Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Граве Україна» (далі - ПрАТ «СК «Граве Україна»), про стягнення страхового відшкодування. В обґрунтування позову зазначав, що 26 січня 2019 року о 21:50 годині в м. Києві на вул. Грушевського, 4 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобілів марки «Фольксваген», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та марки «Мазда», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого автомобілі отримали технічні пошкодження. Право позивача на керування зазначеним автомобілем підтверджується довіреністю виданою 01 листопада 2018 року, якою йому надано право керувати, володіти, користуватися та розпоряджатися транспортним засобом, а також отримувати страхову виплати. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПрАТ «СК «Граве Україна». Постановою Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Вартість пошкоджень автомобіля позивача становить 24667,96 грн, що підтверджується звітом №157840. 13 вересня 2019 року позивач надіслав відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування. 11 жовтня 2019 року від відповідача надійшла відповідь, в якій відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що довіреність, на підставі якої позивач керує транспортних засобом не відповідає вимогам чинного законодавства, крім того позивач не є потерпілою особою в розумінні статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач вказував, що відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування є незаконно та суперечить висновку, викладеному в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 200/21325/15-ц, де зазначено, що особи, які хоч і не є власниками, однак на відповідній правовій підставі володіють майном, мають право на відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в сумі 26167,96 грн, з яких: 24667,96 грн - сума страхового відшкодування, 1500 грн - витрати на оплату послуг з визначення вартості матеріального збитку. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір в сумі 768,40 грн. Ухвалою судді від 09 грудня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 13 січня 2020 року від ПрАТ «СК «Граве Україна» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує про відсутність підстав для стягнення страхового відшкодування, оскільки довіреність від 01 листопада 2018 року, на підстав якої позивач керував транспортним засобом не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки довіреність не складена судом або офіційною особою (постійним перекладачем, експертом і т. ін.) в межах їх компетенції та встановленою формою і не завірена гербовою печаткою. Ураховуючи те, що відповідачу не надано належно оформлений документ, який підтверджує повноваження [PERSON] для подання ним заяви, та право отримання страхового відшкодування від імені власника транспортного засобу, що є неризедентом Литви, тому страховик не може прийняти вмотивоване рішення про виплату страхового відшкодування. Крім того, вказав, що позивачем невірно зроблено розрахунок страхового відшкодування. Розмір страхового відшкодування відповідно до вимог с. 12, абз. П. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повинен становити 23 200, 99 грн. 13 січня 2020 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Заява обґрунтована тим, що спірні правовідносини є досить складними і справа має важливе значення для сторін спору та потребує повного та всебічного з`ясування обставин у справі та заслуховування пояснень сторін. 04 лютого 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, яка мотивована тим, що відповідач не врахував, що позивач не є представником власника, а є самостійним потерпілим зі всіма правами наданими йому законодавством України. Крім того, відповідач не врахував доводи позовної заяви та практику Верховного Суду. Ухвалою суду від 05 березня 2020 року постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09 липня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав. При цьому, представник позивача погодився із розрахунком розміру страхового відшкодування, наданим відповідачем у відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову. Просила у задоволенні позову відмовити. Суд, у порядку загального позовного провадження, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що 26 січня 2019 о 21 годині 50 хвилин, в м. Києві, на вул.М. Грушевського, 4, [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Фольксваген», державний номерний знак [NUMBER] , порушив вимоги п.16.13 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «Мазда», державний номерний знак [NUMBER] (водій [PERSON] ). В результаті дорожньо-транспортної події автомобілі отримали механічні пошкодження. Зазначені обставини встановлені постановою Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року, якою провадження у справі по притягненню [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Право керування та розпорядження автомобілем марки «Мазда», державний номерний знак [NUMBER] , підтверджується довіреністю, виданою 11 листопада 2018 року [PERSON] директором малого підприємства «Vilanogrupe», зареєстрованим в Литовській Республіці у м. Вільнюс [PERSON] . Цивільна відповідальність [PERSON] застрахована на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПрАТ «СК «Граве Україна» від 26 січня 2019 року. 13 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «Граве Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування. До заяви позивач додав копії паспорта, ідентифікаційного коду та технічного паспорта автомобіля. 05 серпня 2019 року представник позивача надіслав до ПрАТ «СК «Граве Україна» адвокатський запит про надання інформації щодо достатності наданих позивачем документів. 09 серпня 2019 року від ПрАТ «СК «Граве Україна» надійшла відповідь, в якій відповідач просив надати документи, що посвідчують право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), які складені судом або офіційною особою (постійним перекладачем, експертом і т. ін.) в межах їх компетенції та встановленою формою і завірена гербовою печаткою; висновок, який встановлено розмір матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого транспортного засобу. 11 жовтня 2019 року представник позивача [PERSON] надіслав відповідачу копію довіреності від 11 листопада 2018 року; копію звіту про визначення вартості матеріального збитку від 05 березня 2019 року №15840, копію квитанції про оплату послуг оцінювача від 28 лютого 2019 року та нотаріально посвідчений переклад свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч.2ст.16 ЦК Україниспосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди. Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку з знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, що містяться впостановах Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», від 31 березня 1995 року №4. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, обов`язок доказування наявності чи відсутності вини заподіювача в спричиненні шкоди покладається на відповідача, в той час, коли позивач повинен довести наявність такої шкоди та її розмір. Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV) особами, відповідальність яких застрахована є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Оскільки цивільна відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застрахована за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок ДТП є відповідач. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи і виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Пунктом 1.3 статті 1 Закону Закон № 1961-IV передбачено, що потерпілі - це юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Ураховуючи те, що факт настання ДТП за участю автомобілів марки «Фольксваген», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобілем марки «Мазда», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] встановлено постановою Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року і вина [PERSON] встановлена, суд вважає, що позивач є потерпілим в розумінні пункту 1.3 статті 1 Закону Закон № 1961-IV. Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку автомобіля марки «Мазда», номерний знак [NUMBER] , розмір збитку складає 24 667 96 грн. Відмовляючи у виплаті страхового відшкодування відповідач вказував на те, що позивач не має права на його отримання, оскільки він не є власником транспортного засобу, якому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдано механічних пошкоджень. Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає із факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Зазначений висновок міститься в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 200/21325/15-ц. Ураховуючи те, що позивач правомірно управляв транспортним засобом, оскільки інше не встановлено законом або рішенням суду, наявні підстави для висновку, про те, що він має право на відшкодування завданої шкоди. Відповідно до статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування в сумі 23 200, 99 грн. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial