Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

У грудні 2017 року Національний заповідник «Софія Київська» (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду у розмірі 122 000,00 грн., завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Подільським районним судом м. Києва 22.11.2016 року ухвалений вирок у кримінальній справі №758/1485/16-к, яким відповідача визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.2, ст. 191 ч. 3, ст. 366 ч. 1КК України, призначено покарання. Вирок набрав законної сили 23.12.2016 року. [PERSON] не оспорюючи викладені в обвинувальному акті фактичні обставини справи, визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.2, ст. 191 ч. 3, ст. 366 ч. 1 КК України, щиро розкаявся у вчиненому та показав, що він дійсно, будучи заступником генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» з питань фінансово-економічної діяльності, в грудні 2012 року склав та підписав офіційні документи, які містять неправдиві відомості по взаємовідносинам з ТОВ «АКС», що стало підставою для перерахування бюджетних коштів в адресу товариства на загальну суму 60 000 грн. Також, він склав та підписав офіційні документи, які містять неправдиві відомості по взаємовідносинам з ТОВ «Укрпрофгарант», що стало підставою для перерахування бюджетних коштів в адресу товариства на загальну суму 62 000 грн. Таким чином, діями відповідача завдано майнової шкоди позивачу на загальну суму 122 000,00 грн., яку позивач просить стягнути на свою користь, користуючись правом особи, що не заявила цивільного позову у кримінальному провадженні. У судове засіданні представник позивача не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 15.02.2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовче судове засідання, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.08.2018 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до розгляду по суті. Суд, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Вироком Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2016 року [PERSON] визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.2, ст.191 ч.3, ст.366 ч.1 КК України. Даний вирок набрав законної сили 23.12.2016 року (а.с. 10-14). Ч. 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 своєї постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України. Таким чином, з огляду на вищевикладене, вина відповідача у завдання майнової шкоди позивачу на загальну суму 122 000,00 грн. доказуванню не підлягає. Як встановлено даним вироком, [PERSON] згідно наказу №187-к від 02.10.2012 був призначений на посаду заступника генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» з питань фінансово-економічної діяльності, та перебував на даній посаді до 25.02.2013, а саме до моменту його звільнення за угодою сторін згідно наказу №27-к. Тобто, в період з 02.10.2012 по 25.02.2013 являвся службовою особою даного Заповідника. [PERSON], в період грудня 2012 року, займаючи посаду заступника генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» з питань фінансово-економічної діяльності та зловживаючи своїм службовим становищем, діючи в порушення норм законодавства України, а також покладених на нього Статутом Заповідника та Посадовою інструкцією обов'язків, вчинив дії щодо розтрати чужого майна, а саме бюджетних коштів в загальному розмірі 60 000 грн. та 62 000 грн. Окрім цього, [PERSON] не оспорюючи викладені в обвинувальному акті фактичні обставини справи, визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.191 ч.2, ст. 191 ч. 3, ст. 366 ч. 1 КК України. Так, згідно ст. 56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушення шкоди в порядку, передбаченому законом. У відповідності до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка пред'явила цивільний позову в кримінальному процесі, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Положеннями ч.1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ст. 326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами. Згідно приписів ч. 1 ст. 1126 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п. 3 ст. 134 КЗпП України). П. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 року передбачає, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п.3 ст.134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. За таких обставин, враховуючи, що позивачем надано докази, які підтверджують, що вчинення відповідачем діянь встановлено у порядку кримінального судочинства доведено, вина відповідача у завдання майнової шкоди позивачу на загальну суму 122 000,00 грн. доказуванню не підлягає, а тому, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача майнової шкоди у вказаному розмірі, що завдана внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення (п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Встановлено, що на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1830 (одна тисяча вісімсот тридцять) грн. 00 коп. У відповідності до п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: approved