Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

У грудні 2017 року ТОВ «Солостар» звернулося до суду з зазначеним позовом до відповідача [PERSON], треті особи: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері реєстрації Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСББ «Добровольців 10» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2017 року було передано для розгляду судді Ходаківському М.П. (а.с.1). В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що ТОВ «Солостар» є власником багатоквартирного будинку № 10 по пров. Добровольців у місті Дніпрі, у тому числі квартири № 605, на підставі акта оцінки вартості та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Солостар» від 15 лютого 2017 року. Не маючи жодних цивільно-правових підстав у вказаній квартирі проживає відповідач [PERSON], яка вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю не виконала, чим порушує права власника вільно володіти та розпоряджатися належним йому майном. З урахуванням викладеного позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні належною на праві власності ТОВ «Солостар» квартирою № 605 про пров. Добровольців, буд. 10, у місті Дніпрі шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та зазначити, що рішення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача (а.с.3-5). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.14). До суду 12 січня 2018 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.15). Ухвалою судді Ходаківського М.П. від 15 січня 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Солостар» до [PERSON], треті особи: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері реєстрації Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСББ «Добровольців 10» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення (а.с. 16-17). У подальшому у судовому засіданні було задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська фірма «Мрія» (а.с.56-57). Розпорядженням в.о. керівника апарату Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2018 року указану цивільну справу призначено до повторного автоматизованого розподілу судових справ у звязку із закінченням пятирічного строку повноважень судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ходаківського М.П. (а.с.88) Справа за указаним позовом згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 липня 2018 року передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.87), який ухвалою від 30 липня 2018 року прийняв її до свого провадження (а.с.89). Представник позивача ТОВ «Солостар» [PERSON] надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.112). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Проте, у матеріалах справи міститься відзив представника відповідача на позовну заяву, у якому останній посилається на те, що відповідач вселилася до кімнати № 34 гуртожитку з підстав, що не суперечать п. 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувалася цим житлом з 2003 року, внаслідок чого право користування відповідачем житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, а вимоги щодо виселення відповідача із спірного житлового приміщення є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла (а.с.75-77). Представники третіх осіб у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника третьої особи Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надійшла заява про проведення розгляду справи без фіксації судового процесу, у задоволенні позовних вимог просили відмовити (а.с.113). У матеріалах справи містяться письмові пояснення представника третьої особи ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія», у яких останній позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, а також просить розглянути справу без його участі. Крім того, представник ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» зазначає, що до 13 вересня 2016 року гуртожиток по пров. Добровольців, буд. 10, у місті Дніпрі належав на праві власності товариству та входив до його статутного капіталу та особам, які перебували у трудових відносинах з ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія» було надано кімнати у гуртожитку для проживання. 13 вересня 2016 року гуртожиток за указаною адресою було реконструйовано у багатоквартирний житловий будинок. 17 лютого 2017 року власником указаного багатоквартирного будинку стало ТОВ «Солостар». У ТОВ «ДФ «Мрія» відсутня інформація з приводу прийнятих рішень на поселення відповідача у колишню будівлю гуртожитку, у тому числі і про наявність цивільно-правових угод між ТОВ «ДФ «Мрія» та відповідачем, на підставі яких проживання останньої у будинку було б можливим (а.с.60-62). Згідно з приписами ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що ЗАТ «Дніпропетровська фірма «Мрія» на підставі свідоцтва про право власності САА № 8090063, виданого 07 листопада 2005 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27 жовтня 2005 року, належав на праві власності гуртожиток, який знаходиться за адресою: місто Дніпро, пров. Добровольців, буд. 10 (а.с.78-80). Згідно із відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС в Дніпропетровській області від 12 січня 2018 року відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], гуртожиток з 29 червня 2010 року (а.с.15) Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 27 грудня 2017 року у лютому 2017 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] було зареєстровано право власності ТОВ «Солостар» на частину квартирного (багатоквартирного) житлового будинку літ. А-9, обєкт житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: місто Дніпро, пров. Добровольців, буд. 10, на підставі декларації про готовність до експлуатації обєкта, який належить до І-ІІІ категорії складності серія та номер ДП143162571411, виданої 13 вересня 2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, акта оцінки вартості та приймання-передачі обєкта нерухомого майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Солостар» від 15 лютого 2017 року виданого ТОВ «Дніпропетровська фірма «Мрія». У подальшому ТОВ «Солостар» у вересні 2017 року зареєструвало за собою право власності на квартиру загальною площею 22,8 кв.м. та житловою площею 17,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі технічного паспорта від 15 березня 2017 року, виданого ТОВ «Концепт К», протоколу ТОВ «Солостар» № 64 від 22 березня 2017 року (а.с.9) Після отримання права власності на спірне майно позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало проживання у квартирі відповідача. На адресу відповідача позивачем було направлено письмову вимогу від 22 березня 2017 року про необхідність звільнення житлової площі (а.с.10-13). У звязку із цим ТОВ «Солостар» звернулося до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). За статтею 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із вимогами ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України). Частиною 2 ст.\~386\~ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.\~387\~ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При зверненні до суду з позовом ТОВ «Солостар» мотивувало свої вимоги про виселення відповідача нормами ЦК України, якими врегульовано питання захисту права власності. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства та врегульовано положеннями ЖК України. Регулювання відносин з користування гуртожитками повязане із спеціальним правовим статусом цього житла. Тому норми глави 4\~Житлового кодексу УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства стосовно гуртожитків є спеціальними відносно норм цивільного законодавства. Якщо відносини не врегульовані спеціальним законодавством про гуртожитки, необхідно керуватися загальними нормами про договір найму житла як інституту житлового права. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і підстави заселення у гуртожиток. Якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст.\~132\~ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК УРСР, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення. У частині 4 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР ). Частиною третьою статті 116\~ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК УРСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Відповідно до ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом саме на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача. Згідно із ч.5 ст.81\~ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.6 ст.81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Системний аналіз норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що обставини якими ТОВ «Солостар» обґрунтовує свої вимоги підлягають доказуванню, які не можуть ґрунтуватись на припущеннях та для доказовості користування [PERSON] належним на праві власності ТОВ «Солостар» квартирою № 605 всупереч його волевиявленню, останній повинен надати належні докази. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення ТОВ «Солостар» від обов'язку доказування та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях. В обґрунтування своїх позовних вимог ТОВ «Солостар» посилається на те, що після отримання права власності на спірне майно ТОВ «Солостар» намагався отримати доступ до квартири, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало проживання у квартирі відповідача [PERSON], не маючи жодних цивільно-правових підстав. Однак, до суду не надано жодних допустимих доказів, які б підтверджували, що [PERSON] всупереч волевиявленню позивача дійсно користується спірною квартирою № 605. Дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача із спірного житлового приміщення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed