Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року роз'єднано у самостійні провадження позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя й відкрито провадження за позовом про розірвання шлюбу. 08 листопада 2013 року ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя квартири та земельної ділянки. 12 лютого 2014 року [PERSON] подала уточнену позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якій збільшила розмір заявлених вимог та просила здійснити поділ також і рухомих речей, придбаних сторонами під час шлюбу (а.с. 59-61). У судовому засіданні 26 лютого 2014 року позивач ще збільшила розмір заявлених вимог та просила стягнути з відповідача 1/2 частину вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт з будівництва об'єкта незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] (а.с. 85-88). Свої вимоги мотивує тим, що з 24 березня 2001 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року шлюб між ними розірвано. За час шлюбу сторонами набуте майно, а саме: - квартира [ADDRESS]; - земельна ділянка за адресою: [ADDRESS]; - об'єкт незавершеного будівництва площею близько 100 кв. метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, сторони придбали: - меблі, вартістю 11385 гривень; - металопластикові вікна, вартістю 7600 гривень; - пилосос Samsung SC 4180, вартістю 600 гривень; - пральну машину Воsch WLF 20062, вартістю 4823 гривні 12 копійок; - шафу купе, вартістю 3636 гривень 35 копійок; - диван ортопедичний «Мілан», вартістю 3958 гривень; - диван-ліжко «Уют-1», вартістю 3575 гривень; - 2 кондиціонери, вартістю 5785 гривень; - монітор ТFТ22 LG W2243Т-РF, вартістю 1584 гривні 04 копійки; - процесор Grand Неаvу СD620, вартістю 4736 гривень 20 копійок; - телевізор Рhilips, вартістю 7023 гривні; - ноутбук , Samsung RV513, вартістю 2949 гривень. З урахуванням уточнень та збільшення розміру позовних вимог [PERSON] просила суд відступити від засад рівності часток подружжя та ухвалити рішення, яким визнати за нею право особистої приватної власності на: - 3/4 частини квартири [ADDRESS]; - 1/2 частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]; - рухомі речі (12 об'єктів), набуті сторонами за час шлюбу. Також просила стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 частину вартості будівельних матеріалів та робіт, витрачених на будівництво об'єкта незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлений позов з урахуванням розміру збільшених позовних вимог, з наведених у позовній заяві підстав, та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач пред'явлений позов визнав частково. Вважав за можливе здійснити поділ квартири в рівних частках, визнавши право власності за кожним по 1/2 частині. З урахуванням інтересів дитини не заперечував проти визнання за позивачем права власності на рухоме майно. Перелік цього майна та його вартість відповідач не оспорював. Вважав, що земельна ділянка в садовому товаристві не підлягає поділу, оскільки не є спільною сумісною власністю подружжя. Він набув її в порядку приватизації безоплатно. Під час подальшого розгляду справи відповідач зазначив, що також хоче отримати у власність частину рухомого майна, набутого сторонами під час шлюбу, проте точно не знає, що з майна бажає отримати собі. Також зазначив, що з позивачем проживає їх спільна дитина, тому з урахуванням її інтересів, він погоджується на відступ від засад рівності часток подружжя в частині поділу квартири. Не заперечує проти визнання за позивачем права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], а за ним - на 1/3 частину цієї квартири. Проти стягнення з нього 1/2 частини вартості будівельних матеріалів та робіт, витрачених на об'єкт незавершеного будівництва заперечував, оскільки на цій земельній ділянці вони з дружиною нічого спільно в період шлюбу не будували. Цей об'єкт вже знаходився на земельній ділянці під час її приватизації. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 березня 2001 року, що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві 24 березня 2001 року (а.с. 7). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 57). Встановлено та не оспорюється учасниками судового розгляду, що за час шлюбу сторонами набуто наступне майно: - квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 2001 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 5680. 23 жовтня 2001 року квартиру зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] (а.с. 11-12, 50); - меблі, вартістю 11385 гривень; металопластикові вікна, вартістю 7600 гривень; пилосос Samsung SC 4180, вартістю 600 гривень; пральну машину Воsch WLF 20062, вартістю 4823 гривні 12 копійок; шафу купе, вартістю 3636 гривень 35 копійок; диван ортопедичний «Мілан», вартістю 3958 гривень; диван-ліжко «Уют-1», вартістю 3575 гривень; 2 кондиціонери, вартістю 5785 гривень; монітор ТFТ22 LG W2243Т-РF, вартістю 1584 гривні 04 копійки; процесор Grand Неаvу СD620, вартістю 4736 гривень 20 копійок; телевізор Рhilips, вартістю 7023 гривні; ноутбук , Samsung RV513, вартістю 2949 гривень (а.с. 63-73). Заявляючи вимогу про поділ спірної квартири та визнання за нею права власності на 3/4 частини квартири, позивач посилається на те, що квартира придбана переважно за її особисті кошти, відповідач не забезпечував сім'ю матеріально та на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина. На підтвердження того, що спірна квартира була придбана переважно за її кошти позивач надала суду договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 28 вересня 2001 року між позивачем, її братом [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець), посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-3390, за умовами якого продаж квартири було здійснено за 25600 гривень (а.с. 9-10). Також відповідно до розписки від 28 вересня 2001 року [PERSON] взяла у [PERSON] в борг суму в розмірі 12850 гривень для придбання квартири. На спростування доводів позивача щодо коштів на придбання спірної квартири відповідач надав суду договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 28 вересня 2001 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-3392, за умовами якого продаж квартири було здійснено за 5400 гривень (а.с. 37). Крім того, відповідач надав розписку від 10 жовтня 2001 року, за якою він отримав від своєї сестри [PERSON] у вигляді компенсації вартості його частки у спадковому майні після смерті матері 18000 гривень для придбання квартири (а.с. 40). Суд вважає, що надані позивачем договір та розписка не підтверджують факт придбання за ці кошти саме спірної квартири [ADDRESS]. Враховуючи надані позивачем та відповідачем докази, вбачається, що позивачем не доведено факт придбання спірної квартири виключно за її особисті кошти. Відповідно до ст. 22 КпШС України, яка діяла на час придбання квартири, майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч. 1 т. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Таким чином, на час придбання спірної квартири, законодавством було закріплено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в період шлюбу. Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена. За таких обставин, суд вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін та їх частки в майні є рівними. Разом з тим, сторони не позбавлені можливості дійти згоди щодо поділу майна, набутого в період шлюбу, в інших частках, як те визначено законом. Суд вважає за можливе погодитися з запропонованим відповідачем варіантом поділу квартири, за яким останній просить визнати за ним право власності лише на 1/3 частину квартири, залишивши у власність позивачу 2/3 частини квартири (з урахуванням того, що з нею залишається проживати їх дитина). Такий варіант поділу квартири не порушує прав позивача і є добровільним волевиявленням відповідача. Вимога про визнання за позивачем права власності на рухомі речі також підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ч. 1 ст. 71 СК України зазначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У судовому засіданні відповідач перелік та вартість рухомого майна не оспорював. Зазначив, що заперечує проти передачі всього майна позивачу, проте що з майна та яким чином в натурі має бути поділене між сторонами визначитись не зміг. Підтвердив, що цим майном фактично користується як позивач, так і їх дитина. За таких обставин, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, суд вважає за можливе визнати право власності на це майно за позивачем. Не підлягає задоволенню вимога про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0601 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі заяви [PERSON] про передачу в його приватну власність безкоштовно земельної ділянки для ведення садівництва та городництва рішенням Данилівської сільської ради № 11-XXIV від 23 липня 2004 року, [PERSON] 14 березня 2005 року було видано державний акт Серії ЯА №342972 на право власності на земельну ділянку площею 0,0601 га, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 14, 35, 36). Законом України від 11 січня 2011 року «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Разом із тим відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За змістом положень статей 81, 116 ЗК України земельна ділянка, одержана громадянином під час шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки така земельна ділянка не є майном, набутим подружжям під час шлюбу, а отримана громадянином у власність шляхом здійснення свого права на приватизацію. Вбачається, що отримана громадянином шляхом приватизації земельна ділянка під час шлюбу в березні 2005 року, на підставі статей 81, 116 Земельного кодексу України, є його приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України, які згідно ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для застосування (зокрема, № 6-98цс11, № 6-99цс11, № 6-175цс12). Також не ґрунтується на законі й вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь 1/2 частини вартості будівельних матеріалів та робіт, витрачених на будівництво об'єкта незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. З архівної довідки КП Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» від 05 грудня 2013 року № 531 вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], садовий будинок не зареєстровано (а.с. 51). Правовий режим незавершеного будівництва визначений ч. 3 ст. 331 ЦК України, де вказано, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна). Тобто, до введення в експлуатацію і державної реєстрації житлового будинку сторони мають право на поділ лише вартості будівельних матеріалів. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторона позивача не надала жодного належного доказу на підтвердження факту придбання сторонами у справі чи будівництва в період шлюбу будинку. Навпаки, у судовому засіданні позивач пояснила суду, що такий об'єкт сторонами під час шлюбу не будувався, а знаходився на земельній ділянці, яку відповідач у справі приватизовував. Зазначений об'єкт незавершеного будівництва ними не добудовувався й спільні кошти у його будівництво не вкладалися. Також не підтверджено жодним доказом і посилання позивача на те, що земельна ділянка в садовому товаристві не передавалась відповідачу безоплатно, а була фактично придбана в іншої особи, яка відступила своє право на участь в садовому товаристві. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати.

Outcome: partial