Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

У жовтні 2011 року ТОВ «Адатранссервіс» звернулось до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалось на те, що в період роботи відповідачки на посаді директора підприємства Управлінням Пенсійного Фонду України були виявлені порушення і застосовані штрафні санкції, які підприємство сплатило, і на підставі ч.1 ст. 1166 ЦК України просило стягнути з відповідачки (а.с.3-6). Заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 січня 2012 року позовні вимоги задоволені: стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Адатранссервіс» 5436 грн.80 коп. завданих збитків, та судові витрати (а.с.73). Ухвалою цього ж суду від 5 серпня 2015 року заява представника відповідача про перегляд заочного рішення залишена без задоволення (а.с.96). В апеляційній скарзі представник відповідачки [PERSON] - [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.100-103). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. Установлено, що [PERSON] у період з 05.11.2009 року до 14.06.2010 року займала посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Адатранссервіс», вела бухгалтерський та податковий облік товариства. У вересні 2008 року в поданій [PERSON] до Державної податкоовї інспекції у м. Дніпродзержинську податковій декларації з податку на додану вартість за серпень 2008 року відповідачкою занижено податкові зобов'язання з контрагентом ВАТ «ДОПАС», які були самостійно виявленні підприємством, внаслідок чого до податкового органу 22.12.2010 року було подано уточнючий розрахунок, позивачем донараховано та сплачено 5028,00 грн. податкових зобов'язань з ПДВ та штрафну санкцію з ПДВ в сумі 251 грн. згідно платіжного доручення № 300 від 21.12.2010 року (а.с.22-28). Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.07.2011 року [PERSON] визнано виною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України та стягнуто на користь ТОВ «Адатранссервіс» 17460,00грн. на відшкодування матеріальної шкоди, позовні вимоги на суму 17 613гр.80коп. залишені без розгляду, надано можливість підприємству звернутись з зазначеними позовними вимогами в порядку цивільного судочинства (а.с.29-34). Товариство з обмеженою відповідальністю «Адатранссервіс» знаходиться на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Баглійському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Як було встановлено судом, у період з 07.02.2011 року по 14.02.2011 року Управлінням Пенсійного фонду України в Баглійському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було проведено перевірку ТОВ «Адатранссервіс»з питань дотримання вимог законодавства щодо нарахування, обчислення та сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, інших платежів та надання достовірних відомостей до органів пенсійного фонду за період з 01.02.2008 до 01.02.2011 року. В результаті перевірки було встановлено порушення положень п.1, 4 ст. 19, п. 2 ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та р. 4 та п.п. 4.1., 4.2., розділу 4 та п.п. 5.1.1. п. 5.1. р. 5 Інструкції про порядок обчислення і сплатити страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Згідно Акту від 14.02.2011 року № 7 про результати планової перевірки встановлено: відхилення (заниження) фонду оплати праці, на який нараховуються та утримуються страхові внески за тарифом 33,2 % та за тарифом 2% в квітні 2010 року на суму 4409,69 грн., яке утворилося внаслідок того, що платником не надано щомісячний звіт за формою дод. 4 за квітень 2010 року, таким чином платником порушено п.1, 4 ст. 19 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ, а також розділ 4 Інструкції про порядок обчислення і сплатити страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 19.12.2003 № 21-1. Окрім того, перевіркою було встановлено відхилення (заниження) страхових внесків на загальну суму 1552,21 грн., в тому числі за тарифом 33,2 % в квітні 2010 року на суму 1464,02 грн. та за тарифом 2% в квітні 2010 року на суму 88,19 грн., які утворились внаслідок того, що платником не надано щомісячний звіт за формою дод. 4 за квітень 2010 року, таким чином платником порушено п. 2 ст. 20 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ, п.п. 4.1., 4.2., розділу 4 та п.п. 5.1.1. п. 5.1. р. 5 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 19.12.2003 № 21-1 (а.с.38-46). 14 лютого 2011 року Управлінням Пенсійного фонду України в Баглійському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було винесено рішення № 71,72 про застосування до ТОВ «Адатранссервіс» штрафних санкцій у розмірі 776,11 грн. та 4409,69 грн. відповідно, які були сплачені підприємством згідно платіжних доручень № 40,39 від 18.02.2011 року (а.с.47, 48, 37). Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції посилався на ч.1 ст. 225 Господарського Кодексу України та виходив із того, що внаслідок невиконання відповідачкою посадових обов'язків директора ТОВ «Адатранссервіс» підприємству було завдано матеріальних збитків в сумі 5 436,80 грн. у вигляді накладених Державною податковою інспекцією у м. Дніпродзержинську та Управлінням Пенсійного фонду України в Баглійському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області штрафних фінансових санкцій. Однак, до такого висновку суд прийшов з порушенням норм матеріального права. Як вбачається з позовної заяви, позивач просив задовольнити позов про відшкодування шкоди на підставі ч. 1 ст. 1166 ЦК України, суд у рішенні посилався на ч.1 ст. 225 Господарського Кодексу України. Однак, судом не враховано, що відповідно до ст.1, 2 Господарського Кодексу України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання; учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. По справі встановлено, що відповідачка знаходилась із позивачем у трудових відносинах. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Перелік випадків повної матеріальної відповідальності зазначено у ст. 134 КЗпП України, а ст. 138 цього кодексу встановлює обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника - на власника чи уповноважений ним орган. У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 1166 ЦК України, не врахував, що спірні правовідносини виникли з приводу збитків, заподіяних працівником підприємству під час виконання трудових обов'язків, та регулюються главою IX КЗпП України. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду на підставі п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, що не позбавляє позивача права на звернення до суду із позовом відповідно до глави IX КЗпП України.

Outcome: dismissed