Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 160 704 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послався на те, що 14.05.2020 року між ним та відповідачем був укладений договір про надання послуг в усній формі, відповідно до якого останній зобов`язався придбати на аукціоні та передати у власність замовнику автомобіль протягом двох місяців з моменту укладення договору, а замовник зобов`язався сплатити вартість автомобіля. Крім того, частину вартості автомобіля у розмірі 5 760 доларів США, що станом на день складання позову за офіційним курсом НБУ (1 дол. США=27,90 грн.) становить 160 704 грн. 00 коп. позивач сплатив наперед, що підтверджується розпискою. Проте, своє зобов`язання щодо поставки автомобіля замовнику відповідач так і не виконав, у зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ст. 509, 1212 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 160 704 грн. 00 коп. Ухвалою від 02.12.2020 року у справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин, суд розглянув справу в порядку заочного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що згідно розписки від 14.05.2020 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 5760 доларів США в якості сплати за автомобіль марки VW Passat, 2018 року, vin [NUMBER] , придбаний на аукціоні в США та зобов`язався доставити вказаний автомобіль та передати позивачу [PERSON] в строк до двох місяців (а.с. 5). Згідно з доводів позовної заяви, у зазначений строк відповідач [PERSON] свої зобов`язання з доставки автомобіля позивачу не виконав, грошові кошти не повернув. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова ч. 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року № 61-14244св18. Відносини, які склалися між сторонами породжують зобов`язання відповідача перед позивачем, що підтверджуються розпискою відповідача [PERSON] від 14.05.2020 року, відповідно до якої грошові кошти у розмірі 5760 доларів США передані останньому спрямовані на доставку позивачу автомобіля. Доказів про добровільне виконання відповідачем свої зобов`язань матеріали справи не містять, як і не містять належних доказів щодо повернення позивачу грошових коштів. Іншого судом не встановлено. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи, що судом встановлено порушення прав позивача, а відповідачем, в свою чергу, такі доводи позивача суду не спростовані, тому заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи пред`явлені позовні вимоги про стягнення грошових коштів саме в гривневому еквіваленті, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5 760 доларів США, що за курсом Національним банком України на дату складання позову до суду становить 160 704 грн. 00 коп. (з розрахунку 1 долар США = 27,90 грн.). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову щодо стягнення грошових коштів у розмірі 160 704 грн. 00 коп., то відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір на підставі положень Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 1 607 грн. 04 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved