Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом в інтересах свого малолітнього сина та просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , на підставі цього скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо вказаного нерухомого майна, вчинену приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.11.2019 [PERSON] подарувала житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, [PERSON] , при цьому їх малолітній син [PERSON] , [INFO] , був позбавлений єдиного житла, оскільки проживав у будинку як член сім`ї власника. Після укладення оспорюваних правочинів його матір`ю обсяг майнових прав малолітнього, а саме права користування житловим будинком, суттєво зменшився, позаяк новий власник не зобов`язаний дотримуватись прав малолітнього, який не є членом сім`ї нового власника. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Леденьовим І.С. на підставі рішення № 19 комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 08.10.2019. В інтересах малолітнього [PERSON] позивач просив визнати договори дарування нерухомого майна недійсними. Представники відповідачів заперечували проти позову в повному обсязі, пояснивши, що право малолітнього на житло не порушене, просили суд в позові відмовити. Представник органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області надав суду письмові пояснення, підтвердивши, що укладенням договорів дарування нерухомого майна, де зареєстрований і мешкає малолітній [PERSON] , його права не порушені, просив у позові відмовити. 27.12.2019 забезпечено позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3222481201:01:005:0002, площа: 0,141 га, місце розташування: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору дарування від 15.11.2019 року, серія та номер 8148 та накладення арешту на житловий будинок загальною площею 256,2 кв.м., адреса розташування: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору дарування від 15.11.2019 року, серія та номер 8147. Ухвалою від 27.01.2020 відкрито провадження у справі. Ухвалою від 04.05.2020 призначено підготовче засідання у справі, 24.09.2020 підготовче засідання закрите, призначено справу до розгляду по суті. Позивач, [PERSON] , який діє в інтересах малолітнього [PERSON] в судове засідання з`явився. Позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідачів - адвокат М`ялук Олена Петрівна в судове засідання 30.04.2021 з`явилася. Проти позову заперечувала та просила суд відмовити у задоволенні. Третя особа, Орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації Київської області направила до суду заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи. 30.04.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 15:45 год. в подальшому сторони після перерви в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, встановив наступне. 10.12.2007 за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23.11.2007 виконкомом Віта-Поштової сільської ради. 21.12.2007 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. [INFO] народився [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] вид.18.06.2014 виконкомом Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 03.01.2015 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25.03.2015, шлюб між сторонами розірвано. Малолітній [PERSON] проживає по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконкому Віто-Поштової сільської ради № 555 від 22.10.2019. 20.09.2019 відповідачка [PERSON] звернулась до органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області із заявою про надання дозволу на укладення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] , мотивуючи тим, що вказане нерухоме майно належить їй на праві особистої власності та, відчуживши нерухоме майно, малолітній син [PERSON] не буде обмежений у правах. Позивач звернувся письмово до Києво-Святошинської РДА не надавати дозвіл на відчуження нерухомого майна, в якому проживає їх син, оскільки після таких угод обсяг прав дитини буде обмежений, його статус члена сім`ї власника нерухомого майна буде втрачено, а отже цим права неповнолітнього будуть звужені. 08.10.2019 комісія з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській РДА розглянула заяву [PERSON] та рекомендувала органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області надати дозвіл на укладення [PERSON] договорів дарування житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1410 га, кадастровий номер 3222481201:01:005:0002, по [ADDRESS] , оскільки права малолітнього [PERSON] не будуть порушені. Дослідивши рішення комісії, суд не вбачає у ньому умов щодо захисту прав малолітнього. Так, органи опіки і піклування покликані контролювати дотримання прав дітей їх батьками при відчуженні майна дитини чи майна, право користування яким має дитина. Отже дитина має право на майно або користування ним, а батьки, особи, які їх заміняють, органи опіки і піклування зобов`язані дотримуватись прав дитини, інакше таке право були б ілюзорними. Принцип найкращих інтересів дитини визначений у п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року. Цією нормою передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Той факт, що малолітній постійно проживає з матір`ю, покладає на неї обов`язок відповідально ставитись до розпорядження своїм нерухомим майном з урахуванням того, що іншого нерухомого майна вона не має, а відчуження наявного майна може призвести до звуження прав малолітньої дитини, позаяк новий власник не обмежений у реалізації права власності. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Як видно з рішення від 08.10.2019, яким рекомендовано органу опіки та піклування надати дозвіл на дарування нерухомого майна, воно не містить інформації про проведення перевірки. Відповідно до п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ від 24 вересня 2008 № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей. Органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину. В світлі наведеної норми Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області станом на день укладення оспорюваних договорів була органом опіки та піклування, який провадив діяльність із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей. Органи опіки і піклування провадять свою діяльність з дотриманням принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, у т.ч. Тобто найкращі інтереси дитини передбачають, зокрема, перевірку прав дитини, встановлення, фіксацію існуючих прав, вжиття заходів із запобігання звуженню існуючих прав. Відповідно до п.67 Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Отже, у цій справі дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мав малолітній [PERSON] повинен був надаватись Києво-Святошинською РДА за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і повинен був оформитись рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Як видно з матеріалів справи, дозвіл на вчинення оспорюваних правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мав малолітній [PERSON] був наданий Києво-Святошинською РДА не за поданням служби у справах дітей, а на підставі рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини. Повноваження комісії з питань захисту прав дитини передбачені Типовим положенням про комісію з питань захисту прав дитини, затвердженим Постановою КМУ від 24 вересня 2008 № 866. Вказане Типове положення не містить повноважень комісії щодо надання рекомендацій на вчинення/не вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право на користування яким має дитина. Типове положення про службу у справах дітей затверджене Постановою КМУ від 30 серпня 2007 року № 1068, відповідно до якого служба здійснює функції, які випливають з покладених на неї завдань, відповідно до законодавства. Рішення, витяг служби у справах захисту дітей щодо перевірки відсутнє. Отже, ухваливши рішення від 08.10.2019 комісія з питань захисту прав дитини вийшла за межі своїх повноважень, а Києво-Святошинська РДА неправомірно поклала вказані рекомендації в основу дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мав малолітній [PERSON] від 21.10.2019. Окрім цього, в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження проведення службою у справах дітей Києво-Святошинської РДА чи комісією з питань захисту прав дитини перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини, а також гарантій збереження її права на житло. Тобто орган опіки і піклування Києво-Святошинської РДА, як державний орган, не захистив права та інтереси дитини, знехтував принципом забезпечення якнайкращих інтересів дитини, що призвело до порушення права малолітнього [PERSON] на користування нерухомим майном, а отже суперечить інтересам дитини. Тому розпорядження Києво-Святошинської РДА Київської області № 820 від 21.10.2019 є незаконним. Суд відкидає пояснення представника відповідача, що відповідачі є однією сім`єю, так як відповідачі не довели належними і допустимими доказами, що пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини другої ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Таку правову позицію висловив ВСУ у справі 6-2940цс15 від 20.01.2016. Відповідно до договорів дарування від 15.11.2019, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області за реєстровими №№ 8147 та 8148, [PERSON] подарувала житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Перехід права власності на вказані об`єкти нерухомого майна підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Вказані договори не містять умов та гарантій збереження за малолітнім права каристування житловим будинком та земельною ділянкою на якій розташований зазначений житловий будинок. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Верховний Суд у своїй постанові у справі № 679/1657/18 вказав, що, приймаючи таке рішення КЦС послався на те, що відповідно до частини першої ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Одночасно згідно з п.4 частини першої ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Отже, оскільки право власності відповідачки [PERSON] припинилось внаслідок відчуження нерухомого майна, сервітут малолітнього [PERSON] що не був захищений органом опіки та піклування, також - припинився. Тобто договір дарування земельної ділянки по [ADDRESS] кадастровий номер 3222481201:01:005:0002, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Леденьовим І.С. за реєстровим № 8148 та договір дарування житлового будинку по [ADDRESS] , посвідчений 15.11.2019 приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Леденьовим І.С. за реєстровим № 8147, вчинені всупереч правам та інтересам малолітнього сина [PERSON] , що є порушенням частини шостої ст.203 ЦК України Зважаючи на рекомендації Верховного Суду України, викладені у п. 11 Постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд відхиляє доводи відповідачів, що права малолітнього [PERSON] не звужені та не обмежені у зв`язку з укладенням договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки. Це підтверджується тим, що в ході розгляду справи 03.03.2021 відповідачка [PERSON] уклала з третьою особою договір оренди цілого житлового будинку з присадибною територією, які належать їй на підставі оспорюваних договорів, з метою розміщення громадської приймальні громадської організації « Яса » та для проживання її керівника [PERSON] (п.2.1 договору оренди). Строк оренди становить 24 місяці. Вказаний договір не містить умов про права малолітнього. [PERSON] діяла самостійно як власниця будинку, а [PERSON] в інтересах свого сина не проявила дій на захист його прав, отже було підтверджено відсутність гарантій щодо прав малолітнього [PERSON] . У тому числі не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду будь-які гарантії прав користування житлом [PERSON] . Отже позов підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на те, що позов підлягає задоволенню, на підставі ст. 141 ЦПК України суд покладає судові витрати на відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved