Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що в період з 01.09.2008 року по 10.09.2015 року вона працювала у Донецькому державному університеті управління. 10.09.2015 року була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачкою проведений не був, сума заборгованості по заробітній платі за період з вересня по листопад 2014 року складає 9835,95 грн. Крім того, відповідач повинен сплатити компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 5104,86 грн. та заборгованість по виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 2914,00 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 11.09.2015р. по день винесення рішення суду із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 134,19 грн. В звязку з невиплатою заробітної плати позивачу була спричинена моральна шкода, розмір якої вона оцінює у 1000,00 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з вересня по листопад 2014 року в сумі 9835,95 грн., компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 5104,86 грн., заборгованість по виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 2914,00 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 11.09.2015р. по день винесення рішення суду, моральну шкоду в сумі 1000,00 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 грн. Представник позивачки [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги [PERSON] підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення, відповідно до яких вказав, що позовні вимоги [PERSON] не визнає, оскільки вони є необґрунтованими. Так, у вересні-грудні 2014 року відповідач знаходився в м.Донецьку і був переміщений на територію підконтрольну України лише 18.11.2014 року. Оскільки грошові кошти на виплату заборгованості з заробітної плати бюджетним фінансуванням на 2015 рік передбачено не було і, відповідно бюджетних асигнувань для здійснення таких виплат відповідач не отримував і не міг виплачувати заборгованість позивачці. З грудня 2014 року по листопад 2015 року позивачці індексація грошових коштів була виплачена в повному обсязі, як і грошові кошти за відпустку, яка згідно документації складала 39 календарних днів. Матеріальна допомога на здоровлення в сумі 2919,00 грн. була нарахована позивачу та переведено на її банківську картку у липні 2015 року. Оскільки зобовязання щодо проведення розрахунку із [PERSON] відповідачем виконано в повному обсязі, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є безпідставними. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. При таких обставинах, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка у період з 01.09.2008 року по 10.09.2015 року вона працювала у Донецькому державному університеті управління, що підтверджується записами в її трудовій книжці. 10.09.2015 року [PERSON] була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна платня. Згідно із довідкою №54-11 від 30.09.2015 року, виданою Донецьким державним університетом управління встановлено, що [PERSON] з 08.12.2014 року по 10.09.2015 року працювала на посаді доцента, її сума доходу склала: в грудні 2014 року 3692,10 грн., в т.ч. індексація 413,95 грн., в січні 2015 року 4371,20 грн., в т.ч. індексація 0,00 грн., в лютому 2015 року 4407,74 грн., в т.ч. індексація 36,54 грн., в березні 2015 року - 4526,72 грн., в т.ч. індексація 75,52 грн., в квітні 2015 року 2256,96 грн., в т.ч. індексація 71,86 грн., в травні 2015 року 2330,65 грн., в т.ч. індексація 145,55 грн., в червні 2015 року 3415,82 грн., в т.ч. індексація 501,82 грн., в липні 2015 року 6651,98 грн., в т.ч. індексація 0,00 грн., в серпні 2015 року 1772,19 грн., в т.ч. індексація 108,16 грн., в вересні 2015 року 756,38 грн., в тому числі індексація 151,30 грн. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 3418,17 грн. Разом з тим, згідно наказу від 18.11.2014 року №1378 Міністерства освіти та науки України Донецький державний університет управління розпочав освітню діяльність з 01.12.2014 року. Дані за вересень-листопад 2014 року не можуть бути документально підтверджені у звязку з відсутністю доступу до відповідних первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку і знаходяться на тимчасово окупованій території у м.Донецьку. Відповідно до розрахункових листів з грудня 2014 року по вересень 2015 року, а також випискою по картковому рахунку [PERSON] за період з листопада 2014 року по серпень 2015 року встановлено, що за цей період заробітна плата позивачу була нарахована та сплачена в повному обсязі. Таким чином, судом встановлено, що у вересні-листопаді 2014 року позивачка виконувала свої трудові обовязки, однак заробітну плату за ці місці не отримала по теперішній час, розрахункових листів про нарахування розміру заробітної плати за вказані місці відповідачем не надано, в звязку з чим суд проводить розрахунок наступним чином: згідно із розрахунковим листом за грудень 2014 року заробітна плата [PERSON] становила оклад 2185,50 грн., уч.ступень 164,00 грн., звання 273,00 грн., вислуга 655,65 грн., індексація 413,95 грн., а всього 3692,10 грн. Відповідно до інформації Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м.Києві встановлено, що розмір доходів отриманих позивачкою у серпні 2014 року становить 3692,10 грн., грудні 2014 року 3692,10 грн. Таким чином розмір заборгованості по заробітній платі за вересень-листопад 2014 року становить 9835,95 грн. (оклад 2185,50 грн. + уч.ступень 164,00 грн. + звання 273,00 грн.+ вислуга 655,65 грн. = 3278,65 грн.*3 місяці). Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при не звільненні проведений, що підтверджується письмовими матеріалами справи та письмовими поясненнями відповідача. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обовязок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку. Позивачем був проведений власний розрахунок компенсації втрати частини доходів з вересня 2014 року по вересень 2015 року, згідно із яким розмір компенсації становить 4068,15 грн. Відповідачем власного розрахунку компенсації втрати частини доходів до суду не надано, в цій частині позовні вимоги відповідач не визнав, тому суд виходив із наданих позивачем письмових доказів. Перевіривши розрахунок позивача, суд вважає його вірним та таким, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення суд прийшов до наступного. Відповідно до Постанови КМУ №346 від 14.04.1997 року «Про затвердження Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам» право на щорічну основну відпустку мають керівні працівники навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічні, науково-педагогічні працівники та наукові працівники, які перебувають у трудових відносинах з установами, організаціями, підприємствами (далі - установи) незалежно від форм власності та їх галузевої належності. Тривалість щорічної основної відпустки, зокрема у позивача становить 56 календарних днів. Як вбачається з розрахункового листа [PERSON] за липень 2015 року позивачці була нарахована матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 2914,00 грн., але по теперішній час не виплачена, що підтверджується випискою з банку про зарахування заробітної плати відповідачем на рахунок позивача. Відпустка згідно розрахункового листа була нарахована позивачці в липні 2015 року в сумі 3737,98 грн., але не за 56 днів, а за 39 днів. Середньоденний заробіток під час відпустки складає 120,58 грн. (3737,98 грн. : 39 день). Таким чином, позивачу не нарахована відпустка за 25 календарних днів, що складає 2049,86 грн. (56 календарних днів 39 календарних днів = 17 календарних днів*120,58 грн. середньоденний заробіток під час відпустки). При таких обставинах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення відпускних в сумі 2049,86 грн. та матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 2914,00 грн. знайшли своє підтвердження письмовими доказами та підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Станом на день прийняття рішення судом позивачем не надано до суду докази, які свідчать про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем, тому суд вважає, що розрахунок із позивачем не проведений в повному обсязі та розрахунок середнього заробітку має відбуватися по день винесення рішення суду, тобто по 29.03.2016 року. У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 11.09.2016 р. по день винесення рішення, тобто по 29.03.2016 року. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню. Згідно наданого позивачем розрахунку середньоденна заробітна плата позивача становить 134,19 грн. Суд, перевіривши розрахунок середньоденної заробітної плати, наданий позивачкою, вважає його вірним. Відповідач до суду не надав розрахунок середньоденної заробітної плати позивача. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який в своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку 134,19 грн., а відповідач не надав жодних документів з приводу розміру середньоденної заробітної плати, тому суд вважає розрахунок позивача вірним. Середньостатистична кількість робочих днів позивачки за період з дня після звільнення з 11.09.2015р. по 29.03.2016р. складає 139 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 11.09.2015р. по 29.03.2016р. складає 18652,41 грн. (139 днів х 134,19 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 18652,41 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, у тому числі, витрати на правову допомогу. Як вбачається із матеріалів справи, витрати на правову допомогу, понесені позивачем становлять 1500,00 грн., а саме консультація та розяснення (1 година), вторинна консультація у справі, складання заяв (30 хвилин), підготовка правової позиції по справі, розрахунок заборгованості (1 година) формування та складення позовної заяви, додатків до неї (1 година). Позивач має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів, а тому вважає достатньою суму у відшкодування судових витрат, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача у розмірі 1500,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 487,20 грн. за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, а всього 974,40 грн.

Outcome: partial