Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 30 894,00 грн. та вирішити питання щодо судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з грудня 2018 року по березень 2019 року нею помилково та безпідставно перераховано на картковий рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 30894,00 грн., згідно до квитанцій по рахунку № [NUMBER] (картковий рахунок № [NUMBER] ), відкритому на ім`я [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк». Стверджує, що будь-які правочини чи інші належні підстави передбачені ст. 11 ЦК України, для перерахування відповідачу вказаних коштів відсутні, а відтак у відповідача відсутні законні підстави для звернення вказаних коштів, що належать позивачу, на свою користь. 25 серпня 2021 року представник позивача - [PERSON] подав письмові пояснення, в яких зазначив, що в позовній заяві допущено технічну помилку. Так, перерахування коштів на загальну суму 30 894,00 грн. [PERSON] здійснено позивачем з № [NUMBER] (картковий рахунок № [NUMBER] ), відкритому на ім`я [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 226). Заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 12.03.2020 позовні вимоги [PERSON] були задоволені (а.с.38-40). 08.07.2020 від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення від 12.03.2020 (а.с.53-59). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 09.09.2020 заочне рішення суду від 12.03.2020 було скасовано (а.с.89-90). Ухвалою судді від 09.09.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.93-94). Ухвалою від 16.09.2020 у справі було відкрито провадження, визначено розглядати її за правилами позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.97-98). Ухвалою суду від 30.11.2020 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.138-139). 21.10.2020 від представника відповідача надійшов відзив на позов (а.с.103-107) та ним подані клопотання про витребування доказів (а.с.113-119). У відзиві представник відповідача [PERSON] просила відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог, з підстав того, що рахунок № [NUMBER] не є картковим, а є поточним, також позивач посилаючись на виписку з рахунку № [NUMBER] (картковий рахунок № [NUMBER] ) не надає саму виписку або засвідчену копію тому доказів на підтвердження перерахування коштів відповідачу позовна заява не містить, а також відповідач стверджує, що з рахунку позивача їй кошти не надходило, крім цього позивач надає доказів того, що гроші було перераховано помилково та безпідставно, проте жодних обґрунтувань в чому саме полягає помилковість дій позивача , а також доказів на підтвердження зазначених обставин позовна заява не містить, таким чином ствердження позивача про помилковість дій позивача при перерахуванні коштів та про заволодіння коштами з боку відповідача є взаємовиключними, окрім вищезазначених позовних вимог відповідач також заперечує проти стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі орієнтованого переліку робіт у розмірі 15000 грн. 00 коп., оскільки позивачем не наведено розрахунку суми витрат на правничу допомогу, зазначена сума є неспівмірною ціною позову та складністю справи. Крім того, представником відповідача [PERSON] подано заяву щодо письмових пояснень представника позивача від 25.08.2021 в порґядку ст. 182 ЦПК України (а.с.249-252). Ухвалами суду від 30.11.2020, 21.01.2021, 27.05.2021, 05.07.2021 витребувано у АТ КБ «Приватбанк» наступну інформацію: чи перерахувалися кошти з рахунку [NUMBER] [PERSON] на рахунок [PERSON] за період з 01.09.2018р. по 31.03.2019р. з зазначенням дати, суми, призначення платежу, способу здійснення транзакції, тощо; з Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону за період з 01.09.2018 по 31.03.2019 гр. [PERSON] (а.с. 138-139, 160-161, 196-197, 212-213). За клопотанням представника відповідача [PERSON] судові засідання призначалися у режимі відеоконференції зв`язку з Червонозаводським районним судом м.Харкова на підставі ухвал від 30.11.2021 (а.с.138-139), 21.01.2021 (а.с.160-161), 12.03.2021 (а.с.170-171), 26.03.2021 (а.с.183-184), 27.05.2021 (а.с.196-197), 05.07.2021 (а.с. 212-213), 26.08.2021 (а.с.237). Представник позивача у судове засідання не з`явився повторно, про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача [PERSON] 21.09.2021 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в задоволенні позову просила відммовити (а.с.253). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначила, що з грудня 2018 року по березень 2019 року нею помилково та безпідставно перераховано на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти на загальну суму 30 894 грн.., згідно до дублікатів квитанцій по рахунку № [NUMBER] (картковий рахунок № [NUMBER] ), відкритому на ім`я [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.227-230). Як вбачається з дублікатів квитанцій, наданих стороною позивача, відправником [PERSON] перераховано на банківський рахунок [PERSON] грошові кошти на загальну суму 30894,00 грн. з призначенням платежу «Переказ на картку ПриватБанку. Платник: [PERSON] ». Так, здійснено перерахунок 03.12.2018 року на суму 10560,00 грн., 22.12.2018 року на суму 8272,00 грн., 12.03.2019 року на суму 12026,00 грн. (а.с.228-230). 02 грудня 2019 року позивачем [PERSON] надіслано на адресу відповідача [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 30 894,00 грн. (а.с.10-11). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», держатель електронного платіжного засобу - фізична особа, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу; електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ; мобільний платіжний інструмент - електронний платіжний засіб, реалізований в апаратно-програмному середовищі мобільного телефону або іншого бездротового пристрою користувача; платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором; платіжна система - платіжна організація, учасники платіжної системи та сукупність відносин, що виникають між ними при проведенні переказу коштів. Проведення переказу коштів є обов`язковою функцією, що має виконувати платіжна система; та користувач платіжної системи (далі - користувач) - юридична або фізична особа, якій надається послуга платіжної системи щодо виконання переказу коштів учасником платіжної системи. Згідно п. 9.2 ст. 9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжна система (крім внутрішньобанківської платіжної системи) діє відповідно до правил, установлених платіжною організацією відповідної платіжної системи. Внутрішньобанківська платіжна система діє відповідно до внутрішніх документів банку. Відповідно до пункту 14.12 частини 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи. Представник користувача має право отримати електронний платіжний засіб за довіреністю, що видана користувачем та посвідчена у встановленому законодавством порядку. У такому разі банк не несе відповідальності за проведення операцій з використанням такого електронного платіжного засобу, виданого представнику за довіреністю. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання. Платіжна вимога на примусове списання коштів може бути відкликана стягувачем у будь-який час до списання коштів з рахунка платника шляхом подання до банку, що обслуговує цього стягувача, документа на відкликання. Тобто, користувач електронного платіжного засобу, в даному випадку позивач, самостійно ініціювала та здійснила переказ грошових коштів, проте до банку із заявою про повернення грошових коштів не зверталась. Відповідно до частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14 та постанові Верховного Суду у справі № 668/7704/15-ц (провадження № 61-14244св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту, тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду від 02.03.2016р №6-3090цс15). Як вбачається з наданих представником позивача дублікатів квитанцій (а.с.228-230) [PERSON] здійснювала перекази на ім`я [PERSON] , при цьому в призначенні платежу не зазначено будь-якої підстави такого переказу. Позивачка в позовній заяві зазначила, що кошти перераховані нею призначалися для відповідача, про що зазначено в квитанції, тобто помилки щодо отримувача немає та таке перерахування здійснювалось без будь-яких умов. При цьому коли кошти перераховувались на ім`я [PERSON] між позивачем та відповідачем не обмовлялися умови їх повернення або їх призначення, тобто позивачка добровільно тричі перераховувала кошти відповідачу без будь-яких умов. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для встановлення безпідставності набуття майна відповідачем, обов`язково мають бути наступні обставини: в який спосіб спірні кошти вибули з володіння позивача; чи здійснювала позивач перерахування коштів особисто; чи були дії позивача по перерахуванню коштів добровільним та усвідомленим; яка мета перерахування коштів позивачем відповідачу; у чому полягає помилковість дій позивача по перерахуванню коштів; чи проявила позивач достатньо ступінь обережності та обачливості, аби не припуститися помилки; коли позивач дізналася про помилковість перерахування коштів, які дії вчинила задля виправлення помилки; чому якщо перше перерахування 03.12.2018 було помилковим, позивач через 18 днів, 22.12.2018 знову перераховувала кошти відповідачу; чому позивач звернулася з вимогою про повернення коштів лише через рік після перерахування; чи здійснювалися відповідачем дії, направлення на заволодіння коштами позивача, якщо так, то які. Проте, матеріали справи не містять доказів, у чому саме полягає безпідставність набуття та переказ вказаних коштів, а отже позивачем не доведено у чому саме полягає набуття або збереження відповідачем грошових коштів без достатньої правової підстави. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. 77 ЦПК України, на підтвердження своєї позиції. Відповідно до Інформації з Головного центу обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України позивач [PERSON] перебувала за межами України в період з 19.09.2018 по 13.03.2019 рр. (а.с.147). Так, під час судового розгляду встановлено, що картковий рахунок з якого перераховувались грошові кошти на рахунок відповідача відкритий на ім`я [PERSON] (а.с.227). Спірні кошти перераховувались з картки [PERSON] на картку відповідача через відділення банку або банкомат, в той час як позивач перебувала за межами України. Доказів використання електронного платіжного засобу, під час здійснення перерахувань грошових коштів відповідачу, особами, які не мають на це права або повноважень, матеріали справи не містять. З урахуванням всього вищевикладеного, позивачем не доведено безпідставне набуття відповідачем майна (коштів) за його рахунок, а тому позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів з [PERSON] є необґрунтованими. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позву, оскільки доводи позивача спростовуються матеріалами справи та ніякими доказами об`єктивно не підтверджуються. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed