Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

У грудні 2017 року Приморська позивачка звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, треті особи Департамент комунальної власності Одеської міської ради, [PERSON] про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, по якому просила суд визнати незаконною бездіяльність Одеської міської ради щодо залишення без розгляду заяви [PERSON] ([PERSON]) від 07.08.2017 року № 31-Ко-669/4 про надання у користування (передачу в оренду) 1/2 земельної ділянки площею 120 кв.м (кадастровий номер № 5110137500:14:002:0005), що знаходяться за адресою: місто Одеса, провулок Воронцовський, будинок 5А, для обслуговування жилого будинку, яка Одеською міською радою передана в оренду [PERSON] згідно договору оренди землі від 26.11.2009 року, який зареєстрований у Одеському міському відділі ОРФ ДП «Центр ДКЗ» 11.02.2010 за номером 041050500011, шляхом укладення додаткового договору оренди землі та надання згоди на вилучення 1/2 земельної ділянці, яка Одеською міською радою передана в оренду [PERSON] ([PERSON]) згідно договору оренди землі від 26.11.2009 року, який зареєстрований у Одеському міському відділі ОРФ ДП «Центр ДКЗ» 11.02.2010 за номером 041050500012, шляхом укладення додаткового договору оренди землі, зобовязати Одеську міську раду на найближчому пленарному засіданні Одеської міської ради розглянути та прийняти рішення по суті вимог заяви [PERSON] ([PERSON]) від 07.08.2017 року № 31-Ко-669/4 про надання у користування (передачу в оренду) 1/2 земельної ділянки площею120 кв.м (кадастровий номер № 5110137500:14:002:0005), що знаходяться за адресою: місто Одеса, провулок Воронцовський, будинок 5А, для обслуговування жилого будинку, яка Одеською міською радою передана в оренду [PERSON] згідно договору оренди землі від 26.11.2009 року, який зареєстрований у Одеському міському відділі ОРФ ДП «Центр ДКЗ» 11.02.2010 за номером 041050500011, шляхом укладення додаткового договору оренди землі та надання згоди на вилучення 1/2 земельної ділянці, яка Одеською міською радою передана в оренду [PERSON] ([PERSON]) згідно договору оренди землі від 26.11.2009 року, який зареєстрований у Одеському міському відділі ОРФ ДП «Центр ДКЗ» 11.02.2010 за номером 041050500012, шляхом укладення додаткового договору оренди землі, зобовязати Одеську міську раду подати до суду у місячний строк з моменту набрання судовим рішенням законної сили звіт про його виконання. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що звернувшись до Одеської міської ради з заявою за № 31-Ко-669 про передачу у власність шляхом викупу земельних ділянок загальною площею 263 кв.м. (120 кв.м та 143 кв.м) для обслуговування жилого будинку, загальною площею 454,1 кв.м., які знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Воронцовський, будинок 5А, в наслідок неправомірної бездіяльності відповідача, вищевказану заяву було залишено без розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Решта учасників у судове засідання не зявились, про дату та час слухання справи сповіщались належним чином, про причину неможливості прибуття у судове засідання суд не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених сторонами обставин. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст.77 ЦПК України) та допустимими (ст.78 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Судом встановлено, що 06.02.2017 року [PERSON] та позивачка звернулися до Одеської міської ради з заявою за № 31-Ко-669 про передачу у власність шляхом викупу земельних ділянок загальною площею 263 кв.м. для обслуговування жилого будинку, загальною площею 454,1 кв.м., які знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Воронцовський, будинок 5А. Даний жилий будинок є приватна спільна часткова власність. Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.10.2004 року № 3431 присвоєно двоповерховій будівлі, загальною площею 454.1 кв.м кватирам № 1, 2, 3, 11, 12, 13 та підвальному приміщенню по провулку Воронцовському 5 статус домоволодіння і присвоєно самостійному домоволодінню поштову адресу провулок Воронцовський 5А. На підставі цього розпорядження виконавчим комітетом Одеської міської ради 19.10.2004 року видано свідоцтво про право власності на домоволодіння серія САА № 448981, загальною площею 454,1 кв.м, яке розташоване в місті Одесі по провулку Воронцовський 5А, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному на праві спільної часткової власності. 26.11.2009 року укладено договори оренди землі, які зареєстровані у Одеському міському відділі ОРФ ДП «Центр ДКЗ» 11.02.2010 року за номерами 041050500011 та 041050500012, між Одеською міською радою, в особі міського голови, та [PERSON] та позивачкою про строкове (терміном до пятдесяти років), платне користування земельними ділянками загальною площею 263 кв.м (кадастровий номер № 5110137500:14:002:0005 120 кв.м; кадастровий номер № 5110137500:14:002:0006 143 кв.м), що знаходяться за адресою: місто Одеса, провулок Воронцовський, будинок 5А, для обслуговування жилого будинку, а саме, домоволодіння, відповідно до свідоцтва про право власності серія САА № 448981 від 19.10.2010 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради. Для вирішення питання передачі у власність цих земельних ділянок, листом департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 24.05.2017 року № 01-26/191 рекомендовано привести у відповідність одноосібне право оренди на земельні ділянки відповідно та спільної часткової власності на нерухоме майно, яке розташоване на цих земельних ділянках. З цих підстав, [PERSON] та позивачка 08.06.2017 року звернулися до Одеської міської ради (вхід № 31-Ко-669/2 від 08.06.2017 року) з заявою про внесення змін до договорів оренді землі, укладених між Одеською міською радою та громадянами [PERSON], [PERSON] ([PERSON]В.). Листом департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 05.07.2017 року № 01-26/191/2 [PERSON], [PERSON] ([PERSON]В.) повідомлено, що для отримання згоди на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється їм необхідно звернутися з відповідним клопотанням до Одеської міської ради. Тобто, Одеська міська рада, на підставі бездіяльності департаменту комунальної власності Одеської міської ради в частині внесення змін до договорів оренди залишила без розгляду вищезазначену заяву. Позивачка та [PERSON] 07.08.2017 року вдруге звернулися з заявою (№ 31-Ко-669/4) до Одеської міської ради про внесення змін до договорів оренді землі. 10.09.2017 року [PERSON] отримано лист департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 06.09.2017 року № 01-26/191, яким позивачці повторно рекомендовано привести у відповідність одноосібне право оренди на земельні ділянки та спільну часткову власність на нерухоме майно, яке розташоване на цих земельних ділянках. Саме з цих рекомендацій [PERSON] та позивачка зверталися до Одеської міської ради з заявою від 07.08.2017 року № 31-Ко-669/4 про внесення змін до догорів оренди землі. Таким чином, [PERSON] звернувся до Одеської міської ради з заявою про надання у користування (передачу в оренду) 1/2 земельної ділянки площею 143 кв.м. (кадастровий номер № 5110137500:14:002:0006), що знаходяться за адресою: місто Одеса, провулок Воронцовський, будинок 5А, для обслуговування жилого будинку, яка Одеською міською радою передана в оренду позивачці згідно договору оренди землі від 26.11.2009 року, який зареєстрований у Одеському міському відділі ОРФ ДП «Центр ДКЗ» 11.02.2010 за номером 041050500012, шляхом укладення додаткового договору оренди землі. При цьому, цією заявою позивачка надає згоду на вилучення 1/2 земельної ділянці, яка Одеською міською радою передана в оренду їй згідно договору оренди землі від 26.11.2009 року, який зареєстрований у Одеському міському відділі ОРФ ДП «Центр ДКЗ» 11.02.2010 за номером 041050500012, шляхом укладення додаткового договору оренди землі. Також позивачка звернулася до Одеської міської ради з заявою про надання у користування (передачу в оренду) 1/2 земельної ділянки площею 120 кв.м (кадастровий номер № 5110137500:14:002:0005), що знаходяться за адресою: місто Одеса, провулок Воронцовський, будинок 5А, для обслуговування жилого будинку, яка Одеською міською радою передана в оренду [PERSON] згідно договору оренди землі від 26.11.2009 року, який зареєстрований у Одеському міському відділі ОРФ ДП «Центр ДКЗ» 11.02.2010 за номером 041050500011, шляхом укладення додаткового договору оренди землі. \~ \~ \~ \~При цьому, цією заявою [PERSON] надає згоду на вилучення 1/2 земельної ділянці, яка Одеською міською радою передана в оренду [PERSON] згідно договору оренди землі від 26.11.2009 року, який зареєстрований у Одеському міському відділі ОРФ ДП «Центр ДКЗ» 11.02.2010 за номером 041050500011, шляхом укладення додаткового договору оренди землі. Вирішуючи спір, суд відзначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель вирішуються Земельним кодексом України. У відповідності до ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245- VI (далі Закон 5245- VI) «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Пунктом 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів сільськими, селищними, міськими радами;за межами населених пунктів органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками. Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок за межами та в межах населеного пункту, а саме Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Пунктами 1 та 2 розділу І прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02.06.2015 № 497-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою», визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (набув чинності з 07 липня 2015), прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою після погодження в порядку, встановленому статтею 186-1Земельного кодексу Україна підлягають затвердженню органом, який надав дозвіл на їх розроблення та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування. У відповідності до змін, внесених до земельного законодавства України, та з утворенням територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) згідно постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 5, повноваження по розпорядженню землями сільськогосподарського призначення державної форми власності наразі здійснюють відповідні територіальні органи Держгеокадастру. Остання є правонаступником усіх майнових прав та обовязків Держземагенства України у звязку з реорганізацією шляхом перетворення. Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЦПК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та обєднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу. Як вбачається з положень ч. 6 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. У частині 10 ст. 123 ЗК України зазначено, що рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (уразі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Частиною 13 ст. 123 ЗК України, передбачено, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Зміна типу акціонерного товариства або перетворення акціонерного товариства в інше господарське товариство не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою або технічної документації із землеустрою. Виходячи з аналізу вищенаведених правових норм слід дійти до висновку, що у разі подання відповідному органу виконавчої влади необхідної землевпорядної документації, тобто, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка погоджена у встановленому порядку, за відсутності даних про невідповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, такий орган фактично зобов'язаний затвердити поданий йому проект землеустрою. Існування законодавчо визначених заборон щодо розгляду заяви позивачки відповідачем належним чином не обґрунтовано та не доведено. Аналізуючи послідовність дій відповідач в хронологічному порядку, суд вважає, що вже починаючи з першої надісланої позивачу відповіді,дії відповідача були протиправними. В звязку з наведеним суд зазначає, що будь-яке рішення чи дії субєкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно зі 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду ( ч. 14 ст. 123 ЗК). Слід зазначити, якщо бездіяльність відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб'єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов'язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження Комісії. Умови,за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен затвердити проект. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними. В силу частини четвертої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, повязаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності субєктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05). Водночас, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96). В даному випадку задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідача вчинити дії є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений. При цьому, суд не вважає, що вирішення спору подібним чином буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Відтак, зобов'язання судом відповідача прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Outcome: approved