Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся в Кіровський районний суд м. Кіровограда із позовною заявою, якою просить [PERSON] , [PERSON] визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кімнатами [ADDRESS] , стягнути понесені судові витрати. Ухвалою судді від 09.09.2019 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді від 15.10.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 05.02.2010 року закрито підготовче засідання та призначено до розгляду. В судове засідання представник позивача через канцелярію суду, подала заяву про розгляд справи у їх відсутності, вимоги підтримала, просила задовольнити. щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Льотна академія Національного авіаційного університету є відокремленим структурним підрозділом (філією) Національного авіаційного університету - державного вищого навчального закладу четвертого рівня акредитації, що має статус неприбуткового згідно з чинним законодавством. Повноваження здійснюються на підставі чинного законодавства України, Статуту Національного авіаційного університету та Положення «Льотна академія Національного авіаційного університету». Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання, відповідно до ст.127 Житлового кодексу Української РСР, п. п. 2, 38, 39 Примірного положення про гуртожитки та п.1.2 Положення про гуртожитки Льотної академії Національного авіаційного університету, можуть використовуватись гуртожитки. Гуртожиток Академії зареєстрований у виконавчому комітету Міської ради м. Кропивницького та позивач є власником приміщення на правах оперативного управління гуртожитку [ADDRESS] . Реєстраційне посвідчення з 12.07.1987 року. Судом встановлено, що наказом від 06.11.2002 року за №555 [PERSON] на підставі ордеру №1/20 на період роботи надано житлове приміщення кімната [ADDRESS] . 15 червня 2011 року відповідач [PERSON] згідно наказу №602/о від 17 червня 2011 року звільнена з роботи за власним бажанням, речі з кімнати забрала, проте з реєстрації в гуртожитку не знялась. В зв`язку з тим, що [PERSON] кімната [ADDRESS] в гуртожитку була звільнена, вона була надана іншому працівнику академії. 22 липня 2015 року наказом начальника академії №198/а [PERSON] разом з [PERSON] сином 1989 року народження надана кімната № [NUMBER] жилою площею 15,00 кв. м.(загальна площа 21 кв. м.) в гуртожитку [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного наказу відповідачам 10 жовтня 2016 року виданий ордер №1/19. 23 листопада 2015 року з [PERSON] був укладений договір №3/6 про тимчасове проживання в гуртожитку на термін до 30 червня 2016 року. 20 липня 2016 року укладений новий договір №3/6 терміном до 30 червня 2017 року. З кімнати № [NUMBER] відповідачі з реєстрації не знялись, а в кімнаті № [NUMBER] не були зареєстровані, тобто станом на серпень 2019 року відповідачі значаться зареєстрованими в кімнаті [NUMBER]. Починаючи з липня 2017 року відповідачі в кімнаті за [NUMBER] не проживають, мешкають в селі Високі Байраки Кіровоградського району, що підтверджується актами обстеження житлового приміщення №15 від 18.07.2018 року, №25 від 22.08.2018 року, №29 від 09.10 2018 року та №73 від 10.04.2019 року. За місцем їх реєстрації в кімнаті [NUMBER] відповідачі не проживають з 2011 року. Відповідачі не сплачують кошти за житлово-комунальні послуги і станом на 1 серпня 2019 року заборгованість становить 9680,13 грн. В зв`язку з тим, що відповідачі не знялись з реєстраційного обліку, вони порушують майнові та немайнові права та інтереси позивача. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності в Україні є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (із змінами та доповненнями) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Оскільки Закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування спірним житловим приміщенням, а відтак дає суду підстави визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 960 грн.50 коп. з кожного з відповідача. На підставі 2 ст. 386 ,ст.391 ЦК України,

Outcome: approved