Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, який уточнила в періоді виїзду, та просила надати дозвіл на виїзд малолітнім [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , без згоди і супроводу батька дітей [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] до тимчасово окупованої території України - Автономної республіки Крим та м.Сімферополь на період з 03 квітня 2020 року по 02 липня 2020 року. В обґрунтування позову зазначила, що з 16 вересня 2011 року сторони перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Краснопільського районного суду від 11 березня 2019 року. Від даного шлюбу мають двох дітей, сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , яка народилась у м. Сімферополь АР Крим. Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 21 грудня 2019 року встановлено факт її народження. Позивач з дітьми хоч і зареєстрована в [ADDRESS] , але фактично проживають в [ADDRESS] . Син позивачки відвідує загальноосвітню школу № 6. Позивач разом з дітьми приїхала в смт. Краснопілля до своїх батьків та щоб встановити факт народження меншої за віком дитини. На даний час вона має намір виїхати з дітьми на тимчасово окуповану територію, де фактично проживає вона та батько дітей, однак не в змозі цього зробити без згоди батька дітей, оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає приїхати для супроводу дітей при перетині контрольного пункту або для оформлення нотаріально посвідченої згоди, оскільки перебуває в розшуку, як особа, яка переховується від прокуратури за скоєння кримінального правопорушення , передбаченого ч.1 ст.408 КК України. Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач в\~судове засідання\~не з`явився,\~повідомлений належним чином через оголошення на веб-порталі. Третя особа, що не заявляють самостійних вимог в судове засідання не з`явилась, повідомлені належним чином, позовні вимоги підтримують. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 16 вересня 2011 року сторони перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Краснопільського районного суду від 11 березня 2019 року.( ас.15-16) Від даного шлюбу мають двох дітей, сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] (ас.17,20) Рішенням Краснопільського\~районного суду\~Сумської області\~ від\~21\~грудня 2019\~ року\~встановлено факт\~народження [PERSON] , [INFO] в м. Сімферополь АР Крим (ас.18-19). Згідно довідки МБОУ «СОШ №6 им В.А.Горишнего » м. Сімферополь Вервикішко [PERSON] навчається в 1-Г класі з 02.09.2019 року (ас.21) Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною третьою статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 визначено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які досягли 16 - річного віку здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України осіб, уповноважених одним з батьків з нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тобто виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України, до якої належить: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над вказаними територіями, - є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з частиною першою статті 10 цього Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду - виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Однак, частина перша статті 4 зазначеного Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Приймаючи рішення у даній справі, суд враховує те, що окупація частини території України, а саме, Автономної Республіки Крим, жодним чином не призводить до зміни меж держави і Автономна Республіка Крим залишається адміністративно-територіальною одиницею України. З огляду на викладені обставини, суд вважає за необхідне надати дозвіл на виїзд на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим та м. Сімферополь малолітнім [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] , без нотаріально посвідченої згоди і супроводу батька дитини [PERSON] на період з 03 квітня 2020 року по 02 липня 2020 року, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання про судові витрати, судом не вирішувалось, так як позивач просила залишити їх за нею.

Outcome: approved