Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

У грудні 2015 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до Приватного підприємства «Монолітбудтранс» про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування позовних вимог зазначала, що працювала в ПП «Монолітбудтранс» на посаді головного бухгалтера з 16.03.2015 до 25.09.2015. 25.09.2015 року наказом № 51-к від її було звільнено з посади за п.4\~ст. 40 КЗпП України,\~у звязку з відсутністю на роботі без поважних причин. Вважала звільнення незаконним, оскільки 14.09.2015 подала заяву про надання щорічної відпустки з 14.09.2015 по 26.09.2015 з наступним звільненням 28.09.2015. На вхідній кореспонденції її заява зареєстрована не була, директором не погоджена. Вона продовжувала працювати, проте 21.09.2015 змушена була піти у відпустку. 21.09.2015 повторно направила вищевказану заяву курєрською службою, працівники відповідача відмовились від прийняття. Не виходила на роботу з 21.09.2015 у звязку з тим, що перебувала у відпустці. Адміністрація відповідача не пропонувала дати жодні пояснення, трудове книжку не видали, розрахунок не проведено. В ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та остаточно просила визнати наказ за №51-к від 25.09.2015 незаконним, поновити її на посаді головного бухгалтера, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5463 грн. та у відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не прибув, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві. Уточнили, що поновлення на роботі позивача необхідно здійснити з дня її звільнення. Представник відповідача\~ [PERSON] у судове засідання не прибув, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував. Третя особа [PERSON]\~у судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. А тому, суд розглядає зазначену цивільну справу та приймає відповідне рішення у відсутності сторін на підставі тих доказів, які маються у матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера відповідача ПП «Монолітбудтранс» з 16.03.2015 до 25.09.2015. 25.09.2015 року наказом № 51-к від її було звільнено з посади за п.4 ст. 40 КЗпП України, у звязку з відсутністю на роботі без поважних причин. Позивач та її представник посилаються на те, що позивач 14.09.2015 та 21.08.2015 подавала заяви про надання відпустки з подальшим звільненням, із зазначенням конкретних дат. Однак, належних і допустимих доказів на підтвердження неодноразового подання заяв про надання відпустки та звільнення позивач та її представник суду не надали. Посилання позивача на те, що 21.09.2015 заява направлялася курєрською службою, суд вважає безпідставними, оскільки, суду не надано конверт із зазначенням відповідних реквізитів відправника та одержувача, дати прийняття, відправлення і повернення кореспонденції, причин невручення. 14.09.2015 позивач подала до відповідача заяву про її звільнення із займаної посади за власним бажанням з датою звільнення з 28.09.2015, що не заперечувалось представником позивача у судовому засіданні. Наказ директора ПП «Монолітбудтранс» про надання відпустки позивачу у період з 14.09.2015 по 25.09.2015 не видавався, що не заперечувалося позивачем та її представником. З 21.09.2015 по 25.09.2015 включно позивач свої трудові обовязки за посадою не виконувала, не перебувала на робочому місці і взагалі на підприємстві у робочий час. Трудову книжку [PERSON] відмовилася отримати, не погоджуючись із записом про причину її звільнення з роботи. Копія наказу про звільнення та листи адміністрації ПП «Монолітбудтранс» з проханнями одержати трудову книжку або повідомити інший порядок видачі трудової книжки на адресу позивача направлялись неодноразово, що підтверджується копіями опису вкладення та повідомленнями про вручення поштового відправлення, з відміткою про вручення (а.с.51-52). Остаточна виплата розрахункових сум при звільненні була здійснена відповідачем позивачеві 06.10.2016 шляхом перерахування грошових коштів на суму 1482,60 грн. переказом через УДППЗ «Укрпошта» (а.с.51). Адміністрація ПП «Монолітбудтранс» вчиняла дії по відібранню пояснень у [PERSON] щодо невиходу її на роботу, про що свідчать складені акти. При цьому, незначні неточності, допущені при складанні цих актів, не впливають на законність дій відповідача відносно звільнення [PERSON] з роботи за прогули без поважних причин. До того ж, [PERSON] визнала факт безпідставного невиходу її на роботу протягом 21.09.2015 25.09.2015, посилаючись на те, що відповідач не прийняв заяву та не видавав наказ про надання їй відпустки. За таких обставин, суд не погоджується з доводами позивача та її представника про незаконність звільнення позивача з роботи та вважає, що позивач [PERSON] вчинила прогул без поважних причин, була відсутня на підприємстві з 21.09.2015 по 25.09.2015, а тому її звільнення за п.4 ч.1\~ст.40 КЗпП України\~є законним. Відповідно п.4 ч.1\~ст.40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позивач та її представник не подали до суду належні і допустимі докази на підтвердження позову, встановлених судом обставин та спростування доводів відповідача щодо законності дій по звільненню позивача з роботи. Отже, суд вважає, що позивача було звільнено з роботи відповідачем на законних підставах, а тому позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за його безпідставністю у повному обсязі.

Outcome: dismissed