Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

У грудні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державної казначейської служби України, треті особи: слідчий прокуратури Харківської області Горідько В.А., слідчий прокуратури Харківської області Котельніков Р.М. та просив стягнути з Державного бюджету України шляхом на свою користь 1 267 548,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказав, що прокуратурою Харківської області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018220000000219 від 13.02.2018 року, за ознаками злочину, передбачених ч. 1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 2 ст. 382 КК України. 21.03.2018 року слідчий прокуратури Харківської області Горідько В.А. невмотивованою та незаконною постановою відмовив у визнанні його потерпілим у вказаному кримінальному провадженні та копія якої не була направлена на адресу позивача. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.05.2018 року було скасовано постанову слідчого від 21.03.2018 року про відмову у визнанні потерпілим. 24.05.2018 року на адресу позивача була направлена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 42018220000000219 від 13.02.2018 року. Без належного проведення досудового розслідування, збирання доказів, виконання всіх необхідних процесуальних дій для всебічного, повного та об`єктивного досудового розслідування 29.05.2018 року слідчим прокуратури Харківської області Котельніковим Р.М. прийнято постанову про закриття вказаного кримінального провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.07.2018 року постанову про закриття кримінального провадження від 29.05.2018 року скасовано, а також встановлено, що слідчим допущено неповноту досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42018220000000219 від 13.02.2018 року. Продовжуючи навмисно свою бездіяльність слідчий Котельніков Р.М. знову виніс 25.09.2018 року постанову про закриття кримінального провадження № 42018220000000219 від 13.02.2018 року, продублювавши текст раніше винесеної постанови. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.10.2018 року постанову про закриття кримінального провадження від 25.09.2018 року скасовано та зазначено про не усунення слідчим недоліків, зазначених в ухвалах слідчого судді від 14.05.2018 року та 27.07.2018 року. Разом з тим, 20.12.2018 року слідчим Котельніковим Р.М. вкотре виніс незаконну постанову про закриття вказаного кримінального провадження та яка ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.03.2019 року була скасована. При цьому, слідчий Котельніков Р.М., незважаючи на ухвали слідчих суддів, 29.04.2019 року знову виніс протиправну постанову про закриття кримінального провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 року постанову про закриття кримінального провадження від 29.04.2019 року скасовано. Позивач зазначає, що незаконними протиправними діями слідчих Горідько В.А. та Котельніковим Р.М. йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервових стресах, переживаннях, які йому, як людині похилого віку та онкохворому протипоказані; невизначеності, невпевненості, незахищеності; неможливості реалізації своїх прав та законних інтересів, неможливості спрогнозувати свої дії та можливі їх наслідки; невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів. Вказане потребує від позивача докладання додаткових зусиль для можливості подолати такі негативні наслідки протиправної поведінки. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в 1 267 548,00 грн. та на підставі ст. 1174 ЦК України просить стягнути з відповідача. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.12.2019 року справу передано за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 26-27). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2020 року цивільну справу розподілено судді Батрин О.В. (а.с. 30). Ухвалою суду від 13.01.2020 року справу прийнято до свого провадження за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче провадження на 21.03.2020 року (а.с. 33). Ухвалою суду від 20.02.2020 року доручено проведення відеоконференції, призначеної на 21.03.2020 року, Дзержинському районному суду м. Харкова (а.с.37). 18.02.2020 року від представника прокуратури Харківської області - Крупської К.М. до суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких позовні вимоги є безпідставними, оскільки посадовими особами органів прокуратури будь-яких протиправних дій стосовно позивача не вчинено, доказів протиправності їх дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42018220000000219 від 13.02.2018 року позивачем не надано (а.с. 42-46). Ухвалами суду від 06.04.2020 року, від 01.06.2020 року, від 07.08.2020 року, від 20.10.2020 року, від 04.01.2021 року, від 11.03.2021 року (а.с. 61, 72, 82, 91, 103, 106). У судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку позивач [PERSON] позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини та доводи, просив позов задовольнити. Представник відповідача Державної казначейської служби України та треті особи до судового засідання не з`явились з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що слідчим відділом слідчого управління прокуратури Харківської області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42018220000000219 від 13.02.2018 року. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.05.2018 року у справі № 646/1756/18 скаргу [PERSON] та [PERSON] задоволено, скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Горідька В.А. від 21.03.2018 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 42018220000000219 від 13.02.2018 року (а.с. 21-22). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.07.2018 року у справі № 646/1756/18 скаргу [PERSON] та [PERSON] задоволено, скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Котельнікова Р.М. від 29.05.2018 року про закриття кримінального провадження № 42018220000000219 від 13.02.2018 року (а.с. 19-20). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.10.2018 року у справі № 646/1756/18 скаргу [PERSON] та [PERSON] задоволено, скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Котельнікова Р.М. від 25.09.2018 року про закриття кримінального провадження № 42018220000000219 від 13.02.2018 року (а.с. 16). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.03.2019 року у справі № 646/1756/18 скаргу [PERSON] та [PERSON] задоволено, скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Котельнікова Р.М. від 20.12.2018 року про закриття кримінального провадження № 42018220000000219 від 13.02.2018 року (а.с. 12-13). Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28.10.2019 року у справі № 646/1756/18 скаргу [PERSON] та [PERSON] задоволено, скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Котельнікова Р.М. від 25.04.2019 року про закриття кримінального провадження № 42018220000000219 від 13.02.2018 року (а.с. 8-9). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Обґрунтовуючи вимоги позивач посилається на спричинення йому моральної шкоди, яка виявилась у його душевних стражданнях через неналежне проведення досудового розслідування за його заявою про вчинення злочину. Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Водночас, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.05.2018 року про задоволення скарги [PERSON] та [PERSON] на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 42018220000000219 від 13.02.2018 року та ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.07.2018 року, 12.10.2018 року, 05.03.2019 року та від 28.10.2019 року про задоволення скарги [PERSON] та [PERSON] на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 42018220000000219 від 13.02.2018 року свідчить про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає [PERSON] . Враховуючи вказане, правові підстави для задоволення позову [PERSON] до Державної казначейської служби України, треті особи: слідчий прокуратури Харківської області Горідько В.А., слідчий прокуратури Харківської області Котельніков Р.М. про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю службових осіб органу досудового розслідування у кримінальному провадженні - відсутні. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 2, ч.1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц наведено правовий висновок про те, що тлумачення ч. 2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, його посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Державної казначейської служби України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, його посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Отже, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17, з урахуванням постанов Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, через орган, діями якого завдано шкоду. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, яка повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на незаконні та протиправні дії слідчого прокуратури Харківської області Горідько В.А., слідчого прокуратури Харківської області Котельнікова Р.М., якими йому було завдано моральної шкоду. Таким чином, обов`язковим належним відповідачем у даній справі мала би бути Харківська обласна прокуратура, тобто, орган який представляє державу в суді та орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим, позивач звернувся з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до Держави України в особі Державної казначейської служби України, яка не представляє інтереси держави у даній категорії справ, не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача, а лише здійснює списання коштів в установленому порядку з державного бюджету на відшкодування шкоди стягнутої за рішенням суду. Отже, коло осіб - учасників справи позивач визначив з порушенням норм процесуального права. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Клопотань про залучення співвідповідача чи заміну первісного відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України - належним відповідачем Харківською обласною прокуратурою позивачем до суду подано не було. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зважаючи на викладене та в зв`язку з тим, що позов подано до неналежного відповідача, а суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed