Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що є власником квартири [ADDRESS]. Квартира належить їй на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 2001 року. З відповідачем перебувала у шлюбі, який розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2011 року. Відповідач з 2010 року у спірній квартирі не проживає, а тому позивач вважає, що [PERSON] як колишній член сім'ї власника втратив право користування житлом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Із заявою про розгляд справи у його відсутності та з повідомленням причин неявки до суду не звертався. Відзиву на позовну заяву до суду не надавав. За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у відсутності сторін. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з договору купівля - продажу квартири від 27 грудня 2001 року, [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] ([PERSON]) у місті Добропілля Донецької області (а.с.6) Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2011 року розірвано шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 12 серпня 1978 року Баницьким сРАЦСом Глуховського району Сумської області, актовий запис № 18. (а.с.18) З домової книги для реєстрації громадян, які проживають в [ADDRESS] вбачається, що відповідач зареєстрована за даною адресою (а.с.9). Згідно акту від 21 листопада 2018 року, складеного майстрами ПП «Добропільська ремонтно-експлуатаційна служба «Південний» та жителями будинку [ADDRESS] відповідач [PERSON] не проживає з 2010 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.10) Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач під час перебування з відповідачем у шлюбі, який зареєстрований 12 серпня 1978 року, придбала 27 грудня 2001 року у власність квартиру [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України). Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частина 1 статті 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана позивачем у період шлюбу з відповідачем, а тому вона є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку із чим відповідач [PERSON] не може бути позбавлений свого законного права користування цим нерухомим майном. За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними. Згідно з пунктом 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з частиною 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім'ї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою слід відмовити.

Outcome: dismissed