Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

У грудні 2013 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1994 року по 2012 рік. У 2005 році на імя відповідача був укладений кредитний договір на купівлю квартири [ADDRESS]. По даному договору вона виступила поручителем. За час шлюбу кредитні зобов'язання повністю ними виконані. В добровільному порядку відповідач відмовляється поділити майно. Вважає, що відповідач порушує її право на отримання частки в майні, що перебуває у спільній сумісній власності. Просила суд визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем право власності на ? частини визнали. Проти покладення судових витрат на відповідача заперечували, оскільки позивачка з власної ініціативи звернулась до суду, в добровільному порядку майно не ділила, тому її права не порушені. Просили суд відмовити в задоволенні позову в частині покладення судових витрат на відповідача, в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частини квартири - не заперечували. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 26 листопада 1994 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Московської районної державної адміністрації м. Києва. Від спільного проживання сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 лютого 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 26 грудня 2003 року між ЗАТ «Укржитлокомплекс» та [PERSON] укладено договір №16-03/-В про інвестування будівництва житла чи іншого об'єкту нерухомості. У п.1.1 договору вказано, що об'єктом інвестування є квартира, що знаходиться в будинку за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області 29 січня 2007 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 01 лютого 2007 року [PERSON] зареєстрував право власності на вищевказане майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Києво-Святошинської бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], частки яких є рівними, тобто по ? частині. За наведених вище обставин, суд вважає доводи позивача обґрунтованими належними та допустимими доказами, оцінюючи їх в сукупності, та задовольняє позовні вимоги. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат у відповідності до ст. 79 ЦПК України відноситься судовий збір, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, витрати на правову допомогу. Враховуючи наведене, з відповідача слід стягнути витрати пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 743,33 грн., що підтверджується квитанцією від 04 грудня 2013 року відповідно до задоволених вимог. Доводи відповідача, що судові витрати мають покладатись лише на позивача, оскільки при зверненні до суду вона в добровільному порядку не бажала вирішити спір, тому її права не порушені, суд до уваги не бере, оскільки розподіл судових витрат здійснюється в встановленому кодексу порядку.

Outcome: approved