Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

У грудні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість у сумі 82 017,99 грн., яка складається з суми основного боргу 69 427 грн., трьох процентів річних 1 466,53 грн., інфляційних витрат за період з 24 березня 2018 року по 05 грудня 2018 року у розмірі 2 589,72 грн., процентів за користуання грошовими коштами за період з 24 березня 2018 по 05 грудня 2018 року в розмірі однієї облікової ставки НБУ у розмірі 8 534,74 грн. В обгрунтування позову зазначено, що 30 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого [PERSON] передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 80 000 грн., яку зобов`язався повернути на першу вимогу позивача. В січні 2018 року позивач звернувся до відповідача про повернення належних коштів, що передбачено умовами позики та зазначено у рописці. 03 лютого 2018 року відповідач частково повернув борг у сумі 200 доларів США, що відповідно офіційного курсу НБУ станом на 02.02.2018 становить 5 572 грн. 23 березня 2018 року відповідач повернув ще 5000 грн. Факт передачі коштів засвідчений сторонами у додатку до розписки. В подальшому жодних сум відповідач не повертав. Не дочекавшись остаточного повернення суми, 20 серпня 2018 року позивач направив поштою на адресу проживання відповідача лист з повторною вимогою повернути борг. Однак, лист-вимогу відповідач не отримав та конверт повернувся на адресу позивача. Таким чином, відповідач отримати листа відмовився, що свідчить про його не бажання повертати належні позивачу гроші і порушення зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики. Оскільки вимога про повернення грошових коштів була визнана відповідачем та частково задоволена 03.02.2018 р. та 23.03.2018 року, починаючи з 24.03.2018 року відповідач є таким, що прострочив виконання обов`язку по поверненню грошових коштів на підставі договору позики. Тобто період прострочки визначається починаючи з 24 березня 2018 по 05 грудня 2018 року. Сума заборгованості за позикою станом на 05.12.2018 року становить: 80 000 - 5 572,00 грн. - 5000,00 грн. = 69427,00 грн. Окрім того, відповідач, що порушив виконання зобов`язання по поверненню належних коштів, повинен сплатити суму штрафних санкцій за весь період прострочки: 3% річних в розмірі - 1466,53 грн., інфляційні за період з 24 березня 2018 по 05 грудня 2018 року - 2589,72 грн., проценти за користування грошовими коштами за період з 24 березня 2018 по 05 грудня 2018 року в розмірі однієї облікової ставки НБУ - 8534,74 грн. З урахуванням розрахунку, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача станом на 05 грудня 2018 року становить 82 017,99 грн. Ухвалою суду від 12 грудня 2018 року провадження за вищевказаним позовом відкрито в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с. 19). 04 січня 2019 року відповідач надав письмовий відзив по справі до Ленінського районного суду м. Харкова (а.с. 25-27). У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що він у період з весни 2016 року по листопад 2017 року працював у СПД-ФОП « [PERSON] » та займався закупівлею продукції для приготування страв у три заклади піцерії «Дегусто». Кошти для закупівлі продукції він отримував від адміністраторів закладів. В листопаді 2017 року він написав заяву про звільнення та останній звіт ним було зроблено 28 листопада 2017 року. Після того на роботу він не вийшов та до 03 лютого 2018 року [PERSON] не бачив. 03 лютого 2018 року під фізичним насильством та під контролем двох молодиків він поїхав до приміщенням ресторану на [ADDRESS] , де заднім числом та під диктовку написав боргову розписку. В подальшому у нього запитали, чи є в наявності гроші, на що він відповів, що має 200 доларів США. Йому запропонували розкреслити графік повернення коштів, зазначити суму та поставити свій підпис, що ним і було зроблено. В подальшому йому також погрожували, пропонували платити кошти за розпискою, щоб не було неприємностей. 23 березня 2018 року він приїхав до [PERSON] та передав йому ще 5000 грн. Відповідач зазначив також, що грошові кошти він передавав поза своєї волі, оскільки був заляканий. Боргову розписку не визнає, вважає її несправжньою, оскілька була написана під тиском та з погрозами фізичної розправи. Також відповідач зазначив, що у жовтні 2018 року за місцем його мешкання він отримав повістку про виклик до Шевченківського відділу поліції м. Харкова за фактом розкрадання майна СПД-ФОП « [PERSON] » у кримінальному провадженні № 12018220480003667, де від слідчого йому стало відомо, що заява відносно нього на розкрадання майна написана [PERSON] , він має підстави звернутись із заявою до правоохоронних органів про застосування до нього фізичного насильства та вимагання коштів. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у ньому. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог, просили у позові відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлене наступне. 30 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошову позику в розмірі 80 000 грн., яку зобов`язався повернути за першою вимогою. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача від 30 листопада 2017 року, що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 ЦК України, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи а.с. 37. Грошові кошти у розмірі 80 000 грн. були передані 30 листопада 2017 року в момент підписання розписки. Статтею ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно умовам договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позивальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у строк та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу. Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Суд вважає, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що зазначені у розписці кошти йому не передавались та на нього здійснювався психологічний тиск з боку позивача. Сам по собі факт наявності розписки на зазначену суму які, як стверджував сам відповідач були оформлені ним власноручно та в подальшому частково добровільно кошти ним було повернуто, на думку суду підтверджують факт отримання відповідачем вказаних в розписці грошей і відсутність примусу позивача у їх складанні. Таким чином, доводи відповідача про те, що позивач змусив його написати боргову розписку є недоведеними, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів з цього приводу, як і його звернення в правоохоронні органи з приводу погроз, вимагання чи шантажу. Як вбачається з графіку повернення коштів на вимогу позивача, відповідач 03 лютого 2018 року частково повернув борг у сумі 200 доларів США, що відповідно офіційного курсу НБУ станом на 02.02.2018 (1 USD = 27,8695 грн.) становить 5 573,90 грн. (а.с.13). 23 березня 2018 року відповідач повернув ще 5000 грн. Факт передачі коштів засвідчений сторонами у додатку до розписки на зворотній сторінці (а.с. 37). В подальшому жодних сум відповідач не повертав. Не дочекавшись остаточного повернення суми, 20 серпня 2018 року позивач направив поштою на адресу проживання відповідача лист з повторною вимогою повернути борг. Однак, лист-вимогу відповідач не отримав та конверт повернувся на адресу позивача (а.с. 10-12). Таким чином, відповідач отримати листа відмовився, що свідчить про його не бажання повертати належні позивачу гроші і порушення зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики. Оскільки вимога про повернення грошових коштів була визнана відповідачем та частково задоволена 03.02.2018 р. та 23.03.2018 року, починаючи з 24.03.2018 року відповідач є таким, що прострочив виконання обов`язку по поверненню грошових коштів на підставі договору позики. Тобто період прострочки визначається починаючи з 24 березня 2018 по 05 грудня 2018 року = 257 днів. Сума заборгованості за позикою станом на 05.12.2018 року становить: 80 000 - 5573,90 грн. - 5000,00 грн. = 69426,10 грн. Окрім того, відповідач, що порушив виконання зобов`язання по поверненню належних коштів, повинен сплатити суму штрафних санкцій за весь період прострочки: 1) 3% річних в розмірі - 1466,51 грн., яка розрахована наступним чином: 69 426,10 : 365 : 100 % х 3 % х 257 днів = 1 466,51 грн. 2) інфляційні витрати за період з 24 березня 2018 по 05 грудня 2018 року., які розраховані наступним чином: сукупний індекс інфляції розраховуємо за повні місяці просрочки за період з квітня 2018 по листопад 2018 - квітень 2018 (100,8 : 100 ) = 1,008 - травень 2018 (100,0 : 100 ) = 1,000 - червень 2018 (100,0 : 100 ) = 1,000 - липень 2018 (99,3 : 100 ) = 0,993 - серпень 2018 (100,0 : 100 ) = 1,000 - вересень 2018 (101,9 : 100 ) = 1,019 - жовтень 2018 (101,7 : 100 ) = 1,017 - листопад 2018 (101,4 : 100 ) = 1,014 Всього супупний індекс інфляціїї 1,008 х 1,000 х 1, 000 х 0,993 х 1,000 х 1,019 х 1,017 х 1,014 = 1,052 Інфляційне збільшення суми боргу = (сума боргу х сукупний індекс інфляції) - сума боргу (69 426,10 х 1,052) - 69 426,10 = 3 610,16 грн. Згідно розрахунку позивача інфляційне збільшення склало 2589,72 грн. Таким чином, суд не може самостійно збільшувати позовні вимоги, у зв`язку з чим в загальну суму заборгованості враховує саме суму 2589,72 грн. 3) сума заборгованості з урахуванням облікової ставки НБУ: - за період з 24.03.2018 по 12.07.2018 = 3 589,23 грн. (69426,10 : 365 : 100 % х 17,00 % х 111 дн. х 1); - за період з 13.07.2018 по 06.09.2018 = 1864,04 грн. (69426,10 : 365 : 100 % х 17,50 % х 56 дн. х 1); - за період з 07.09.2018 по 05.12.2018 = 3 081, 38 грн. (69426,10 : 365 : 100 % х 18,00 % х 90 дн. х 1). Таким чином, загальна сума заборгованості з урахуванням облікової ставки НБУ складає 8 534,65 грн. (3 589,23 + 1 864,04 + 3 081,38). З урахуванням розрахунку, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача станом на 05 грудня 2018 року становить 82 016,98 грн. (69 426,10 + 1 466,51 + 2589,72 + 8 534,65). Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 133 судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 820,18 гривень. Суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача комісії банку та витрат на пальне для участі у судовому засіданні у розмірі 179,82 грн., оскільки такі витрати не належать до витрат, пов`язаних з роглядом справи у розумінні статті 133 ЦПК України.

Outcome: partial