Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що проведеною перевіркою Білгород-Дністровською міжрайонною прокуратурою Одеської області встановлено, що [PERSON] самочинно збудовано магазин загальною площею 62,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS], та посилаючись на ст.ст. 125, 188, 212 ЗК України, ст.ст.16, 35 Закону України «Про охорону земель», ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» просить суд зобов'язати [PERSON] знести самочинне будівництво та звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. Представник Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури Одеської області, надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.25). Представник Шабівської сільської ради в судове засідання не з'явився, причина неявки суду невідома. Представник Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином,причина неявки суду невідома (а.с.31). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, причина неявки суду не відома. Враховуючи, що у відповідності до ст.169 ЦПК України підстав для відкладення справи судом не виявлено, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутність не з'явившихся осіб за наявними в матеріалах справи доказами. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] було самочинно збудовано магазин загальною площею 62,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. 11.06.2013 року Апеляційним судом Одеської області було винесено рішення, у відповідності до якого скасовано заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.10.2011 року, та в задоволенні позову [PERSON] до виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на самочинно збудований магазин загальною площею 62,3 кв.м. по [ADDRESS] відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи, згідно відповіді відділу Держземагенства у Білгород-Дністровському районі від 05.08.2013 року № 03-01-14/2436 у відділі Держземагенства у Білгород-Дністровському районі відсутня інформація щодо реєстрації правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності або користування землею за [PERSON] на території Білгород-Дністровського району Одеської області, а відповідно до отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу належить трикімнатна квартира [ADDRESS], яка складається в цілому з 1-коридор, 2-житлова,3-туалет,4-ванна,5-житлова,6-житл ова,7-кухня, а також на підставі свідоцтва про право власності [PERSON] належить двокімнатна квартира [ADDRESS], та яка складається у цілому: 1-коридор, 2-житлова, 3-кухня, 4-житлова, 5-санвузол, 6-балкон. Відомості про інші речові права у відділі відсутні. Згідно ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. У відповідності до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю; у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Згідно зі ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин та території сіл, селищ, міст зокрема належить: - розпорядження землями територіальних громад; - передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. У сенсі положень ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 125 ЗК України ( з наступними змінами), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі ( на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідач не отримував правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку, такий документ не проходив державну реєстрацію, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) йому не виносились. Враховуючи викладене вище ,відповідач неправомірно приступив до використання спірної земельної ділянки всупереч вимогам ст.125 ЗК України. Відповідно до ст.ст. 20, 23 24, 29 Закону України «Про планування і забудову територій» фізичні і юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування (тобто капітальних будівель або споруд) на земельних ділянках, повинні отримати у відповідних виконавчих органів дозвіл на таке будівництво. В матеріалах справи відсутні належні документи, які б свідчили, що самочинно збудований об'єкт нерухомості, збудований відповідно до вимог чинного законодавства, із дотриманням встановлених державних стандартів, що відповідає вимогам безпеки, екологічним, пожежним, санітарним, будівельним вимогам тощо. Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. У даному випадку вказана земельної ділянки є комунальною власністю . Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. З матеріалів справи убачається, що відповідного дозволу на виконання відповідачем будівництва магазину не видавалось. Будівництво здійснювалось без належних документів, що засвідчують право землекористування, і дозволу інспекції Державного архітектурно - будівельного контролю. Отже судом достовірно встановлено, що будівництво відповідачем здійснено без отримання на це дозвільних документів відповідно до чинного будівельного законодавства України та на земельній ділянці, яка є комунальною власністю, а тому у відповідності до вимог ст. 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved