Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 21.10.2015 він звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом про оскарження бездіяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та зобов`язання вчинити дії. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.02.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.08.2017, у справі № 826/23846/15 вимоги позивача було задоволено у повному обсязі: визнано протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що полягає у неналежному розгляді заяви позивача від 10.09.2015, зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розглянути дану заяву та надати повну та обґрунтовану відповідь. 06.05.2016 позивач подав до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві заяву про примусове виконання вказаного судового рішення та виконавчий лист № 826/23846/15, виданий 25.04.2016 Окружним адміністративним судом м. Києва. 06.05.2016 державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Сімерецькою В.С. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 51035227. 07.06.2016 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб позивач отримав лист № 27-25721/16 від 02.06.2016. Оскільки зазначений лист не містив відповіді на питання, порушені у зверненні позивача від 10.09.2015, а строк для добровільного виконання боржником судового рішення у 7 днів закінчився, тому 08.06.2016 позивач звернувся до державного виконавця Сімерецької В.С. із письмовою заявою про накладення на боржника штрафу, проте державний виконавець не вчинила всіх дій та не вжила всіх заходів, направлених на повне і своєчасне виконання зазначеного судового рішення, проігнорувала заяву позивача від 08.06.2016 і 13.06.2016 прийняла з огляду на фактичне виконання боржником рішення суду постанову про закінчення виконавчого провадження, повернувши виконавчий лист до Окружного адміністративного суду м. Києва. Позивач оскаржив рішення вказаного державного виконавця до суду. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.10.2016 в адміністративній справі № 826/11378/16 постанову державного виконавця Сімерецької В.С. про закінчення виконавчого провадження № 51035227 було скасовано. 18.10.2016 на виконання даного судового рішення державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Сімерецькою В.С. було прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження № 51035227, копії даної постанови було направлено на адресу сторін виконавчого провадження та до Окружного адміністративного суду м. Києва. 01.11.2016 позивач звернувся до керівника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві зі скаргою, в якій просив ініціювати проведення службового розслідування наведених у скарзі факів неправомірних дій та бездіяльності державного виконавця Сімерецької В.С. та застосувати до неї заходи дисциплінарного впливу. Підставою такого звернення позивача стало неналежне виконання державним виконавцем своїх посадових обов`язків, умисне порушення нею вимог ст.ст. 1, 6, 11, ч. 3 ст. 49, ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», що дозволило боржнику протягом 6 місяців з моменту відкриття виконавчого провадження ігнорувати рішення суду та не виконувати його. 04.11.2016 позивачем було подано до Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві заяву, в якій він просив державного виконавця прийняти постанову про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду, у якій також зазначити вимогу про виконання рішення суду протягом 10 робочих днів та попередити боржника про кримінальну відповідальність за невиконання даного рішення. 12.11.2016 позивач отримав постанову начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві про перевірку виконавчого провадження від 02.11.2016, якою було відмовлено у задоволенні скарги позивача. Вважаючи дану постанову незаконною, позивач оскаржив її до суду. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017 у адміністративній справі № 826/17917/16, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2018, позовні вимоги позивача було задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. щодо неналежного розгляду скарги позивача від 01.11.2016. Позивач вказував, що з огляду на численні факти неналежного виконання державним виконавцем Сімерецькою В.С. своїх посадових обов`язків, зокрема, її відмови розглянути його заяви від 08.06.2016 та 04.11.2016, не застосування до боржника штрафних санкцій у зв`язку з невиконанням рішення суду в установлений державним виконавцем строк, прийняття незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження, несвоєчасне направлення на адресу учасників постанови від 13.06.2016 про закінчення виконавчого провадження та не вжиття нею всіх необхідних дій та заходів, направлених на виконання судового рішення, на підставі якого було видано виконавчий документ, 02.12.2016 позивачем в порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» було подано на ім`я начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відповідну скаргу. 15.12.2016 від Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві позивач отримав листа, зі змісту якого не вбачалось, що його скарга розглянута належним чином, а за результатами її розгляду було прийнято відповідне рішення та йому як учаснику виконавчого провадження було надано повну і обґрунтовану відповідь по суті скарги. За вказаних підстав позивач змушений був оскаржити дії та рішення посадової особи до суду. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2017 в адміністративній справі № 826/20390/16, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2018, вимоги позивача було задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. щодо неналежного розгляду скарги позивача від 02.12.2016, зобов`язано його розглянути дану скаргу в порядку, передбаченому ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». 26.12.2016 державним виконавцем Сімерецькою В.С. було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 51035227 на підставі п. 13 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з непред`явленням виконавчого документу за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені ст. 41 цього Закону. За результатами перевірки, проведеної заступником керівника апарату Окружного адміністративного суду м. Києва та наслідками розгляду Другою Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя дисциплінарної справи відносно судді Окружного адміністративного суду м. Києва [PERSON] , було встановлено, що непред`явлення виконавчого листа № 826/23846/15 для виконання сталося саме з вини судді [PERSON] , яка протягом 2 місяців зволікала з направленням даного виконавчого листа до Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, не зважаючи на те, що постанова державного виконавця Сімерецької В.С. від 18.10.2016 про відновлення виконавчого провадження та лист керівника даного органу були передані їй вчасно. Позивач зазначав, що встановлені судами та дисціплінарним органом Вищої Ради Правосуддя порушення з боку перелічених посадових осіб Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві і судді Окружного адміністративного суду м. Києва [PERSON] призвели до невиконання рішення суду, яке набрало законної сили і було звернуто до примусового виконання, виявили істотні недоліки в їх роботі, в тому числі відсутність належного контролю за діяльністю державного виконавця з боку її безпосереднього керівника, їх явне небажання дотримуватись вимог чинного законодавства України, а також своєчасно та в повному обсязі виправляти вказані недоліки. Позивач вважав, що, оскільки внаслідок неправомірних дій, рішень та бездіяльності працівників Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві та судді Окружного адміністративного суду м. Києва йому спричинено моральну шкоду, держава має виплатити компенсацію на її відшкодування, яку він оцінює у 500 000 грн. При цьому, позивач вказував, що оцінюючи розмір компенсації за завдану йому моральну шкоду, він виходив з принципів розумності, виваженості і справедливості, глибини і тривалості своїх моральних страждань. З огляду на викладене та посилаючись на норми закону, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь нього 500 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді від 18.06.2019 було відкрито загальне позовне провадження у даній справі. Ухвалою суду від 02.12.2019 було зупинено провадження у справі набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 242/4741/16-ц. Ухвалою судді від 08.05.2020 провадження у справі поновлено, призначено підготовче судове засідання. Позивач в судове засідання 08.07.2020 року не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач Шевченківський РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) свого представника в судове засідання 08.07.2020 року не направив, подав до суду відзив на позовну заяву, в якій він заперечив проти задоволення позовних вимог, так як суду не було надано докази завдання позивачу відповідачем моральної шкоди, просив відмовити у їх задоволенні, а також розглядати справу без участі його представника. Відповідач Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання 08.07.2020 року також не направила, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена, причини неявки свого представника та позицію щодо позову суду не повідомила. Ухвалою суду від 08.07.2020 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В подальшому сторони в судове засідання не з`явилися. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання 27.08.2020 року в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.10.2015 позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом про оскарження бездіяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та зобов`язання вчинити дії. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.02.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.08.2017, у справі № 826/23846/15 вимоги позивача було задоволено у повному обсязі: визнано протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що полягає у неналежному розгляді заяви позивача від 10.09.2015, зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розглянути дану заяву та надати повну та обґрунтовану відповідь. 06.05.2016 позивач подав до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві заяву про примусове виконання вказаного судового рішення та виконавчий лист № 826/23846/15, виданий 25.04.2016 Окружним адміністративним судом м. Києва. 06.05.2016 державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Сімерецькою В.С. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 51035227. 07.06.2016 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб позивач отримав лист № 27-25721/16 від 02.06.2016. 08.06.2016 позивач звернувся до державного виконавця Сімерецької В.С. із письмовою заявою про накладення на боржника штрафу, оскільки зазначений лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не містив відповіді на питання, порушені у зверненні позивача від 10.09.2015, а строк для добровільного виконання боржником судового рішення у 7 днів закінчився. Проте, державний виконавець не вчинила всіх дій та не вжила всіх заходів, направлених на повне і своєчасне виконання зазначеного судового рішення, проігнорувала заяву позивача від 08.06.2016 і 13.06.2016 прийняла з огляду на фактичне виконання боржником рішення суду постанову про закінчення виконавчого провадження, повернувши виконавчий лист до Окружного адміністративного суду м. Києва. Позивач оскаржив рішення вказаного державного виконавця до суду. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.10.2016 в адміністративній справі № 826/11378/16 постанову державного виконавця Сімерецької В.С. про закінчення виконавчого провадження № 51035227 було скасовано. 18.10.2016 на виконання даного судового рішення державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Сімерецькою В.С. було прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження № 51035227, копії даної постанови було направлено на адресу сторін виконавчого провадження та до Окружного адміністративного суду м. Києва. 01.11.2016 позивач звернувся до керівника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві зі скаргою, в якій просив ініціювати проведення службового розслідування наведених у скарзі факів неправомірних дій та бездіяльності державного виконавця Сімерецької В.С. та застосувати до неї заходи дисциплінарного впливу. Підставою такого звернення позивача стало неналежне виконання державним виконавцем своїх посадових обов`язків, умисне порушення нею вимог ст.ст. 1, 6, 11, ч. 3 ст. 49, ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», що дозволило боржнику протягом 6 місяців з моменту відкриття виконавчого провадження ігнорувати рішення суду та не виконувати його. 04.11.2016 позивачем було подано до Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві заяву, в якій він просив державного виконавця прийняти постанову про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду, у якій також зазначити вимогу про виконання рішення суду протягом 10 робочих днів та попередити боржника про кримінальну відповідальність за невиконання даного рішення. 12.11.2016 позивач отримав постанову начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві про перевірку виконавчого провадження від 02.11.2016, якою було відмовлено у задоволенні скарги позивача. Вважаючи дану постанову незаконною, позивач оскаржив її до суду. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017 у адміністративній справі № 826/17917/16, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2018, позовні вимоги позивача було задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. щодо неналежного розгляду скарги позивача від 01.11.2016. 02.12.2016 позивачем в порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» було подано на ім`я начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві скаргу, так як з огляду на численні факти неналежного виконання державним виконавцем Сімерецькою В.С. своїх посадових обов`язків, зокрема, її відмови розглянути його заяви від 08.06.2016 та 04.11.2016, не застосування до боржника штрафних санкцій у зв`язку з невиконанням рішення суду в установлений державним виконавцем строк, прийняття незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження, несвоєчасне направлення на адресу учасників постанови від 13.06.2016 про закінчення виконавчого провадження та не вжиття нею всіх необхідних дій та заходів, направлених на виконання судового рішення, на підставі якого було видано виконавчий документ,. 15.12.2016 від Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві позивач отримав листа, зі змісту якого не вбачалось, що його скарга розглянута належним чином, а за результатами її розгляду було прийнято відповідне рішення та йому як учаснику виконавчого провадження було надано повну і обґрунтовану відповідь по суті скарги. За вказаних підстав позивач оскаржив дії та рішення посадової особи до суду. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2017 в адміністративній справі № 826/20390/16, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2018, вимоги позивача було задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Гоція Б.І. щодо неналежного розгляду скарги позивача від 02.12.2016, зобов`язано його розглянути дану скаргу в порядку, передбаченому ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». 26.12.2016 державним виконавцем Сімерецькою В.С. було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 51035227 на підставі п. 13 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з непред`явленням виконавчого документу за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені ст. 41 цього Закону. За результатами перевірки, проведеної заступником керівника апарату Окружного адміністративного суду м. Києва та наслідками розгляду Другою Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя дисциплінарної справи відносно судді Окружного адміністративного суду м. Києва [PERSON] , було встановлено, що непред`явлення виконавчого листа № 826/23846/15 для виконання сталося саме з вини судді [PERSON] , яка протягом 2 місяців зволікала з направленням даного виконавчого листа до Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, не зважаючи на те, що постанова державного виконавця Сімерецької В.С. від 18.10.2016 про відновлення виконавчого провадження та лист керівника даного органу були передані їй вчасно. Позивач посилався на те, що внаслідок неправомірних дій, рішень та бездіяльності працівників Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві та судді Окружного адміністративного суду м. Києва йому було спричинено моральну шкоду, і держава має виплатити компенсацію на її відшкодування, яку він оцінив у 500 000 грн. З урахуванням встановлених обставин суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом держвлади, були сформульовані ВС у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди. Такого висновку дійшов ВС у своїй постанові від 24.03.2020 у справі № 818/607/17. Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі №752/4100/17, від 26.12.2019 року у справі №646/7744/17, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25.10.2005 року у справі №32/421. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом держвлади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі в таких категоріях спорів ДКС чи її територгану не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС чи її територіальний орган. Указана правова позиція викладена в постанові Великої палати ВС 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц. З огляду на встановлені обставини у справі та проаналізовані правові норми та правові висновки ВС суд приходить до наступних висновків. Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу державними органами або посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Оскільки вище зазначеними судовими рішеннями встановлено неправомірність дій, рішень та бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення, яке набрало законної сили, ухваленого на користь позивача, суд приходить до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення, з урахуванням вимог розумності і справедливості та того, що в ході розгляду справи позивачем не було надано доказів того, що розмір відшкодування морального шкоди, завданої позивачу, становить саме 500 000 грн., суд вважає, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000 грн. З огляду на те, що відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, питання щодо судового збору не вирішується. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: partial