Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі матері [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районного у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З урахуванням уточненої позовної заяви просила суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі матері [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; зняти з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі матері [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.01.2020 року на праві приватної власності належить 68/300 часток, що становить 63,82 кв.м. квартири [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, від 01.07.2020 року, квартира [ADDRESS] складається з 8 кімнат, загальною площею 182,1 кв.м. Відповідно Позивачу належить 34/100 в даній квартирі. Згідно відповіді Шевченківської районної державної адміністрації, на адвокатський запит [PERSON] , в спірній квартирі зареєстровано 9 фізичних осіб, в т.ч. 1 неповнолітня дитина - [PERSON] . Позивачка зазначає, що відповідачі не є власниками/співвласниками квартири. Позивачка зауважує, що станом на 13.03.2020 року існує заборгованість по комунальній платі 63 822 грн. 90 коп. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. На підставі викладеного, позивачка звернулася з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 вересня 2020 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. 30 грудня 2020 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. 01 березня 2021 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі. Позивач у судове засідання не з`явилася, однак представником було подано заяву про розгляд справи у її відсутність, просили позов задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечували. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені судом належним чином, відзив на позовну заяву не надали. Представник третьої особи - Лисенко М.А. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог в частині [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в особі матері [PERSON] заперечував, просив відмовити. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. В матеріалах справи наявне Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 січня 2020 року, зареєстровано в реєстрі за №15-34 (Спадкова справа №945/2019), засвідчене державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т.М. відповідно до якого зазначено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 68/300 часток, що становить 63,82 кв.м. квартири [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, від 01 липня 2020 року, квартира [ADDRESS] складається з 8 кімнат, загальною площею 182,1 кв.м. Відповідно Позивачу належить 34/100 в даній квартирі. Згідно відповіді Шевченківської районної державної адміністрації, на адвокатський запит [PERSON] , в спірній квартирі зареєстровано 9 (дев`ять) фізичних осіб, в т.ч. 1 (одна) неповнолітня дитина. Позивачка зазначає, що Відповідачі, проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть і взагалі квартирою вони не цікавляться. На підтвердження вказаного було надано Довідку про стан заборгованості від 13 березня 2020 року №10, видану Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» відповідно до якої вбачається, що станом на 13.03.2020 р. існує заборгованість по комунальній платі 63 822 грн. 90 коп. (шістдесят три тисячі вісімсот двадцять дві грн. 90 копійок), яка складається з: - утримання будинку, споруд та прибудинкової території - 9 499,27 грн.; - вивезення твердих побутових відходів - 244,68 грн.; - вивезення великогабаритних відходів - 2 332,88 грн.; - централізоване опалення - 32 425,25 грн.; - централізоване постачання холодної води (за відсутності квартирних засобів обліку) - 19 320,82 грн. Щодо позовних вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд дійшов наступних висновків. Позивачка стверджує, що Відповідачі квартирою не цікавляться, проте Позивачу доводиться нести додаткові витрати по утриманню житла відповідно до кількості зареєстрованих осіб у ньому. Позивач без участі Відповідачів несе тягар утримання вищевказаного житла. У свою чергу, Відповідачі участі в утриманні житла, в якій є зареєстрованими, не приймають та самоусунулися від цього. При цьому жодних домовленостей щодо участі у здійсненні утриманні майна за місцем реєстрації Відповідачів із Позивачем - не укладалось. Відповідно до положень ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» розрахунок розміру для сплати за надання житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. Самостійне зняття з реєстраційного обліку самостійно в передбаченому законом порядку Відповідачі не здійснюють. При цьому у Позивача є відсутніми актуальні засоби зв`язку Відповідачами. Позивач стверджує про відсутність будь-яких укладених правочинів із Відповідачами щодо їх права користування квартирою № 5 , а також щодо збереження за ними такого права на строк їх відсутності. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не мас права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 709цс16). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1 1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає втому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391. 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. 1 Іри цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право па користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383. 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник мас право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відтак є наявними правові підстави для визнання Відповідачів таким, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] з метою подальшого зняття їх з реєстраційного обліку у встановленому законом порядку на підставі рішення суду. Такий спосіб захисту відповідає положенням ЦК України та належним чином захищає права Позивача, як власниці квартири [ADDRESS] . Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідачів порушує права позивачки, як власниці квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідачі не несуть, позивач не бажає, щоб відповідачі були зареєстровані в її власності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. В зв`язку з тим, що позивачка не заявляє вимог про стягнення з відповідачів на її користь судових витрат, суд,

Outcome: approved