Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] та просив стягнути з них солідарно заборгованість за Договором позички від 18.03.2012 року по процентах, штрафу, пені, інфляційних втрат, яка станом на 19.11.2014 року складала 2 583 589 грн 30 коп. На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що 18 березня 2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений договір позички, за умови якого [PERSON] надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 360 000 грн 00 коп., що на день укладання договору складало еквівалент 45 000 дол. США. У зв'язку з невиконанням умов вказаного договору рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.10.2013 року з позичальника на користь [PERSON] стягнута основна сума боргу у розмірі 360 000 грн 00 коп. Позивач зазначає, що за умовами договору позички [PERSON] зобов'язався сплачувати проценти за користування грошовими коштами у розмірі 24% річних, а також сторони передбачили збільшення їх розміру на 10% у разі порушення позичальником строку сплати процентів. Також сторони передбачили сплату позичальником штрафу у розмірі 3% від суми позики за невиконання узятих на себе зобов'язань та пені в розмірі 1% від несплаченої чуми за кожен день прострочення. Позивач зазначає, що позичальником не виконані взяті на себе зобов'язання навіть за наявності відповідного судового рішення і основна сума боргу не повернута. Також не виконані зобов'язання і по сплаті процентів. З метою забезпечення виконання зобов'язання за Договором позички, 17.10.2014 року між позивачем та відповідачем [PERSON] (далі - Поручитель) укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель узяв на себе зобов'язання нести солідарну з боржником відповідальність за його виконання в межах суми у розмірі 500 грн. Позивач стверджує, що відповідачі у добровільному порядку не бажають виконувати взяті на себе зобов'язання, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав. У процесі судового розгляду справи позивач декілька разів збільшував свої вимоги, посилаючись на те, що за час розгляду справи сума заборгованості відповідачів зросла, а тому просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості, що утворилась станом на 24.01.2018 року у розмірі 8 330 287 грн 60 коп., яка складається з: заборгованості за процентами - 725 486,53 грн, штрафу - 10 800 грн, пені за основною заборгованістю за позикою - 6 201 773,92 грн, пені за процентами - 177 195,83 грн, інфляційних втрат за несплату процентів - 599 236,97 грн, інфляційних втрат за неповернення позики - 500 685,78 грн, 3% річних за несплату процентів 63 210,45 грн та 3% річних за не повернення позики - 51 898,02 грн. 01 березня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним з моменту укладання Договір позички від 18.03.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що оспорюваним договором не визначено строк його дії, тобто сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. У судовому засіданні позивач та його представник позов [PERSON] підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі, а проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечували. Представники відповідача [PERSON] у судовому засіданні зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити, а у задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, однак направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнав частково та не заперечував проти стягнення з нього суми визначеної п. 3 Договору поруки, а саме у розмірі 500,00 грн. Суд, заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків. 18 березня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позички, що за своєю природою є договором позики. За умовами вказаного договору, [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 360 000,00 грн, що на дату його укладання складало 45 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути борг у строк та на умовах визначених цим договором. Так, відповідно до п. 2 Договору позички визначено, що зазначену вище суму Позичальник зобов'язався повернути Позикодавцю готівкою у повному обсязі в строк до 18 березня 2013 року. Крім цього, за користування грошовими коштами зобов'язався сплатити проценти в розмірі 24 % річних . Сторони погодили наступний порядок сплати процентів: сплата процентів Позичальником Позикодавцю має відбуватися щомісячно не пізніше 18 числа кожного місяця рівними платежами з розрахунку 2 ( два) відсотка від загальної суми позики ( еквівалентної 45000 дол. США ) з врахуванням можливих змін в бік збільшення або зменшення середньозваженого курсу продажу долару США 10 (десятьма) найбільш впливовими комерційними банками України на день фактичної сплати процентів. За порушення строку сплати процентів Позичальник зобов'язується сплатити на користь Позикодавця штраф у розмірі 3% від суми позики. У разі подальшого порушення строку сплати процентів сторони домовилися, що процента ставка річних , передбачена п. 2 цього Договору без будь-яких додаткових узгоджень між сторонами збільшується на 10% від вказаного вище розміру. Пунктом 5 Договору позички визначено, що у разі прострочення передбаченого цим договором строку повернення позики Позичальник сплачує Позичкодавцю пеню в розмірі 1 % від несплаченої суми, за кожен день прострочення. У зв'язку з порушення [PERSON] взятих на себе зобов'язань передбачених договором позички, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року стягнуто з нього на користь [PERSON] суму заборгованості у розмірі 360 000,00 грн, що є сумою основного боргу. Рішення набрало законної сили. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, факт порушення [PERSON] умов Договору позички від 18.03.2012 року не підлягає доказуванню. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позички, 17.10.2014р. між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився відповідати перед [PERSON] у розмірі 500грн. за своєчасне та повне виконання зобов'язань [PERSON] за договором позички (пункти 2,3 Договору поруки) (т. 1 а.с. 8). Згідно пояснень позивача, у вказаний строк [PERSON] борг не повернув, рішення суду не виконав. Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачений обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 1 ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Судом встановлено, що рішенням суду вже стягнуто з [PERSON] суму основного боргу за Договором позички у розмірі 360 000,00 грн. Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що [PERSON] прострочив виплату боргу за договором позики, а договором поруки не вирішено питання щодо відповідальності поручителя [PERSON] по сплаті процентів, неустойки, відшкодування збитків, то вони повинні відповідати перед відповідачем за завдані простроченням збитки солідарно. Враховуючи, що наданий позивачем розрахунок процентів, штрафу, 3 % річних та пені виконаний за вірною формулою та не спростований відповідачем, суд покладає його в обґрунтування рішення (т. 2а.с.66-75). При цьому, до вимоги про стягнення пені суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності визначений п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України та стягнути її розмір в межах річного терміну, а в решті вимог в цій частині слід відмовити. Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню солідарно 725 486,53 грн заборгованості за процентами, 10 800 грн штрафу, 63 210,45 грн 3% річних за несплату процентів, 51 898,02 грн 3% річних за не повернення позики, 1 220 458,87 грн пені за основною сумою заборгованістю за позикою та 34 881,74 грн пені за процентами, а всього 2 106 735 грн 61 коп.. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення на його користь з відповідачів інфляційних втрат, то суд не може погодитись з наданими позивачем розрахунком їх розмірі, оскільки в його основу покладена не сума заборгованості за договором позички стягнута за рішенням суду, а її еквівалент до іноземної валюти (долари США), а тому в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити. Що стосується зустрічних вимог, то рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] достовірно знав про те, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] про стягнення заборгованості за оскаржуваним договором позички, оскільки як сам особисто так і його представник неодноразово направляли на адресу суду клопотання про відкладення судових засідань (т.1 а.с.9). Вказаним рішенням стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики, укладеним між сторонами 18 березня 2012 року, у розмірі 360 000 грн. Рішення не оскаржувалось [PERSON] в апеляційному порядку. Будь-яких порушень вимог, встановлених Цивільним кодексом України, щодо форми та порядку укладання зазначеного правочину судом встановлено не було. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Таким чином зустрічні позовні вимоги суд вважає необґрунтованим і не підлягаючими задоволенню. Вирішуючи справу таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача по 1827 грн. судових витрат з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed