Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловими приміщенням. В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона є власником домоволодіння, яке розташоване в [ADDRESS] . Відповідач зареєстрована у спірному будинку, однак за місцем реєстрації не проживала та не проживає на даний час, вказаним жилим приміщенням не користується, а тому [PERSON] і звернулася до суду з вказаним позовом. У підготовчому судовому засіданні [PERSON] надала суду заяву про уточнення позовних вимог. Просила на підставі ст. 391 ЦК України усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. Пояснила, що спірне домоволодіння належить їй на праві приватної власності. Відповідач не являється членом її сім`ї, зареєстрована у належному їй житловому будинку, однак ніколи не проживала у ньому та на даний час не проживає. Жодних договірних відносин щодо права користування спірним житлом сторони не мають. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Відповідно до змісту ч. 7 ст. 128, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як вбачається з повідомлення Ліщанської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області № 335 від 26 вересня 2019 року, місце проживання [PERSON] зареєстроване у [ADDRESS] , але за зазначеною адресою остання не проживає. Надіслана [PERSON] судова повістка повернулася до суду із повідомленням про причини повернення «за зазначеною адресою не проживає». Такі дані вказані у поштовому повідомленні, яке повернулося до суду у зв`язку з неможливістю вручення судової повістки на 10 січня 2020 року на 12 год. 30 хв. Іншої адреси свого місця проживання чи перебування [PERSON] суду не повідомила. Тому у зв`язку з відсутністю [PERSON] за адресою місця реєстрації суд вважає, що остання повідомлена належним чином. У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Суд, з`ясувавши позицію позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] є власником домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS] , про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» № 15472869 від 03 серпня 2007 року. Відповідач [PERSON] зареєстрована у спірному будинку, однак у вказаному домоволодінні не проживала і не проживає, що випливає з довідок, виданих Ліщанською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області 21 червня 2019 року №№ 254, 255. Ту обставину, що [PERSON] не проживає на даний час та не проживала у зазначеному будинку раніше, підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Сторони не відносяться до членів сім`ї одне одного. [PERSON] заперечує щодо реєстрації відповідача в належному їй житловому будинку. До того ж, між ними відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житлом. Відповідач добровільно не знімається з реєстрації. Тим самим вона перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю, оскільки її формальна реєстрація в спірному домоволодінні надає їй статус користувача житлового будинку з відповідними наслідками. Таким чином, суд, виходячи з положень ст.ст. 16, 391 ЦК України, вважає, що є правові підстави для позбавлення відповідача права користування належним позивачу житловим приміщенням, а тому позов підлягає до задоволення. Також на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача 768 грн. 40 коп. сплаченого нею при зверненні з позовом до суду судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved