Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] із вимогами про вилучення у відповідача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DN81AR56360151 від 14.12.2007 року в сумі 42065 грн. 28 коп. та передачі в заклад ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель 21124, 2007 року випуску, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] та комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля ВАЗ, модель 21124, 2007 року випуску, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] Крім того просили суд звернути стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ, модель 21124, 2007 року випуску, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, за наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. Свої вимоги обґрунтовували тим, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору № DN81AR56360151 від 14.12.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 85043,44 грн. на наступні цілі: 57130,00 грн. на купівлю автомобіля, 27913,44 грн. на оплату разових страхових платежів, комісії та внесення в державний реєстр зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом терміном повернення 12.12.2014 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач і відповідач 14.12.2007 року уклали договір застави рухомого майна, відповідно до якого відповідач надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель 21124, 2007 року випуску, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності відповідачу. Вказували, що оскільки на теперішній час в порушення вимог закону та договору, відповідач зобов'язання за кредитним договором та договором застави не виконує, просили суд задовольнити їх позовні вимоги та стягнути з відповідача витрати, понесені ними по сплаті судового збору. В судове засідання представник позивача Бондаренко Ю.В. не з'явилась, подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Оскільки наслідки ст. 224 ЦПК України зрозумілі, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення не надавав, у зв'язку з чим ухвалою суду від 26 лютого 2015 року з урахуванням згоди представника позивача, суд вирішив розглянути дану справу у заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № DN81AR56360151 від 14.12.2007 року, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі у розмірі 85043,44 грн. на наступні цілі: 57130,00 грн. на купівлю автомобіля, 27913,44 грн. на оплату разових страхових платежів, комісії та внесення в державний реєстр зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом терміном повернення 12.12.2014 року (а.с.11-13) Згідно положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушенні зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач, згідно Розрахунку заборгованості за договором № DN81AR56360151 від 14.12.2007 року станом на 22.09.2014 року має заборгованість у сумі 42065 грн. 28 коп., що складається з заборгованості за кредитом у сумі 23720 грн. 01 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 4110 грн. 99 коп., заборгованість з комісії за користування кредитом у розмірі 4825 грн.06 коп., а також пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Як вбачається з матеріалів справи в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідач 14.12.2007 року уклали договір застави рухомого майна, відповідно до якого відповідач надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель 21124, 2007 року випуску, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності відповідачу (а.с.14-16). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» №2654-XII від 02 жовтня 1992 року, за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Згідно з ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» №2654-XII від 02 жовтня 1992 року, звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» №2654-XII від 02 жовтня 1992 року, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Також, відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»№1255-IV від 18 листопада 2003 року, якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» №1255-IV від 18 листопада 2003 року, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» №1255-IV від 18 листопада 2003 року, обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Як вбачається з матеріалів справи, до відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направляв повідомлення, в яких була вказана сума заборгованості [PERSON] перед банківською установою та роз'яснено наслідки її несплати (а.с.9), проте в порушення вищезазначених вимог закону та рішення суду, відповідач зобов'язання за договором застави не виконує, предмет застави банку не передає. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, то відповідно вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, а саме судового збору у розмірі 420 грн. 65 коп., також підлягають задоволенню. На підставі викладеного й

Outcome: approved