Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором роздрібної купівлі-продажу № 2 від 01 червня 2018 року в розмірі 75000 грн. Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2017 року між сторонами укладено Договір роздрібної купівлі-продажу № 2 (далі Договір) відповідно до умов якого позивач (продавець) зобов`язалася на підставі замовлень відповідача (покупець) продавати продуктові та промислові товари широкого споживання (товар), призначену для особистого, сімейного, домашнього або іншого аналогічного використання, згідно з наявним асортиментом, а відповідач (покупець) зобов`язався приймати замовлений товар та оплачувати його на умовах даного договору. Відповідно до пункту 3.4 Договору позивач (продавець) має право надати відповідачу (покупцеві) право на оплату товару з відстроченням платежу (у кредит). У цьому випадку оплата товару проводиться протягом строку, вказаного в розписці. Дата розписки є датою виникнення зобов`язання по оплаті товару. Правила продажу товару в кредит встановлюються продавцем (позивачем). Відповідно до пункту 4.1 Договору сторони відповідають за невиконання взятих на себе зобов`язань у загальному порядку. Відповідно до пункту 5.1 Договору останній набуває чинності для позивача (продавця) з дати його затвердження, а для відповідача (покупця) з моменту безумовного прийняття останнім його положень, про що має свідчити підписання особистої розписки від 01 червня 2017 року сплачувати суму боргу кожного місяця 1000 грн. Відповідно до пункту 5.2 Договору його може бути розірвано кожною із сторін в односторонньому порядку з попереднім повідомленням іншої сторони за п`ять днів до моменту розірвання. В порушення зазначених вимог закону відповідач (позичальник, боржник) не виконує взяті на себе зобов`язання щодо щомісячної виплати частини суми боргу в розмірі 1000 грн, що свідчить про недотримання останнім вимог Договору. Будь-яких пояснень з цього приводу відповідач не надає. Про строки повернення боргу не повідомляє. Не намагалась домовитись із позивачем про внесення змін до умов договору щодо суми та строків повернення боргу. Вказані обставини підтверджуються відсутністю відповідних підтверджуючих документів, зокрема розписки позивача про прийняття частини суми боргу. Зважаючи на грубе порушення відповідачем вимог Договору позивач користуючись правом обумовленим у пункті 5.2 Договору, яке кореспондується із правом встановленим у статті 525 ЦК України, пункті 1 частини першої статті 611 ЦК України, статті 654 ЦК України, направив відповідачу повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку, яке було отримано останнім 31 травня 2018 року. Тобто даний Договір є розірваним з 06 червня 2018 року, а отже будь-які договірні зобов`язання сторін припинилися із вказаної дати. Таким чином, позивач стверджує, що в період часу з 01 червня 2017 року по 06 червня 2018 року сторони у своїх відносинах мали виходити із умов Договору, тобто протягом вказаного періоду часу у позивача виникло право вимоги щодо повернення частини боргу в сумі 12000 грн (щомісячно протягом року по 1000 грн), а після вказаного періоду у позивача виникло право вимагати повернення іншої частини суми боргу в сумі 63000 грн, оскільки зобов`язання останнього з приводу надання у кредит вказаної суми припинилися, а отже кожна із сторін мала повернути все, що отримала за таким договором. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 75000 грн, з яких 12000 грн з підстав невиконання умов Договору, 63000 грн з підстави розірвання Договору. У відзиві на позов поданому 16 грудня 2019 року відповідач просить відмовити у задоволенні позову, вказавши, що дійсно між нею та позивачем існували договірні зобов`язання щодо продажу товару у розстрочку, однак вона з нею повністю розрахувалася, шляхом списання з належної їй картки самою позивачкою відповідних коштів. Банківською картою позивачка заволоділа шахрайським шляхом та відмовилась її віддавати. Крім того, відповідач зазначила, шо з листопада 2015 року по травень 2017 року вона зловживала алкоголем, а отже була введене в оману позивачем, яка незаконно заволоділа належною їй карткою та протягом вказаного періоду не повідомляла про суму боргу. На судовому засіданні [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги, пояснивши, що між нею та відповідачем з листопада 2015 року по травень 2017 року існувала домовленість щодо того, що вона продає належний їй товар відповідачу з відстрочкою платежу, а остання має здійснювати його оплату після отримання нею коштів на банківську картку. Для таких цілей відповідач добровільно передала їй банківську карту з якої вона, зі згоди відповідача, здійснювала зняття коштів в рахунок переданого товару. З травня 2017 року відповідач відмовилася повертати борг, що утворився у зв`язку з частковою оплатою, та заблокувала вказану банківську картку. З цієї причини відповідач, з метою врегулювання спору, уклала з нею договір та склала на її ім`я розписку, відповідно до якої вона погодилася сплачувати залишок боргу в сумі 74500 грн шляхом щомісячних платежів в розмірі 1000 грн, які на сьогоднішній день не провернула в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та пояснив, що відповідач уклавши із позивачем вказаний договір та розписку погодилася із наявним перед позивачем боргу в сумі 74500 грн, які не повертає в добровільному порядку та заперечує його існування. У зв`язку з цим, з неї на підставі вказаного договору підлягає стягненню заявлена сума. Відсутність у позивача статусу фізичної особи підприємця на момент укладення вказаного договору не може свідчити про його недійсність, а працевлаштування позивача продавцем на момент утворення боргу не спростовує факту можливості позивача здійснювати реалізацію належного їй товару, який за її власні кошти закуповувався. Відповідач [PERSON] заперечила проти позовних вимог та наполягала на їх безпідставності. Вказала, що між нею та позивачем з листопада 2015 року по травень 2017 року існувала усна домовленість щодо того, що позивач буде продавати їй товар з відстрочкою його оплати, яку позивач буде здійснювати шляхом зняття готівки з належної їй банківської картки, якою незаконно та шляхом застосування примусу заволоділа позивач. При цьому, також вказала, що карту та паспорт вона віддала позивачу на її вимогу, з яких паспорт кожного півроку вона забирала для оформлення документів та знову повертала. В травні 2017 року вона заблокувала вказану банківську картку, оскільки не погодилася із сумою боргу за товар, яку заявила позивач. Договір вона не підписувала, а розписку не складала. Почерк в Договорі, а також підпис та почерк в розписці схожі на її почерк. Заперечила проти необхідності підтвердження їх автентичності шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи. Представник відповідача [PERSON] . заперечила проти задоволення позову, вказавши на відсутність підстав для цього. Зазначила, що Договір, який містить реквізити сторін ними не виконувався, адже товар за його умовами відповідачу не продавався. Зі змісту розписки вбачається, що сторони фактично врегулювали відносили, які виникли у них до його укладення. Крім того, розписка притаманна позиковим зобов`язанням, які сторони заперечують. Позивач не довела свого права заявляти відповідну вимогу, оскільки працювала продавцем, а відтак продавала товар, що їй не належав. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з огляду на таке. Відповідно до частини першої статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Відповідно до частин другої та третьої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. Якщо особа розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем. Не зважаючи на те, що на момент укладення Договору, продавцем у якому може бути виключно фізична особа підприємець (або юридична особа), був укладений фізичною особою без відповідного статусу, такий Договір є діючим на узгоджених у ньому умовах, оскільки законодавство забороняє його оспорювання з цієї підстави, тим самим захищаючи покупця, як споживача, від можливої недобросовісної діяльності інших осіб (продавців). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань позивач [PERSON] набула вказаний статус 20 грудня 2017 року (основний вид економічної діяльності роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами), який на час розгляду справи не припинений. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. 01 червня 2017 року між сторонами укладено Договір роздрібної купівлі-продажу № 2 (далі Договір) відповідно до умов якого позивач (продавець) зобов`язалася на підставі замовлень відповідача (покупець) продавати продуктові та промислові товари широкого споживання (товар), призначену для особистого, сімейного, домашнього або іншого аналогічного використання, згідно з наявним асортиментом, а відповідач (покупець) зобов`язався приймати замовлений товар та оплачувати його на умовах даного договору. Відповідно до пункту 3.4 Договору позивач (продавець) має право надати відповідачу (покупцеві) право на оплату товару з відстроченням платежу (у кредит). У цьому випадку оплата товару проводиться протягом строку, вказаного в розписці. Дата розписки є датою виникнення зобов`язання по оплаті товару. Правила продажу товару в кредит встановлюються продавцем (позивачем). Відповідно до пункту 4.1 Договору сторони відповідають за невиконання взятих на себе зобов`язань у загальному порядку. Відповідно до пункту 5.1 Договору останній набуває чинності для позивача (продавця) з дати його затвердження, а для відповідача (покупця) з моменту безумовного прийняття останнім його положень, про що має свідчити підписання особистої розписки від 01 червня 2017 року сплачувати суму боргу кожного місяця 1000 грн, яка була підписана і копія якої додана до позову. Відповідно до пункту 5.2 Договору його може бути розірвано кожною із сторін в односторонньому порядку з попереднім повідомленням іншої сторони за п`ять днів до моменту розірвання. Отже, аналіз вищезазначених норм цивільного законодавства дає підстави виснувати, що у листопаді 2015 року між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу роздрібної купівлі-продажу, відповідно до яких позивач продавала наявний у неї товар відповідачу, розрахунок за який здійснювався з відстрочкою платежу шляхом зняття з належної останній та переданої нею банківської карки грошових коштів позивачем. У травні місці 2017 року сторони не дійшли згоди щодо загальної суми боргу, який утворився за відповідний період, та врегулювали це питання шляхом складення відповідачем розписки, якою відповідач визнала суму боргу в розмірі 74500 грн, яку зобов`язалася виплачувати щомісячно в розмірі 1000 грн. Поряд з цим, 01 червня 2017 року сторони одночасно уклали письмовий Договір, яким врегулювали порядок здійснення роздрібної купівлі-продажу в подальшому. Таким чином, шляхом укладення вказаного Договору сторони уклали новий договір роздрібної купівлі-продажу та одночасно врегулювали питання щодо сплати боргу, який утворився за попереднім договором, який фактично виконувався з листопада 2015 року по травень 2017 року. Факт існування взаємовідносин між сторонами протягом вказаного періоду підтверджується визнанням сторонами відповідних обставин, розпискою від 01 червня 2017 року, а також відомостями за транзакціями по картковому рахунку відповідача, яка пояснила, що кошти знімались з неї на її прохання позивачем. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Вказані обставини визнані сторонами у позові та відзиві, а також у поясненнях наданих ними на судовому засіданні в присутності адвокатів, які є їх представниками. Вони не викликають сумніву, є послідовними та такими, що узгоджуються з матеріалами справи. Твердження відповідача про незаконне заволодіння позивачем належною їй банківською карткою спростовуються наданими нею поясненнями відповідно до яких вона пояснила, що добровільно передала платіжний документ позивачу на виконання усної домовленості, а також до органів поліції протягом вказаного періоду з цього приводу не зверталася. Доводи відповідача щодо не підписання нею Договору, а також не складення розписки, спростовуються її процесуальною позицією відповідно до якої нею не було заявлено клопотання про проведення судової-почеркознавчої експертизи або застосовано іншого процесуального механізму спростування письмового доказу. Крім того, відповідач на судовому засіданні пояснила, що рукописи в Договорі та в розписці виконані почерком схожим на її почерк. Таким чином, розглядаючи спір в межах заявлених позовних вимог, слід констатувати недоведеність позивачем заявлених вимог, оскільки борг за Договором від 01 червня 2017 року між сторонами не виник. Вказаний договір сторонами не виконувався, оскільки з 01 червня 2017 року позивач товар на продавала, а відповідач його не придбавала. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України зважаючи на відмову у задоволенні позову судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на нього. З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed