Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] через представника [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, вказавши, що 28 жовтня 2005 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис № 1001. Проте оскільки відповідач не брав участі у веденні домашнього господарства, не надавав належної матеріальної допомоги сім`ї, не займався вихованням дитини, з середини літа 2020 року вони спільно не проживають, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Як стало відомо позивачу, відповідач фактично проживає з іншою жінкою, у зв`язку з чим подальше збереження їхнього шлюбу та примирення між ними є неможливим. Від шлюбу у них є неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 28 грудня 2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Як вбачається зі змісту заяви позивача, позовні вимоги вона підтримує та просить суд не надавати їй строк на примирення із відповідачем, наполягаючи на розірванні шлюбу. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги визнав, не заперечуючи щодо розірвання шлюбу. При цьому вказав, що збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін, а також заперечив щодо надання строку на примирення. Водночас відповідач заперечив обставини, наведені позивачем в обґрунтування позову щодо його подружньої зради та просив врахувати, що між ним та позивачем мали місце постійні сварки, у зв`язку з чим вони припинили спільне проживання, а також прийняти до уваги те, що він проводить час із дитиною, яка проживає із його батьками, та надає кошти на її утримання. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 28 жовтня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 1001, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим вказаним відділом ДРАЦСу. Від шлюбу у сторін є неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] , виданим тим же відділом ДРАЦСу. В обґрунтування позову позивач стверджує, що подружнє життя у неї з відповідачем не склалося та з середини літа 2020 року вони спільно не проживають, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Крім того, подальше збереження шлюбу та примирення між ними є неможливим. Судом приймаються до уваги такі її доводи, оскільки їх підтвердив відповідач, який не заперечив щодо розірвання шлюбу, що вбачається зі змісту його письмової заяви від 28 січня 2021 року. Крім того, судом приймаються до уваги і доводи відповідача, наведені ним у вказаній заяві про те, що збереження їхнього з позивачем шлюбу є неможливим та суперечить їхнім інтересам, а також в якій він заперечив щодо надання їм з позивачем строку на примирення. Разом із цим суд вважає, що наведені відповідачем твердження в частині заперечення доводів позивача в обґрунтування позовних вимог не є такими, що мають істотне значення при вирішенні даної справи, оскільки, як вбачається із наведених вище обставин, які були встановлені судом, фактично сторонами висловлено взаємну згоду на розірвання шлюбу та обидві сторони по справі заявили про те, що примирення між ними є неможливим, наполягаючи на розірванні шлюбу. Із урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для вжиття заходів щодо примирення сторін. При цьому судом враховується позиція Верховного Суду, викладена у постанові КЦС ВС від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18 (61-3235св19), згідно з якою закріплена статтею 111 Сімейного кодексу України норма щодо необхідності вжиття заходів до примирення подружжя є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, приймаючи до уваги наявність у сторін неповнолітньої дитини, а також те, що сторони висловили взаємну згоду на розірвання шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхньої дитини, що має істотне значення, а тому приходить до висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved