Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

У грудні 2018 року до Червонозаводського районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] із позовом, яким зазначила, що хоче покращити життя неповнолітньої дочки та надати їй багато можливостей та перспектив розвитку, навчання, подорожей та інших благ життя в США у зв`язку з чим просила: надати їй дозвіл на виїзд за межі України на постійне місце проживання дитини [PERSON] до США, без дозволу батька та оформлювати документи для виїзду або супроводу дитини за межі України до країн ближнього та далекого зарубіжжя без згоди батька. Представник позивача, належним чином повідомлений про день, час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явився, до суду надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей ХМР в судове засідання не прибув, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи положення ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою представника позивача, проведено заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) встановив наступне. 04 серпня 2001 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , від якого [INFO] народилась донька - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження, позивач зазначена матір`ю дитини, відповідач - батьком. Судом встановлено, що дитина проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її утриманні. 24 грудня 2014 року Харківським районним судом Харківської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу донька [PERSON] Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.11.2016 позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів задоволено та вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 25% з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття. На час звернення позивачем до суду відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 84150,00 грн. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість потребує спеціального захисту та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. 28 січня 2017 року [PERSON] уклала шлюбу з [PERSON] у Московському районному у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області, про що складено актовий запис за №72. У відповідності до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, предметом їх основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Правилами статті 150 СК України зазначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституції України зазначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Частиною 3 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадянам України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідне положення закріплено і в п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року - виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того абзацом 1 та 2 частини 2 статті 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадянам України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотання зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до п. 18 правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 № 231, оформлення паспорта/проїзного документу здійснюються на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою того, з них, з ким проживає дитина, справжність підпису який засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Частина 1 статті 3 Конвенції України про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990, ратифікована Україною 27.02.1991 встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відсутність у [PERSON] дозволу на виїзд за межі України порушує особисті немайнові права дитини - свободи пересування, права вільно залишати територію України і виїжджати за її межі, права на вільний розвиток особистості, на відпочинок і дозвілля. Враховуючи викладене, суд вважає доведеними ті обставини, на які посилався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також стягується сума судового збору, сплачена ним при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved