Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду з даним позовом. Позов мотивує тим, що на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2013 року вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Зазначає, що з набранням рішення законної сили про визнання за нею права власності на даний житловий будинок до неї перейшло і право власності на присадибну ділянку. Посилається на те, що на Ѕ частину присадибної земельної ділянки площею 0,1000 га цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0237 га для ведення особистого селянського господарства вона має правовстановлюючі документи. На іншу Ѕ частину земельної, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та на Ѕ частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства її онук [PERSON] за життя звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , однак свідоцтва про право власності за законом після смерті батька не отримав, оскільки [INFO] помер. На даний час вона є власником вищезазначеного житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки, на якій розташований будинок, тому посилаючись на положення ст.. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України просить визнати за нею право власності на дві земельні ділянки. 02 жовтня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. 23 жовтня 2019 року підготовче судове засідання у даній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримала, з підстав викладених в ньому, просила суд його задовольнити. Представник відповідача - Фастівської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Направив до суду клопотання в якому просив суд розглядати справу без участі представника міської ради та зазначив, що Фастівська міська рада проти позову не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] зазначає, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а тому посилаючись на положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України просить визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки розташованої по [ADDRESS] наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, та на Ѕ частину земельної ділянки розташованої за тією ж адресою, наданої для ведення особистого селянського господарства. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Під час розгляду цивільної справи № 693/598/13-ц (постанова від 10.10.2018р) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду роз`яснив, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на якій розташована ця будівля, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] , син позивачки [PERSON] (Свідоцтво про народження а.с.50), помер [INFO] , що підтверджено Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 02 квітня 2012 року (а.с.51а). Так, з матеріалів спадкової справи № 143/2012 заведеної Фастівським міським державним нотаріусом Бойко О.О., вбачається, що [PERSON] , на підставі Державних актів про право власності на земельну ділянку Серія ЯД № 935844 та Серія ЯД № 935845 належали земельні ділянки площею 0,1000 га, що розташована по [ADDRESS] , призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер № 3211200000:06:003:0043 та площею 0,0237 розташована по [ADDRESS] , призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер № 3211200000:06:003:0044 (а.с.66, 71). З вищезазначеної спадкової справи, вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , окрім матері [PERSON] , звернувся його син [PERSON] . Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2013 року, наявного в матеріалах справи, за позивачкою [PERSON] визнано право власності на житловий будинок № 4 з погосподарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого 2012 року. Вказане право власності 18 листопада 2013 року, було зареєстровано за позивачкою у Реєстраційній службі Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Між тим, як вбачається зі Свідоцтв про право власності на спадщину за законом, виданого 21.05.2013 року державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Київської області Бойко О.О., позивачка [PERSON] отримала Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої на території [ADDRESS] , наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0237 га розташованої на території [ADDRESS] , наданої для ведення особистого селянського господарства та госп. будівель і споруд, як спадщину після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 16, 22). З вказаних свідоцтв вбачається, що спадкоємцем іншої Ѕ частки спадкового майна померлого [PERSON] є його син - [PERSON] . Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Між тим, в ході розгляду справи судом встановлено, що права позивача жодним чином не було порушено, оскільки останній, як власнику житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] належить Ѕ частина земельної ділянки необхідна для його обслуговування, доказів протилежного стороною позивача надано не було. На думку суду, позивачем при зверненні до суду було невірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки як вбачається з матеріалів справи земельні ділянки, що розташовані [ADDRESS] є спадковим майном, які перейшли до позивача та її онука [PERSON] в порядку спадкування за законом в рівних частинах. Оскільки, спадкоємець [PERSON] , як вбачається з матеріалів справи помер [INFO] (а.с.28), позивач має право звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті онука [PERSON] , а у разі обґрунтованої відмови нотаріуса у видачі Свідоцтв про право власності після смерті [PERSON] , за захистом своїх прав та інтересів звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав, передбачених статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України, щодо визнання за позивачем [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0237 розташовану по [ADDRESS] , для ведення особистого селянського господарства та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за тією ж адресою для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed