Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У грудні 2013 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], яким просив недійсним нотаріальний договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,0489 га. укладений між ними 17 травня 2012 р., визнати недійсним правовстановлюючий документ [PERSON] на дану земельну ділянку - державний акт та скасувати його державну реєстрацію, та витребувати від [PERSON] належну [PERSON] земельну ділянку. Послався, що [PERSON] не була власником земельної ділянки, оскільки її право власності на неї скасовано за рішенням суду, а його право власності за договором з попередніми власниками є навпаки чинним, а тому наявний у неї державний акт та договір між нею та [PERSON] слід визнати недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 21, ч. 2 ст. 203, 216 ЦК України. Оскільки він є власником земельної ділянки, то її слід витребувати від добросовісного набувача [PERSON] Ухвалою суду від 28 травня 2014 р. занесеною до журналу судового засідання до участі в справі залучено третю особу без самостійних вимог [PERSON], дружину позивача. Ухвалою суду від 29 липня 2014 р. до участі в справі залучено в якості співвідповідачів третіх осіб в справі - [PERSON], [PERSON] й [PERSON] (а.с.93). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Відповідачка [PERSON] з представником, представник [PERSON], в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Представник [PERSON] подав до суду заяву про визнання позову (а.с.128). Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь справі, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Існує низка судових рішень, що набрали законної сили та встановили обставини щодо сторін у справі. Так із рішень апеляційного суду Миколаївської області від 11 грудня 2013 р. та 30 липня 2014 р. (а.с.55-57, 109-111) вбачається наступне. [PERSON], який помер 24 травня 2007 р., належала на праві власності земельна ділянка, яка розташована по [ADDRESS] у м. Миколаєві. 14 листопада 2001 р. між [PERSON] та [PERSON] на товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2004 р. вказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним та визнано право власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] На підставі цього рішення суду, яке набрало законної сили 07 листопада 2004 р., [PERSON] 02 серпня 2005 р. отримав державний акт та 21 листопада 2009 р. продав спірну земельну ділянку [PERSON] та [PERSON] Вказана угода була нотаріально посвідчена та зареєстрована в реєстрі. Тобто, з цього часу власниками спірної земельної ділянки стали [PERSON] та [PERSON] 13 червня 2012 р. [PERSON] та [PERSON] уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з [PERSON] та право власності останнього на спірну земельну ділянку 12 квітня 2013 р. було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 23 листопада 2009 р. ухвалою апеляційного суду Миколаївської області вищезазначене рішення Ленінського районного суду від 06 жовтня 2004 року про визнання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки дійсним та визнання за [PERSON] право власності на неї, яке переглядалось за апеляційною скаргою [PERSON] (донька [PERSON] від першого шлюбу) скасовано та справу направлено на новий розгляд до того ж суду. В подальшому, 22 липня 2010 р., справа за позовом [PERSON] залишена без розгляду. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2008 р. визнано право власності в порядку спадкування за законом на спірну земельну ділянку за [PERSON] та визнано недійсним державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку, який був виданий [PERSON] Рішенням того ж суду від 17 червня 2011 р. позов [PERSON] задоволено та визнано недійсним державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку виданого на ім'я [PERSON] 26 грудня 2011 р. управлінням Держкомзему на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2008 р. на ім'я [PERSON] видано державний акт на спірну земельну ділянку За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 17 травня 2012 р. [PERSON] продала спірну земельну ділянку [PERSON] 31 травня 2013 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18 листопада 2013 р. (а.с.26-27) скасовано рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2008 року, яким визнано право власності в порядку спадкування за законом на спірну земельну ділянку за [PERSON] з тих підстав, що остання не прийняла спадщину та спірна земельна ділянка не увійшла у склад спадщини після смерті [PERSON] В даній справі наявні також й письмові докази про скасування 31 травня 2012 р. державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2011 р. (а.с.116). Вирішуючи спір, суд виходить з того, що державні акти [PERSON] та [PERSON] про право власності на спірну земельну ділянку видані на підставі судових рішень, які згодом були скасовані. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. [PERSON] зареєстрував право власності 12 квітня 2013 р., а [PERSON] 31 травня 2013 р., обидва на підставі цивільно - правових угод (а.с.124-125). Спадщину після смерті [PERSON] його донька [PERSON], (родинний зв'язок встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2014 р. - а.с.144,145), не прийняла, тобто письмово із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини не зверталася, зі спадкодавцем на час його смерті зареєстрована не була, що підтвердила суду особисто. Стаття 126 ЗК України в редакції, що діяла на час видачі [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку передбачала, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Частина 2 цієї статті встановлювала, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Правова підстава придбання [PERSON] спірної земельної ділянки у власність - рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2008 р. скасоване у їй відмовлено по суті у визнанні за собою права власності. Відтак усі правові наслідки рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2008 р., зокрема оформлення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, анульовані. Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Визнання недійсним державного акту, який виконує лише посвідчувальну функцію, залежить від дійсності правової підстави його видачі. На час придбання [PERSON] за договором купівлі - продажу, який не визнаний дотепер недійсним, а тому його правомірність презумується, спірної земельної ділянки існування державного акту на право власності на ту ж земельну ділянку [PERSON], виданого на підставі в подальшому скасованого судового рішення, порушувала права позивача, тому цей державний акт серії ЯК №273118 виданий Миколаївською міською радою і зареєстрований у книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №481010001001450 від 26 грудня 2011 р. слід визнати недійсним. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1,2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Зміст правочину договору продажу земельної ділянки вчиненого [PERSON] на користь [PERSON] суперечить ЦК України, оскільки відчужувач не мала права на майно, що продавалося, що також і суперечить вимозі про дотримання правочином вимоги про його відповідність моральним засадам суспільства. Тому договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 17 травня 2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №648 слід визнати недійсним. Спірна земельна ділянка перебуває у володінні [PERSON], який здійснює її благоустрій та поліпшення, що встановлено із документів наданих його представником (а.с.133-143) Якщо позивач вимагає повернення майна відчуженого третіми особами за договором, учасником якого позивач не був, належним способом захисту є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації - ст. 388 ЦК України (постанова ВСУ від 25 червня 2014 р., справа № 6-67цс14). За такого, позовна вимога про витребування [PERSON] земельної ділянки від [PERSON], який нею фактично володіє та користується, підлягає задоволенню також. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації державного акту на право власності на ім'я [PERSON] та договору купівлі-продажу від 17 травня 2012 р. надлишковими, оскільки прийняття рішень про їх недійсність має наслідком державну реєстрацію відповідних прав (ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно ст. 88 ЦПК України пропорційно частковому задоволенню позовних вимог відповідачу за рахунок [PERSON] та [PERSON] в рівних частках слід відшкодувати судовий збір за задоволені вимоги немайнового характеру 229,40 грн. та 1303,14 грн. за вимогу майнового характеру.

Outcome: partial