Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що [PERSON] [INFO] на праві приватної власності належить житлова квартира [ADDRESS]. У зазначені квартирі також зареєстровані відповідачі, які у 2010 році виїхали з даної квартири та по теперішній час в ній не проживають. За увесь час не проживання відповідачі не робили жодних заходів для реєстрації прав, що належать їм по користуванню квартирою, зі свого боку перешкод не чинив. Виїжджаючи відповідачі зібрали усі свої особисті речі. З моменту виїзду, відповідачі не несуть жодних обов'язків по оплаті житла та комунальних послуг, відповідно не приймають участь в поточному ремонті житлового приміщення, усі заходи по утриманню даного житла несе сам. Відповідачі, будучі зареєстрованими у квартирі [ADDRESS], але фактично не проживаючи у ній, створюють додаткові витрати по оплаті комунальних послуг для позивача, місцезнаходження відповідачів невідомо, тому звернувся до суду. Позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: квартира [ADDRESS] та визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: квартира [ADDRESS]. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10 січня 2018 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз'яснено відповідачам право подати відзив на позов. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 13.06.2018 року вирішено провести заочний розгляд справи. Позивач та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, зазначивши, що позивач є інвалідом 2ї групи та має намір оформити субсідію, бо має скрутне матеріальне становище, квартира належить позивачу, 1/2 частини права власності оформлена та після смерті батьків ще відкрита спадкова справа, крім позивача ніхто не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, відповідачі є лише користувачами квартири. В подальшому позивач та його представник у судове засідання не прибули, надавши суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Заяви про розгляд справи за її відсутністю або відзив суду не надано, про причини неявки не повідомлено, що, відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідачі, це діти позивача, які вже більше чотирьох років у квартирі не проживають, син виїхав до Росії, донька останній раз приходила до батька чотрири роки тому. Проживає поблизу до позивача, часто його відвідує, та відповідачів в квартирі не бачить, їх речей також, позивач не перешкоджає їм проживати у квартирі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, виходить з такого. Судом встановлено, що квартира за адресою: квартира [ADDRESS], відповідно свідоцтва право власності [NUMBER] (а.с. 6), знаходилась у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Однак, [PERSON] помер [INFO] та [PERSON] померла [INFO], про що свідчать свідоцтва про смерті (а.с.7,8). У свідоцтві про право власності на житло [NUMBER], зазначено, що видане свідоцтво про право на спадщину за законом Першою маріупольською держнотконторою 30.07.2002 реєстр №8-3645 на 1/3 частку квартири, яка належала [PERSON] його дружині [PERSON], його сину - [PERSON] в рівних частках кожному. Після смерті [PERSON] до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, оскільки у Спадковому реєстрі інформація відсутня (а.с. 56). Однак після смерті [PERSON], з заявою про прийняття спадщини зверталися [PERSON] та [PERSON] (а.с. 45). Відповідно, спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] державним нотаріусом видане свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири, що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло, виданого 23.12.1993 року Ясинуватським відділенням Донецької залізниці м.Ясинувата, зареєстрованого у Маріупольському бюро технічної інвентаризації 27.06.2002, реєстр №35678. Таким чином поз-ивач є власником квартири у розмірі 1/2 частки квартири та після смерті батьків проживає у квартирі, інші спадкоємці до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не зверталися. Згідно наданої інформації відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб департаменту адміністративних послуг від 03.01.2017 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 22.03.2015 та з 18.04.2003 року, відповідно, зареєстровані у квартирі [ADDRESS], по теперішній час. Відповідно до акту від 06.12.2017 року, складеного Комітетом самоорганізації населення «Хмельницький», [PERSON] та [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживають (а. с. 33). З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що квартира перебуває у власністі позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. На підставі викладеного, враховуючи, що позивач є єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS], інших власників сдом не встановлено, відповідачі, які є лише користувачами квартири, тривалий час не мешкають у цій квартирі, про що також зазначив свідок [PERSON] у судовому засіданні та підтверджується актом про непроживання відповідачів, а отже відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відсутні без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, судом не встановлено домовленості між власником та відповідачем, які б вказували на поважність такої відсутності останніх, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд стягує із відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі 352,40 грн. з кожного, оскільки позивач звільненй від сплати судового збору бо є інвалідом 2ї групи.

Outcome: approved