Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

У грудні 2016 року заявник [PERSON] звернулась до суду із даною заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання її матері [PERSON] на території України починаючи з 1978 року і по даний час, включаючи 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. В обґрунтування своєї заяви заявник вказала, що вона народилась 16.11.1990 року в [PERSON], а з 2005 року вона проживає у м. Миколаєві разом зі своєю матір'ю - [PERSON] та її чоловіком [PERSON] Починаючи з 1978 року і по серпень 1995 року мати заявниці проживала на території Первомайської селищної ради Вітовського (Жовтневого) р-ну Миколаївської області, у с. Новоселівка по вул. Н. Курченко 22. Однак на даний час цей будинок зруйнований, а його власниця виїхала в інший населений пункт і її доля невідома. Також заявник вказала, що її мати - [PERSON] працювала на сільськогосподарських роботах (на вирощуванні цибулі) у радгоспі ім. Леніна, де познайомилась із [PERSON], з яким одружилась у 2011 році, та отримала в подальшому громадянство України. Встановлення судом даного юридичного факту має для заявниці юридичне значення, оскільки дозволяє їй отримати громадянство України. У судовому засіданні заявник свою заяву підтримала з вищевикладених підстав та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи УДМС України в Миколаївській області заперечувала проти задоволення заяви через її недоведеність. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка, та дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню через наступне. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно\~ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина третя статті 10 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в порядку окремого провадження \~суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема факт постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності\~Законом України від 18 січня 2001 р. «Про громадянство України»\~є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1,2,ч. 1\~ст. 3 цього Закону. Тобто юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 р.) або набрання чинності\~Законом «Про громадянство України»\~(13 листопада 1991 р.). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень\~ст. 256 ЦПК України\~та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 р.; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 р. або станом на 13 листопада 1991 р.; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 р. чи 13 листопада 1991 р.; постійного проживання особи на території України чи УРСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв'язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. У зазначених справах як заінтересовані особи повинні брати участь відповідні органи служб громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб. При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім\~Закону України «Про громадянство України», також\~Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» (далі Порядок). Відповідно до положень\~Закону України «Про громадянство України»\~та Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.\~ Стаття перша Закону України «Про громадянство України» \~дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений\~ Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001\~(в редакції, внесеній\~Указом Президента України від 27 червня 2006р. № 588/2006\~ р.)\~\~(далі - Порядок), передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до п.1\~ст. 8 Закону України «Про громадянство України»\~особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно\~Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов'язання припинити іноземне громадянство - для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Із матеріалів справи вбачається, що заявниця [PERSON] народилась 16.11.1990 року в [PERSON], колгоспі ім. Леніна Галабінського району Ташкентської області. Дане підтверджується наявними у справі копією свідоцтва про народження та паспорту заявниці. Заявниця є громадянкою [PERSON], має посвідку на постійне проживання в Україні та зареєстрована у [INFO]. Судовим розглядом встановлено, що заявниця зверталась до компетентного органу за отриманням громадянства України, однак їй було відмовлено у цьому через відсутність документів, які підтверджують факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 р. чи 13.11.1991 р. Аналізуючи зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що заявниця не підтвердила належними та допустимими доказами факт постійного проживання своєї матері на території України на зазначену вище дату. Зокрема, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона разом із матір'ю заявниці разом працювала на полях Жовтневого району у період з 1978 по 1999 роки, на сільськогосподарських роботах, які мали сезонний характер. Також свідок вказала, що мати заявниці [PERSON] на деякий час виїжджала до [PERSON], народжувати заявницю, однак свідок не змогла вказати суду на який саме проміжок часу вона виїздила і коли повернулась до України. На думку суду, факт народження заявниці у листопаді 1990 року на території [PERSON], свідчить про те, що її мати проживала там невизначений час. Надані заявницею довідки про її навчання у різних навчальних закладах судом до уваги не приймаються, оскільки вони стосуються періоду її навчання в Україні починаючи з 2002 року, а доказів того, де вона навчалась в Україні до цього часу і який дошкільний навчальний заклад відвідувала, заявник суду не представила. Наявні у матеріалах справи інші письмові докази - довідку з Первомайської селищної ради № 3434 від 23.11.2016 р., та акт про проживання на території с. Новоселівка Вітовського (Жовтневого) р-ну Миколаївської обл., суд сприймає критично і не бере до уваги через те, що у матеріалах справи відсутні дані щодо осіб, які їх складали [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (місце їх проживання, час проживання на території зазначеного населеного пункту, правові підстави їх проживання тощо). Клопотань про допит вказаних осіб як свідків у судовому засіданні заявниця суду не заявляла. Таким чином, на думку суду, зібрані по справі докази самі по собі не є безспірними доказами підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання матері заявниці на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 р. чи 13 листопада 1991 р. До того ж, суд враховує й те, що робота матері заявниці мала сезонний характер (вирощування цибулі), а відтак це надавало можливість їй виїздити на невизначений час за межі України. Враховуючи наведене, суд відмовляє заявниці у задоволенні її заяви. На підставі ст. 88 ЦПК України суд не відшкодовує заявниці понесені нею судові витрати через відмову у задоволенні її заяви.

Outcome: dismissed