Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 15.06.2014 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у сторін є спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між подружжям не склалось через відсутність взаєморозуміння. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично шлюб між сторонами припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Ухвалою суду від 25.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 10.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Враховуючи неявку відповідача, яка була належно повідомлена про місце, дату та час судового засідання та не повідомила про причини неявки, відсутність відзиву, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити рішення в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та просив суд розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем. Також вказав, що після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати разом із матір`ю, спір щодо утримання дитини та поділу майна відсутній. Судові витрати просив залишити без компенсації. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15.06.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (на 7 а.с.). Причиною розладу в сім`ї стала втрата взаєморозуміння та взаємоповаги, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягав на розлученні, мав стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи клопотання позивача, суд вважає за можливе судові витрати залишити за ним. На підставі викладеного та

Outcome: approved