Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 03 серпня 1991 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом ЗАГС м. Чернівці, про що вчинено відповідний актовий запис № 1353. Від вказаного шлюбу у них із відповідачкою є троє неповнолітніх дітей: [PERSON]О, [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Однак, сімейне життя у них з відповідачкою не склалося й відповідно починаючи з жовтня 2015 року шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть, у звязку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачкою є неможливе та суперечить його інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем вона не має. Посилаючись на вказане, просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований міським відділом ЗАГС м. Чернівці, розірвати. У судове засідання позивач не зявився, від нього через канцелярію суду надійшла заява, в якій зазначив, що поданий позов підтримує у повному обсязі, просив про його задоволення. Відповідачка у судове засідання не зявилася. Від неї через канцелярію суду надійшло клопотання, в якому вона вказала на те, що проти розірвання шлюбу не заперечує, а також вказала на недоцільність надання судом строку на примирення. При цьому, суд враховуючи положення ст. 158 ЦПК України та наявність письмових заяв від сторін, вважає з можливе розгляд справи провести у їх відсутності. Крім того, на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як убачається з матеріалів справи, з 03 серпня 1991 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано міським відділом ЗАГС м. Чернівці, про що вчинено відповідний актовий запис № 1353 (а.с.2). Від вказаного шлюбу у сторін є троє неповнолітніх дітей: [PERSON]О, [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 4,5). Крім того, як встановлено судом та убачається з матеріалів поданого позову, з жовтня 2015 року між сторонами фактичного припинені шлюбні відносини, спільного господарства вони не ведуть та проживають окремо й відповідно позивач наміру продовжувати подружні відносини із відповідачем не має. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази, а також подані сторонами, у тому числі й відповідачем письмові заяви, в яких вони просили про розірвання шлюбу, а також заперечували щодо доцільності надання судом строку на примирення, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін, а тому укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved