Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

у вересні 2019 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно з яким просила: визнати протиправним та скасувати наказ Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 27.08.2019 №1333-л про звільнення [PERSON] ; поновити [PERSON] на роботі на 0,25 ставки асистента кафедри акушерства і гінекології №1 Національного медичного університету імені О.О. Богомольця; стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.08.2019 по день постановлення судом рішення за цим позовом включно, виходячи із середньоденної заробітної плати 715,97 грн.; також просила стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з наказом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця №1333-л від 27.08.2019 року позивача було звільнено з посади асистента кафедри акушерства і гінекології у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, п.2 ст. 36 КЗпП України. При цьому, 11.03.2019 позивач була прийнята на вказану посаду на 0,25 ставки до заміщення цієї посади за конкурсом. Позивач посилається на ту обставину, що вона була єдиним учасником конкурсу і згідно з наказом від 21.06.2019 №1055-л її, начебто, не було обрано на зазначену посаду, що, на думку позивача свідчить про те, що конкурс не відбувся - нікого не обрали. Вподальшому, відповідно до раніше затвердженому графіку позивачу було надано відпустку з 01.07.2019 по 26.08.2019, після чого з 27.08.2019 по 04.09.2019 вона перебувала на лікарняному, і несподівано для неї 17.09.2019 їй було вручено наказ №1333-л від 27.08.2019 про її звільнення із вказаної посади за п.2 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. Разом із тим, позивач вважає такий наказ протиправним, оскільки фактично конкурс на обрання працівника на посаду на 0,25 ставки асистента кафедри акушерства і гінекології не відбувся, тобто не відбулось події, з якою пов`язано припинення трудових правовідносин, відповідно і підстав для звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України. Крім того, сторона позивача вважає, що вимоги ст.39-1 КЗпП України передбачають продовження трудових відносин, оскільки в даному випадку такі відносини фактично тривали, адже після закінчення конкурсу 21.06.2019 їй з 01.07.2019 було надано щорічну відпустку і до 27.08.2019 трудові відносини фактично тривали і жодна із сторін не вимагала їх припинення. За вказаних обставин, а також посилаючись на вимоги ч.2 ст.235 КЗпП України, позивач звернулась до суду з цим позовом, який просила задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 26.09.2019 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, а справу вирішено розглядати за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. 29.10.2019 року до суду надійшов відзив відповідача - Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на позовну заяву, в яких він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому, акцентував увагу на тому, що позивач була обізнана про проведення конкурсу , про що свідчить її відповідна заява, проте документи для участі в конкурсі від [PERSON] не надходили, конкурс відбувся 20.06.2019 і особа, яка перемогла у конкурсі призначена на посаду у відповідності до вимог чинного законодавства. А твердження позивача, що вона була єдиним учасником конкурсу і те, що конкурс не відбувся, на думку відповідача, є необ`єктивним і не доведеним жодним доказом. Крім того, відповідач вказує і на те, що згідно витягу з протоколу №21 засідання кафедри акушерства і гінекології ухвалено рішення не рекомендувати вченій раді факультету обирати на 0,25 ставки асистента кафедри акушерства і гінекології [PERSON] . Таким чином, відповідач зазначає, що у зв`язку із закінченням конкурсу 20.06.2019 та за результатами якого позивача не було обрано на раніше займану посаду, дія строкового трудового договору завершилась. Крім того, позивач не довела, що продовжувала виконувати свої трудові обов`язки, а перебування у щорічній відпустці було заздалегідь узгоджено відповідним графіком, тому чинність трудового договору продовжена до закінчення відпустки. А тому звільнення позивача відбулось із дотриманням чинного законодавства. 30.10.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив в яких вона заперечила наявність повноважень у осіб, що підписали та засвідчили документи які додані до відзиву. Крім того, надала, зокрема, копію наказу відповідача №1055-л від 21.06.2019 та вказала, що згідно цим наказом її не обрано на 0,25 ставки і взагалі нікого не обрано, а тому подія, на яку є посилання в наказі про прийняття її на роботу за строковим трудовим договором, - не відбулась і підстави для її звільнення за п.2 ст. 36 КЗпП України - відсутні. 05.11.2019 надійшла апеляційна скарга відповідача на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2019 про відкриття провадження у справі. 14.01.2020 постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення. В судовому засіданні16.07.2020 судом протокольною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без руху, поновлено строк для подання доказів та відповідною ухвалою суду залучено до участі до справи третю особу без самостійних вимог - [PERSON] . У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі з наведених в позові підстав. Представник відповідача Національного медичного університету імені О.О. Богомольця у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки не повідомила, письмових пояснень щодо позову суду не надала. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені на ступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку, слід зазначити, посилання Європейським судом з прав людини на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що наказом №446-л від 11.03.2019 позивача [PERSON] прийнято на 0,25 ставки асистента кафедри акушерства і генекології №1 від 12.03.2019 до заміщення цієї посади за конкурсом (а.с.11). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами було укладено саме строковий трудовий договір, закінчення строку якого було обумовлене настанням певної події - до заміщення цієї посади за конкурсом. В свою чергу, Наказом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця №1333-л від 28.08.2019 [PERSON] , асистента кафедри акушерства і гінекології №1, звільнено із займаної посади 27.08.2019, у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, п.2 ст. 36 КЗпП України. Підстава : витяг з протоколу засідання кафедри акушерства і гінекології №1, наказ від 21.06.2019 №1055- л Про затвердження рішення Вченої ради медичного факультету №1 від 20.06.2019, доповідна записка завідувача кафедри акушерства і гінекології №1 Венцківської І.Б.(а.с.10). При цьому, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалась на те, що, оскільки станом на 27.08.2019 року конкурс не відбувся, нікого не було обрано на 0,25 ставки асистента кафедри акушерства і гінекології №1, в той час як настанням саме вказаної події було обумовлено припинення укладеного між сторонами строкового трудового контракту, тому її звільнення є незаконним. Слід зазначити, що згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. У відповідності до положень ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається не невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 Постанови від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. При цьому, вимогами п.2 ч. 2 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Таким чином, свою волю на укладення строкового трудового договору позивач [PERSON] вже виразила, коли писала заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно вона виразила і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений. В даному випадку - до настання конкретної події: до заміщення цієї посади за конкурсом. Правовідносини щодо основних посад наукових, науково-педагогічних і педагогічних працівників закладів вищої освіти та порядок їх заміщення врегульовані ст. 55 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до ч.11 вказаної правової норми вбачається, що під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти. В свою чергу, положення ч.12 вказаної статті Закону передбачають, що в окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році. Судом встановлено, що [PERSON] була обізнана про проведення конкурсу оскільки відповідно до наявної в матеріалах справи копії заяви [PERSON] від 12.06.2019 вбачається, що остання просила дозволити їй взяти участь у конкурсі на заміщення вакантної посади 0,25 ставки асистента кафедри акушерства і гінекології (а.с.46). Відповідно до витягу з протоколу №21 засідання кафедри акушерства і гінекології №1 від 18.06.2019, що передувало проведенню конкурсу на заміщення посад, вбачається ухвалення рішення не рекомендувати вченій раді медичного факультету №1 НМУ обирати [PERSON] на 0,25 ставки вакантної посади асистента кафедри акушерства і гінекології №1 НМУ імені О.О. Богомольця (а.с.52). Наказом №1055-л від 21.06.2019 затверджено рішення Вченої ради медичного факультету №1, зокрема: про необрання [PERSON] на посаду асистента на 0,25 ставки кафедри акушерства і гінекології №1 та обрання на посаду асистента кафедри акушерства і гінекології №1 [PERSON] . Слід зазначити, що згідно витягу із протоколу засідання кафедри акушерства і гінекології від 18.06.2019 було рекомендовано Вченій раді медичного факультету обрати [PERSON] на 0,75 ставки вакантної посади асистента кафедри акушерства і гінекології №1 (а.с. 150, 151). При цьому, відповідно до заяви [PERSON] , остання просила дозволити взяти участь у конкурсі на заміщення вакантної посади (0,1 ставки) асистента кафедри акушерства і гінекології №1 (а.с.153). Відповідним наказом №1056-л від 21.06.2019 [PERSON] асистента на 0,75 ставки кафедри акушерства і гінекології №1, переведено на повну ставку асистента цієї ж кафедри з 21.06.2019 у зв`язку із обранням за конкурсом за строковим трудовим договором (а.с.152). Крім того, в матеріалах справи міститься витяг з протоколу №13 засідання Вченої ради медичного факультету №1 від 20.06.2019 відповідно до якого було обрано за конкурсом на посаду асистента вже на 1,0 ставки кафедри акушерства і гінекології №1 [PERSON] відповідно до рішення Вченої ради медичного факультету №1 від 20.06.2019 (а.с.150). Таким чином, вакантна посада на 0,25 ставки асистента кафедри акушерства і гінекології №1 була врахована при обранні за конкурсом на посаду асистента вже на 1,0 ставки кафедри акушерства і гінекології №1 [PERSON] відповідно до рішення Вченої ради медичного факультету №1 від 20.06.2019. За вказаних обставин, посилання позивача на те, що її звільненню мало передувати настання події яка не відбулася, тобто не було проведено конкурсу на заміщення цієї посади - є безпідставними та такими, що спростовуються вищевказаними доказами. Натомість, як вже зазначалося вище, звільнення позивача відбулося у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено (до заміщення цієї посади за конкурсом), оскільки конкурс на заміщення цієї посади був проведений, що підтверджено рішенням Вченої ради факультету №1, відповідно до якого, як вже зазначалось, не обрано за конкурсом [PERSON] на посаду асистента на 0,25 ставки кафедри акушерства і гінекології та обрання [PERSON] на посаду асистента кафедри акушерства і гінекології №1, що, в свою чергу, відповідає умовам укладеного між сторонами строкового трудового договору та вимогам трудового законодавства України. Вказана обставина підтверджена наказом від 21.06.2019 №1055-л (а.с.82). Крім того, в даному випадку слід окремо зазначити, що матеріали справи не містять доказів ні щодо оскарження умов проведення вказаного конкурсу, ні щодо його скасування або визнання недійсними результатів. Щодо посилань позивача на те, що із врахуванням вимог ст. 39-1 КЗпП України, позивач не могла бути звільнена з вказаної посади за п.2 ст. 36 КЗпП України, оскільки після закінчення конкурсу 21.06.2019 її було фактично звільнено після надання відпустки лише 27.08.2019, тобто більше 2-х місяців тривали трудові відносини із відповідачем, слід зазначити наступне. Відповідно до умов ч.1 ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Разом із тим, п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом від 29.07.1993 року №58 вбачається, що днем звільнення працівника є останній день його роботи. Частина 1 ст. 47 КЗпП України встановлює, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до наказу №191-в від 02.04.2019 співробітникам університету надані щорічні відпустки відповідно до затверджених графіків (а.с.12, 13-14). Варто також врахувати, що згідно ст.3 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Згідно наданого графіку [PERSON] мала піти у відпустку з 01.07.2020 до 26.08.2020. Вказане право було використане позивачем, що сторонами і не оспорювалось. Таким чином, стороною позивача не доведено те, що [PERSON] після проведення конкурсу продовжувала виконувати свої посадові обов`язки і відповідач не вимагав відповідно до ст. 39-1 КЗпП України їх припинення, а про небажання відповідача продовжувати трудові відносини з позивачем свідчить його наказ про звільнення позивача. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, в день звільнення позивач перебував на лікарняному, про що свідчить відповідний лист непрацездатності серії АДХ № 224699 від 27.08.2019 року (а.с.16). При цьому, відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Разом з тим, враховуючи те, що ч.3 ст.40 КЗпП України забороняє звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, в той час, як позивача було звільнено у зв`язку з закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, суд прийшов до висновку, що відповідач, звільняючи позивача під час перебування останнього на лікарняному, в даному випадку не допустив жодних порушень вищевказаних положень закону. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а звільнення позивача [PERSON] відбулось у відповідності до вимог трудового законодавства та умов строкового трудового договору, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 27.08.2019 №1333-в про звільнення позивача та поновлення її на посаді асистента кафедри акушерства і гінекології №1 Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, а також похідних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу - слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд керується правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed