Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що [INFO] року помер [PERSON], який заповів йому земельну частку (пай), згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 26 жовтня 1998 року. 28 травня 2001 року заповіт посвідчений сільським головою Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, зареєстрований у реєстрі за № 15. 18 листопада 2013 року [PERSON] звернувся за останнім місцем проживання спадкодавця [PERSON] до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О.М. із заявою про прийняття спадщини. На підставі цієї заяви про прийняття спадщини цим приватним нотаріусом заведено спадкову справу № 59/2013. Однак, позивач [PERSON] не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки 5 грудня 2013 року до вищезазначеного приватного нотаріуса звернувся відповідач [PERSON] із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом посвідченим 6 квітня 2010 року директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням, зареєстрованим у реєстрі за № 248. На думку [PERSON], відповідач [PERSON] подавши заяву про прийняття спадщини не визнав його право на спадщину, а відтак вимушений звернутись до суду із цим позовом. [PERSON] зазначає, що є підстави сумніватись у справжності підпису спадкодавця на поданому [PERSON] заповіті. Відповідачем разом із заповітом надано державний акт на право приватної власності на землю, виданий 25 квітня 2002 року на ім'я [PERSON] Цей державний акт не може підтверджувати отримання у власність [PERSON] земельної ділянки відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай), оскільки невірно зазначено прізвище спадкодавця, сертифікат на право на земельну частку пай до смерті [PERSON] знаходився у нього, а не був повернений до районної державної адміністрації. Позивач [PERSON] уважає, що вищезазначені обставини свідчать про безпідставне заперечення відповідачем [PERSON] його права на спадщину після смерті [PERSON] [PERSON] також вказує, що поданий [PERSON] заповіт є нікчемним, оскільки посвідчений директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням без свідків, а відтак не створює будь-яких юридичних наслідків. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали за обставин зазначених у ньому, попросили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] заперечувала проти позову, вважає його необґрунтованим, просила відмовити у задоволенні позову. Суду пояснила, що новий заповіт складений на користь [PERSON] скасував попередній заповіт на користь [PERSON] Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О.М. у судове засідання не з'явилась, про причини неявки не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не надіслала. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надіслав. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27, ст. 57 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що [INFO] року у м. Олександрії Кіровоградської області помер [PERSON] Спадкодавець [PERSON], [INFO] проживав та був зареєстрований в Олександрійському геріатричному пансіонаті з спеціальним відділенням з 2 січня 1999 року по день смерть, тобто [INFO] року (а. с. 22). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 5,69 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], що належала спадкодавцю відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 25 квітня 2002 року Долинською районною державною адміністрацією Кіровоградської області на підставі розпорядження цієї ж районної державної адміністрації № 167-р від 27 березня 2002 року (а. с. 44). 28 травня 2001 року [PERSON] уклав заповіт відповідно до якого заповів [PERSON] земельну частку (пай) належну йому на праві приватної власності. Цей заповіт посвідчений головою Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, зареєстрований у реєстрі за № 15 (а. с. 7). 6 квітня 2010 року [PERSON] уклав заповіт, згідно якого усе майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що матиме право, заповідає [PERSON] Цей заповіт посвідчений директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 248 (а. с. 9). Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як убачається з матеріалів спадкової справи, 18 листопада 2013 року до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся спадкоємець за заповітом [PERSON] (а. с. 21). 5 грудня 2013 року до вищезазначеного приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся спадкоємець за заповітом [PERSON] (а. с. 31). Згідно ч. ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до змісту ч. ч. 1, 2 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, обидва спадкоємці за заповітом [PERSON] та [PERSON] подали у встановлений строк заяву про прийняття спадщини. Відповідно до матеріалів спадкової справи будь-які інші спадкоємці за заповітом чи законом заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не подавали. За змістом ч. ч. 1-4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Таким чином, заповідач має право скласти новий заповіт, що скасовує попередній повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Оскільки у цій справі спадкодавець [PERSON] склавши заповіт від 6 квітня 2010 року, що посвідчений директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 248, згідно якого усе майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що матиме право заповів [PERSON], відповідно цим заповітом [PERSON] повністю скасував заповіт складений ним 28 травня 2001 року на користь [PERSON], тобто позбавив останнього права на спадкування за заповітом. Згідно змісту ст. 1247 ЦК України (в редакції на момент укладення останнього заповіту) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 7-9 ст. 1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та інвалідів, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров'я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів. Заповіти осіб, зазначених у частинах першій - шостій цієї статті, посвідчуються при свідках. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені посадовими, службовими особами, визначеними у частинах першій - шостій цієї статті, прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами. Отже, заповіти, що посвідчуються, зокрема директорами будинків для осіб похилого віку та інвалідів обов'язково мають посвідчуватись при свідках. Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Беручи до уваги той факт, що ЦК України визначено обов'язковість посвідчення при свідках заповітів посадовими особами, передбаченими у ч. ч. 1-6 ст. 1252 ЦК України, зі змісту заповіту [PERSON] посвідченого 6 квітня 2010 року директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 248 вбачається, що таку вимогу закону не дотримано, відповідно такий заповіт згідно положень ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тобто недійсним у силу закону. Як суд вище зазначав, згідно ч. 4 ст. 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Положеннями ст. ст. 225 і 231 ЦК України врегульовано правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а також правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Тобто саме у цих двох випадках, що пов'язані із вадами волі особи у момент вчинення правочину, відновлюється чинність попереднього заповіту коли новий заповіт є недійсним. У цій справі заповіт [PERSON] посвідчений 6 квітня 2010 року директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 248 не визнавався недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 225 і 231 ЦК України, а відтак не могла відновитись чинність попереднього заповіту [PERSON] від 28 травня 2001 року, посвідченого головою Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, зареєстрованого у реєстрі за № 15. З огляду на вищезазначене, оскільки позивач [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] за заповітом, що скасований новим заповітом на користь відповідача у справі [PERSON], цей новий заповіт є нікчемним у силу закону, чинність попереднього заповіту не відновлена з підстав, передбачених законом, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не є спадкоємцями майна [PERSON] за законом, відповідно позивач не має права на спадщину після смерті [PERSON], а відповідач [PERSON] не може порушувати його права та обов'язки. Відповідно до п. п. 5.1.-5.3. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року N 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за N 282/20595, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. Якщо для оформлення спадщини надано кілька заповітів спадкодавця, нотаріус повинен надати їм правову оцінку,

Outcome: dismissed