено клопотання позивача за первісним позовом, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Загоруйко А.Ю. копію договору дарування від 22.05.2013 року, серія та номер 1201, укладеного [PERSON] на користь [PERSON], про передачу в дар квартири [ADDRESS], розгляд справи відкладено. На вимоги ухвали приватним нотаріусом надано копію договору дарування квартири, посвідченого 22.05.2013 року за реєстровим № 1201 (клопотання зареєстровано за вхідним суду № 60193 від 22.06.2018); третьою особою-1 (Службою у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації) подані пояснення згідно з якими, виходячи з інтересів малолітньої обдарованої за спірним договором, позов банку про визнання його недійсним не підтримується; отримані документи ухвалено залучити до справи 05.09.2018, підготовче засідання відкладено. Згідно клопотань приватного нотаріуса Загоруйко А.Ю. від 06.04.2017, від 13.06.2018, від 24.10.2018, від 18.12.2018 справу остання просила розглядати за її відсутності. 12.11.2018 судом ухвалено замінити первісного стягувача (позивача за первісним позовом) Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» на його правонаступника Акціонерне товариство «ВТБ Банк» у цивільній справі №761/45251/16-ц (провадження №2/761/825/2018); закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. Під час судового розгляду представники позивача за первісним позовом позов підтримували, просили задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову, представник відповідача-1 заперечував проти позовних вимог, і просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а також застосувати строк позовної давності та задовольнити зустрічний позов, оскільки договір застави суперечить вимогам чинного на час укладення Закону України «Про іпотеку». Представник служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову, оскільки будуть порушені права дитини. Зокрема, зазначив, що в 2013 році до них звертався відповідач 1 із проханням надати дозвіл на укладення договору іпотеки спірної квартири із банком, але було відмовлено. На укладення договору дарування дочці квартири служба дозвіл надавала, оскільки це вчинялось в інтересах дитини. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд виходить з наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до договору дарування квартири від 22.05.2013 [PERSON] (дарувальник) безоплатно передає у власність обдаровуваної ([PERSON]), а законний представник обдаровуваної ([PERSON]) приймає у дар квартиру [ADDRESS] (п. 1 договору). Майнові права на переданий в дар об'єкт нерухомості належали ТОВ «БМ Банк» за договором застави № 435/060208 від 06.02.2008, що був укладений банком з відповідачем-1 ([PERSON].) з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору № 435/060208 від 06.02.2008. За умовами кредитного договору [PERSON] надані кошти в сумі 132 400 доларів США з цільовим призначенням «придбання нерухомості на первинному ринку» (Базові умови кредитування з урахуванням додаткової угоди № 2 від 29.07.2009 до кредитного договору № 435/060208). Згідно з п. 5.1.10 кредитного договору після отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що є предметом договору застави № 435/060208 від 06.02.2008, позичальник (відповідач-1 у справі) протягом місяця має оформити договір іпотеки нерухомого майна. У п. 1.6 договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 також передбачено, що в разі закінчення будівництва і одержання заставодавцем свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомості, майнові права на який є предметом застави за цим договором, до виконання заставодавцем зобов'язань за кредитним договором, збудований об'єкт нерухомості передається в якості забезпечення виконання зобов'язань, про що сторони укладають відповідний договір іпотеки та реєструють обтяження прав заставодавця на збудовану нерухомість в установленому законом порядку. Зазначені умови кредитного договору та договору застави від 06.02.2008 відповідачем-1 не виконані, у п. 3 Договору дарування квартири від 22.05.2013 зазначено, що квартира належить дарувальнику ([PERSON].) на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] виданого 02 серпня 2011 Виконавчим органом Київської міської ради Головного управління житлового забезпечення (КМДА), на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 895-С/КІ від 27 липня 2011 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01 листопада 2011 року, номер запису - 46308, в книзі 661-27, реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 35036169, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 31878046. У зв'язку з утворенням боргу по кредитному договору, у січні 2012 банк звертався до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості. Оскільки, в ході судового розгляду справи, відповідачем-1 було погашено прострочену заборгованість по кредиту, ухвалою суду від 10.01.2013 позовну заяву банку та зустрічний позов [PERSON] залишено без розгляду, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою від 19.03.2012р., а саме: - арешт накладений на квартиру [ADDRESS] (ухвала у справі № 2610/1302/2012). Повторно, у червні 2013 банк звернувся про стягнення кредитної заборгованості до суду через прострочення виконання зобов'язань [PERSON] за договором кредиту від 06.02.2008, справа № 761/15706/13-ц розглянута Шевченківським районним судом міста Києва із прийняттям рішення 17.01.2014. Рішенням суду від 17.01.2014 залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.04.2014, стягнуто з відповідача-1 на користь банку заборгованість у розмірі 158 637, 82 доларів США (в тому числі стягнуто строкову заборгованість в розмірі 108 896, 76 доларів США основного боргу, 9 132, 63 доларів США по процентах; прострочену заборгованість та штрафні санкції). Виконавчий лист пред'явлений банком до примусового виконання повернуто постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 28.11.2014 (ВП № 43376729) оскільки заходи щодо виявлення майна, належного боржникові виявились безрезультатними. Зазначені обставини, обґрунтовуються позивачем як підстави заявленого позову про недійсність договору дарування, оскільки підтверджують можливість відповідача-1 передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, яке в результаті укладення договору дарування перестало належати позичальнику. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У позовній заяві банку відсутні прямі посилання на ст. 234 ЦК України, однак з'ясувавши обґрунтування підстав позову, в частині правильної правової кваліфікації обставин справи підлягають застосуванню норми матеріального, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, що належить до компетенції суду і це не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог. За правовими висновками Верховного Суду України викладеними у постановах від 23.08.2017 у справі № 6-2697цс16, від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 договір дарування, направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення, може бути визнаний недійсним. Згідно цих позиції ВСУ: про недійсність таких договорів мають свідчити встановлені судами обставини, які дозволяли відповідачам передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на нерухоме майно; спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами; суди мають перевіряти, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. При прийнятті рішення у даній справі, суд виходить з наступного: - рішення суду про стягнення всієї суми кредиту (в т.ч. строкова заборгованість) прийнято 17.01.2014 за позовом банку поданим у червні 2013; однак умисел відповідача-1 ([PERSON].) уникнути звернення стягнення за рахунок об'єкту нерухомості набутого ним за кредитні кошти, підтверджується його діями після першого звернення банку до суду 17.01.2012 (позов залишено без розгляду) у зв'язку з погашенням простроченої заборгованості (ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 10.01.2013 у справі № 2610/1302/2012); - для укладення спірного договору відповідач-1 мав можливість врахувати наявність законних прав банку за рахунок об'єкту нерухомого майна, погасити заборгованість, що виникла за кредитним договором, зокрема в ході виконавчого провадження по виконанню судового рішення, а також відповідачу-1 не вдалось досягти згоди з банком у питанні реструктуризації боргу; - сам відповідач-1 підтвердив свої наміри ухилитися від вирішення питання по кредитній заборгованості у листі від 27.05.2013 який надано до суду; в листі, зокрема зазначено що його дії обумовлені неможливістю домовитись з банком, і тепер банк буде сам зацікавлений яким чином у законному порядку набути прав на нерухомість, майнові права на яку були предметом застави задля погашення кредитної заборгованості; - договір укладено на користь малолітньої дочки, якій було 3 роки і саме з урахуванням вимог чинного законодавства щодо захисту прав дітей (неможливо виписати без згоди органу опіки та піклування…); тобто з очевидною метою унеможливити погашення кредитної заборгованості за рахунок нерухомого майна набутого у власність; - дочка сама там не проживає; у 3 роки не вправі самостійно розпорядитися своєю власністю; вона не сплачує комунальні послуги (не утримує цю нерухомість); згідно обстеження житлових умов за адресою [ADDRESS] проведеного 15.03.2017 Службою у справах дітей Шевченківської в місті Києві державної адміністрації в даній квартирі проживає родина [PERSON] (письмові пояснення ст. 246 том 1); - реєстрація адреси [PERSON] у Житомирській області свідчить лише про те, що він там зареєстрований, однак не підтверджує його факту проживання за тією адресою; - дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися цим майном. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України). За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину є ознаками фіктивного правочину, а згідно з положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та в ст. 203 цього Кодексу. За встановлених обставин справи, укладення спірного договору дарування позичальником по кредитному договору на користь своєї малолітньої дочки свідчить про фіктивний перехід права власності до близького родича з наміром ухилитися від виконання кредитних зобов'язань перед банком, є порушенням частини п'ятої статті 203 ЦК України та за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Заява відповідача-1 щодо застосування строку позовної давності до вимог банку про недійсність договору укладеного 22.05.2013, судом відхиляється, оскільки за встановлених обставин справи, такий не є пропущеним з огляду на наступне. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Банк не є стороною оспорюваного правочину, такий договір банку не надавався, і не був наданий відповідачем-1 навіть до суду (витребувано за клопотанням позивача у нотаріуса та долучено до справи). У пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порушення прав банку, які підлягають судовому захисту за даним позовом відбулось вже при виникненні у банку права вимоги щодо погашення кредитної заборгованості за рахунок застави, тобто в ході виконання судового рішення про стягнення, після набрання законної сили рішенням суду від 27.01.2014 (ухвала апеляції 15.04.2014); виконавчий лист повернуто банку постановою ДВС 28.11.2014; у листі відповідача-1 до банку від 27.05.2013 немає посилань на дату укладення договору, чи дату і час здійснення реєстрації права власності за дочкою. Крім того, за умовами ч.1, 2 ст..264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. З огляду на звернення до відповідача із позовом про стягнення боргу і отримання судового рішення про стягнення боргу в 2014 році є підстави стверджувати про переривання позовної давності. Відтак, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності у даному випадку до первісного позову і як наслідок для відмови в його задоволенні за цієї обставини. Вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] визнаються обгрунтованими виходячи з приписів ст. 19 ЦПК України, за якими суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Окрім того, приватноправовий характер спору за вимогами про скасування державної реєстрації визначено також у постанові Верховного Суду (Велика Палата) від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18). Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Визнання недійсним договору дарування в судовому порядку є підставою для скасування реєстрації права власності обдарованого, що вчинене на підставі такого договору. При цьому, вимоги позивача щодо зобов'язання державного реєстратора внести відповідні записи про припинення права власності [PERSON] та про поновлення запису про право власності [PERSON] є передчасними і не підлягають задоволенню судом, оскільки не спрямовані на захист порушених прав, є припущеннями про можливе невиконання державним реєстратором вимог закону, а також рішення суду про скасування державної реєстрації. Матеріали справи не підтверджують, що в цій частині будуть порушуватись положення наведених вимог закону, а норми цивільного процесу не передбачають вирішення спору на майбутнє, і зазначене прямо визначено у ч. 6 ст.265 ЦПК, де вказується, що висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). Судове рішення у даній справі, яким скасовано рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] проведену на підставі договору дарування від 22.05.2013, що визнаний судом недійсним є підставою для внесення відповідних змін до реєстру, має наслідком поновлення порушених прав позивача на захист яких подано позов у даній справі. Не підлягають задоволенню в межах даної справи, також, вимоги позивача про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах виконавчого провадження із встановленням судовим рішенням початкової ціни реалізації нерухомого майна. Зазначений спосіб захисту передбачений Законом України «Про іпотеку», зокрема, у ст. 41 визначено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Натомість, об'єкт нерухомості - квартира [ADDRESS] не є предметом іпотеки, а згідно з договором застави № 435/060208 від 06.02.2008 в заставі у банку перебували майнові права. Договір іпотеки, як те встановлено п. 1.6 договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 між банком та заставодавцем (відповідачем-1) не укладений, об'єкт нерухомості (квартира) в іпотеку банку не переданий, обтяження прав заставодавця на збудовану нерухомість в установленому законом порядку не зареєстровані. Розділ 6 договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 передбачає порядок звернення стягнення на предмет застави, яким є майнові права, а не об'єкт нерухомості - квартира [ADDRESS], у зв'язку з чим не може бути підставою для задоволення вимог банку у цій частині позову. Рішення суду про стягнення з відповідача-1 кредитної заборгованості прийнято в межах іншої судової справи - №761/15706/13-ц, що обумовлює право позивача на його виконання, в тому числі за рахунок належного боржнику майна, зокрема, в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи; розділом 7 Закону «Про виконавче провадження» визначено загальний порядок звернення стягнення на майно боржника; звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна фізичної особи є предметом регулювання ст. 50 закону. З огляду на викладене, позивачем доведено наявність передбачених законом підстав для визнання недійсним договору дарування від 22.05.2013 та скасування державної реєстрації права власності проведеного згідно вказаного договору, а тому позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. Зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 року не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, вимоги про недійсність договору застави майнових прав обґрунтовані тим, що вказаний договір суперечить положенням ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави), оскільки майнові права на квартиру не могли бути предметом іпотеки; на час укладення спірного договору від 06.02.2008 чинним на той час законодавством було визначено вичерпний перелік майна, що могло бути предметом цього виду застави, а іпотека майнових прав стала можливою лише з набранням чинності Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року, що набрав чинності 14 січня 2009 року. Такі доводи обґрунтовані позивачем за зустрічним позовом, зокрема посиланням на судову практику: висловлену правову позицію у постановах Верховного Суду України від 17.04.2013 у справі № 6-8цс13, від 02.12.2015 у справах № 6-1732цс15, № 6-1502цс15, від 10.02.2016 у справі № 6-2250цс15, від 16.03.2016 у справі № 6-290цс16, від 23.03.2016 у справі № 6-289цс16, від 20.04.2016 у справі № 6-2994цс16. В силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість у спірних правовідносинах, які стосуються заставодавця (особи, якій належні майнові права) та заставодержателя (банку) такі не можуть бути застосовані, оскільки правові висновки Верховного Суду України в постановах на які зроблено посилання у зустрічному позові стосувалися справ, у яких сторонами договору іпотеки були підрядник, який зобов'язався побудувати відповідну квартиру (іпотекодавець) та банк (іпотекодержатель). При цьому, питання щодо законності передачі майнових прав в заставу (іпотеку) до внесення змін із прийняттям Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» були предметом розгляду Верховного Суду у справі 22/13615/15-ц (провадження № 61-3599св18), у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 зроблені наступні висновки: «За статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення іпотечного договору) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Таким чином, законодавець у Законі України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наділив особу правом передати в іпотеку об'єкт незавершеного будівництва, який вона набуде у власність у майбутньому.»

Outcome: partial