Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 196\~177,73 грн.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору позики від 04.08.2017 позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 850\~200 грн. на умовах повернення до 04.11.2017. Одночасно для забезпечення виконання зобов`язання сторонами був укладений договір іпотеки, згідно з яким відповідач передав позивачу в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Позивач вказував, що протягом усього вказаного у договорі позики строку відповідач борг не повернув, хоча сам борг не заперечує. Позивач стверджував, що вручив відповідачу 03.10.2018 особисто під розписку заяву від 18.07.2018 з вимогою повернення позики, проте він цієї вимоги не виконав. Позивач зазначив, що у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики станом на 05.12.2019 утворилась заборгованість у розмірі 196\~177,73 грн., з яких 53\~457,78 грн. 3% річних за період з 04.11.2017 по 09.12.2019, 142\~999,47 грн. інфляційних втрат 04.11.2017 по 09.12.2019. Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 10.12.2019 було відкрито загальне позовне провадження. 15.07.2020 позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь 1\~079\~035,69 грн. та звернути стягнення вказаного боргу для задоволення боргових зобов`язань відповідача за рахунок предмета іпотеки шляхом передачі йому у власність квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності відповідачу, зобов`язати Києво-Святошинську районну державну адміністрацію Київської області (державного реєстратора) зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач вказав, що станом на 15.07.2020 заборгованість відповідача перед ним становить 1\~079\~035,69\~грн., з яких основний борг 850\~200 грн., 68\~761,38 грн. 3% річних за період з 04.11.2017 по 15.07.2020, 160\~074,31 грн. інфляційних втрат 04.11.2017 по 15.07.2020. Вказана заява була прийнята судом 16.10.2020 ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання. Ухвалою суду від 08.12.2020 було підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач та його представники в судове засідання також не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, неодноразово подавали клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника, проте докази неможливості явки до суду самого відповідача та іншого його представника суду не надали. За відсутності заперечень з боку позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст.\~280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. З огляду на предмет та підстави позову, а також характер спірних правовідносин, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та судову практику. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)\~визнання права. 2) визнання правочину недійсним. 3)\~припинення дії, яка порушує право. 4) відновлення становища, яке існувало до порушення. 5)\~примусове виконання обов`язку в натурі. 6) зміна правовідношення. 7)\~припинення правовідношення. 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Частинами 1-3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Приписами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. 20.10.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 520/13399/14-ц досліджував питання щодо правової можливості визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в судовому порядку. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 02.04.2020 № 154/2822/15-ц. При цьому, необхідно враховувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 у справі №\~760/14438/15-ц зазначила, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2019 у справі №\~201/3581/17, від 27.03.2019 у справі № 522/24450/14 та інших. За таких обставин, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 759/10689/14-ц, від 04.08.2020 у справі № 303/7768/13-ц та інших. У постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63) та інших. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~ч.ч.\~1-5\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням предмету та підстав позову, характеру спірних правовідносин та проаналізованих правових норм та судової практики, судом з наданих йому доказів встановлено наступне. 04.08.2017 на підставі договору позики відповідач позичив (взяв у борг) у позивача 850\~200 грн., що за курсом НБУ було еквівалентно 32\~700 доларам США, без сплати відсотків за користування позикою, до 12 години дня 04.11.2017. Позичальник у договорі вказав, що він отримав суму позики повністю до його підписання. 04.08.2017 для забезпечення виконання вказаного договору позики сторони уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Холодницькою В.О. за реєстровим № 555, відповідно до якого відповідач передав позивачу в іпотеку належну йому на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . У цьому договорі сторони погодили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, в тому числі шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, передбаченому цим договором та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 6.1.2). З огляду на п. 6.2.2 зазначеного договору іпотеки цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». 19.07.2018 приватним нотаріусом КМНО Демчик В.В. було направлено відповідачу заяву позивача від 18.07.2018, в якій він вимагав повернути йому протягом 31 дня з моменту отримання цієї вимоги борг за договором позики від 04.08.2017 у сумі 915\~954 грн., з яких 850\~200\~грн. основного боргу, 53\~001\~грн. витрат від інфляції та 12\~753 грн. 3% річних. У заяві позивач вказав, що у випадку невиконання цієї вимоги він буде змушений згідно з п. 5.2 договору іпотеки звернути стягнення на предмет іпотеки. Таку ж заяву позивач направив особисто відповідачу 27.07.2019. Вказані відправлення було повернуто Укрпоштою у зв`язку із закінчення строку зберігання, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями заяви, листа, опису вкладення у цінний лист, конвертів, фіскальних чеків, рекомендованого повідомлення та службових чеків. З наданого суду позивачем розрахунку вбачається, що станом на 15.07.2020 борг відповідача за договором позики від 04.08.2017 становить 1\~079\~035,69 грн., з яких 850\~200 грн. основний борг, 160\~074,31 грн. інфляційні втрати та 68\~761,38 грн. 3%\~річних. 06.07.2020 позивачем було знову складено вимогу до відповідача про повернення йому боргу у сумі 1\~065\~859 грн. З розписки відповідача на листі приватного нотаріуса КМНО Демчик В.В., яким він направляв відповідачу вимогу позивача від 06.07.2020, вбачається, що відповідачем було особисто отримано цю вимогу 15.08.2020. Доказів повернення відповідачем позивачу боргу суду надано не було. Також суду не було надано доказів того, що предмет іпотеки на час розгляду справи на праві власності належить відповідачу. Розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики ним не заперечено та не спростовано, тому суд приймає його. У цій категорії справ суд з власної ініціативи позбавлений права збирати докази, що вбачається зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем щодо повернення боргу не виконав і у нього утворилась станом на 15.07.2020 заборгованість за договором позики від 04.08.2017 у розмірі 1\~079\~035,69 грн., з яких 850\~200 грн. основний борг, 160\~074,31 грн. інфляційні втрати та 68\~761,38 грн. 3%\~річних, суд вважає за необхідне для захисту прав позивача задовольнити в цій частині його вимоги та стягнути цю заборгованість з відповідача на його користь. Разом з тим, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості відповідача шляхом передачі у власність позивача належної відповідачу квартири не підлягають задоволенню, оскільки з огляду на зміст спірного договору іпотеки та вимоги ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» це питання вирішується у позасудовому порядку з волі іпотекодержателя, у цьому випадку позивача. Визнавати право власності на предмет іпотеки чи передавати це право іпотекодержателю суд за такої ситуації не уповноважений. Більш того, суду не надано доказів того, що на час розгляду справи відповідач дійсно є власником спірної квартири. Тобто, вимогу позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки суд залишає без задоволення, що не позбавляє позивача права на задоволення його вимог у позасудовому порядку. Оскільки вимога про зобов`язання Києво-Святошинської РДА зареєструвати право власності на спірну квартиру за позивачем є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, вона також не підлягає задоволенню. Крім того, щодо цієї вимоги позивачем не було залучено до участі Києво-Святошинську РДА чи її правонаступника, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позову у цій частині. А отже, позов слід задовольнити лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 04.08.2017 у сумі 1\~079\~035,69 грн. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, так як позов було задоволено частково, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 10\~790,35 грн. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного, у відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст.\~11, 14-16, 509, 526, 530, 675, 599, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 1, 12, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259,\~263-268, 280-281, 351, 352, 354 ЦПК України,\~

Outcome: partial