Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свій позов мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] маючи намір продати дану квартиру, йому стало відомо під час відвідування приватного нотаріуса [PERSON] , що на усе його майно накладено арешт. Вказаний арешт накладено на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження № АА932732. Проте, позивач зазначає, що він жодним чином не пов`язаний з особою, яка вказана у Постанові про відкриття виконавчого провадження № АА932732 винесеної державною виконавчою службою м. Тернівки Дніпропетровської області. Більш того, дана постанова була винесена лише при наявності прізвища ім`я та по батькові, що унеможливлює точну ідентифікацію особи. Оскільки, накладений арешт на майно позивача порушує його цивільні права, він змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в підготовче судове засіданні не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, повідомлявся вчасно та належним чином. На адресу суду направив лист, в якому просив суд розглянути справу без участі представника Тернівського МВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), заперечень проти позову не мають. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, враховуючи умови визначені ч. 3 ст. 200 ЦПК України, суд вважає за можливе винести рішення у цьому підготовчому судовому засіданні, задовольнивши позовні вимоги, з огляду на наступне. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що позивачу по справі [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 15 листопада 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Куцевол К.С. належить квартира з прилеглою господарською будівлею та спорудами під номером [ADDRESS] (а.с.11-13). Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 215057524 від 06 липня 2020 року, на підставі постанови АА № 932732 від 13 грудня 2007 року Державною виконавчою службою міста Тернівки Дніпропетровської області накладено арешт на невизначене майно, все рухоме та нерухоме майно [PERSON] , [INFO] (а.с.6-7). Між тим, як вбачається із листа Тернівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 15408 від 20 липня 2020 року, згідно даних АСВП станом на 20 липня 2020 року на виконанні в Тернівському МВ ДВС не перебувають виконавчі провадження відносно [PERSON] (а.с.9). Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач має намір вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити, що порушує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, з метою захисту порушеного права власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для обтяження майна суд не вбачає, а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved