Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

у вересні 2021 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про виселення з наданням іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 05.02.2020 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого до товариства перейшли права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11286098000 від 21.01.2008 року, укладеного між АКіБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , з усіма додатками до нього, та договором іпотеки № 75402 від 21.01.2008 року, укладеного між АКіБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , предметом іпотеки за яким є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відомості про заміну іпотекодержателя та обтяжувача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У зв?язку із порушенням боржником зобов?язань за кредитним договором, товариство двічі зверталось до позичальника з повідомленнями-вимогами про погашення заборгованості за кредитним договором. У зв?язку із невиконанням позичальником зобов?язань за кредитним договором, в рахунок погашення кредитної заборгованості ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» набуло право власності на квартиру [ADDRESS] . 26.05.2020 року позивачу стало відомо про те, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі. На відповідні звернення товариства щодо необхідності звільнити вказану квартиру, відповідачі не реагують, у добровільному порядку звільняти квартиру не бажають. Позивач зазначає, що квартира [ADDRESS] не була придбана за кредитні кошти, однак була предметом іпотеки за договором іпотеки № 75402 від 21.01.2008 року, укладеним між АКіБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Житловим приміщенням, що відповідає встановленим законом нормам житлової площі, санітарним та технічним вимогам, є квартира [ADDRESS] , що належить на праві власності ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». За вказаних обставин, позивач просить суд виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з наданням їм іншого постійного жилого приміщення - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.09.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 39-40). Відповідачами не отримано копії ухвали судді про відкриття провадження у справі та позов з додатками, поштові направлення повернулись до суду без вручення адресатам, згідно довідки поштового відділення у зв?язку із закінченням встановленого терміну зберігання. Відзив на позов від відповідачів до суду не надходив. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 21.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11286098000, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 84 000 доларів США строком до 21.01.2015 року, з процентною ставкою 13,40% річних (а.с. 8-11). В забезпечення виконання зобов?язань за вказаним вище кредитним договором, 21.01.2008 року між АКіБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір іпотеки № 75402, за умовами п. 1.1 якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14). Згідно умов статей 4, 5 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку». Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Позасудове врегулювання здійснюється, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Судом встановлено, що 08.12.2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, у тому числі за укладеним 21.01.2008 року між АКіБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.04.2014 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі 1 009 720,44 грн. Звернуто на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 75402 від 20.01.2008 року, укладеного між АКіБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . УхвалоюАпеляційного суду м. Києва від 28.05.2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04.04.2014 року змінено в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за іпотечним договором № 75402 від 21.01.2008 року, укладеного між АКіБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 05.02.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2149/К, відповідно до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11286098000від 21.01.2008 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , та права вимоги за Договором іпотеки № 75402 від 21.01.2008 року, що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якості забезпечення виконання зобов`язань боржника за Кредитним договором, перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» (а.с. 13-19). 26.05.2020 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.05.202 року № 210772790 (а.с. 20). Згідно даних витягу з Реєстру територіальної громади, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 21). 03.07.2020 року на адресу відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [ADDRESS] ) ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» направлено вимогу про звільнення квартири [ADDRESS] (а.с. 22). Факт направлення вказаної вимоги стверджується копією опису вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 03.07.2020 року (а.с. 23-24). 03.06.2021 року на адресу відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [ADDRESS] ) ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» повторно направлено вимогу про звільнення квартири [ADDRESS] (а.с. 25). Факт направлення вказаної вимоги стверджується копією опису вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 03.06.2020 року (а.с. 26-27). Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, слугувало відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку», чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Верховний Суд України у своїх постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та 22 червня 2016 року (провадження № 6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду в своїй Постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц виходила з таких міркувань. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Таким чином, Велика Палата дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] , не була придбана за рахунок кредитних коштів. У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі . Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира в яку позивач просить виселити відповідачів, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 31,1 кв.м., зареєстрована на праві власності за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» (а.с. 28). За таких обставин, враховуючи що виселення без надання іншого жилого приміщення допускається в порядку виключення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою відповідного жилого приміщення, при цьому відповідачі передали в іпотеку квартиру, придбану не за рахунок кредитних коштів, суд вважає що з урахуванням положень статті 109 ЖК Української РСР, вимога позивача про виселення відповідачів з надання їм іншого житла є обґрунтованою, та позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 810 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved