Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути із державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ» (далі - ДП «Укрспирт») на свою користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у розмірі - 285 673 грн. 80 коп. В обґрунтування вимог зазначається, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 210-к від 13 грудня 2016 року [PERSON] призначено на посаду заступника директора ДП «Укрспирт». На підставі наказу ДП «УКРСПИРТ» № 144-к від 16 червня 2017 року [PERSON] звільнено із займаної посади з 16 червня 2017 року у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків. Не погоджуючись зі звільненням, позивач звернувся до суду із позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 04 вересня 2018 року, визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Укрспирт» № 144-к від 16 червня 2017 року «Про звільнення [PERSON] з посади заступника директора ДП «Укрспирт» у зв`язку із неодноразовим грубим порушенням трудових обов`язків; поновлено [PERSON] на посаді заступника директора ДП «УКРСПИРТ»; зобов`язано ДП «УКСПИРТ» виплатити [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі - 707 974 грн. 80 коп., вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання. 24 вересня 2018 року [PERSON] поновлено на посаді заступника директора ДП «Укрспирт» та внесено відповідний запис до трудової книжки. З часу постановлення судового рішення та фактичного поновлення на роботі пройшло 92 робочі дні, таким чином відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі - 285 673 грн. 80 коп. Ухвалою суду від 06 січня 2021 року відкрито спрощене провадження у справі. 03 червня 2021 року від ДП «УКРСПИРТ» до суду надійшли письмові пояснення. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 25 червня 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Відповідач ДП «УКРСПИРТ» у судове засідання представника не направив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством. Причини неявки суду неповідомлені. За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження із дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 210-к від 13 грудня 2016 року [PERSON] призначено на посаду заступником директора ДП «УКРСПИРТ». На підставі наказу ДП «УКРСПИРТ» № 144-к від 16 червня 2017 року [PERSON] , заступника директора ДП «УКРСПИРТ», звільнено із займаної посади з 16 червня 2017 року, у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, пункт 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України. Призначення позивача на посаду та звільнення із посади заступника директора ДП «УКРСПИРТ» підтверджуються також записами у трудовій книжці. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 04 вересня 2018 року, визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Укрспирт» № 144-к від 16 червня 2017 року «Про звільнення [PERSON] з посади заступника директора ДП «Укрспирт» у зв`язку із неодноразовим грубим порушенням трудових обов`язків; поновлено [PERSON] на посаді заступника директора ДП «УКРСПИРТ»; зобов`язано ДП «УКСПИРТ» виплатити [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі - 707 974 грн. 80 коп., вирішено питання про розподіл судових витрат. Наказом ДП «УКРСПИРТ» № 233-к від 24 вересня 2018 року скасовано наказ ДП «УКРСПИРТ» від 16 червня 2017 року № 144-к «Про звільнення [PERSON] », поновлено [PERSON] на посаді заступника директора ДП «УКРСПИРТ» та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 червня 2017 року по 11 травня 2018 року у розмірі - 707 974 грн. 80 коп. Заявляючи вимоги про стягнення середнього заробітку позивач посилається на те, що з часу постановлення рішення про поновлення на роботі та його фактичного виконання пройшло 92 робочі дні, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду становить 285 673 грн. 80 коп., середньоденний заробіток, визначений рішенням суду у справі № 361/4010/17 та складає 3 105 грн. 15 коп. Не визнаючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, відповідач посилається на пропуск строків звернення до суду за захистом порушених прав, встановлених частиною другою статті 233 КЗпП України. Крім того, подано окрему заяву про застосування позовної давності щодо заявлених вимог. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2018 року допущено негайне виконання рішення про поновлення на роботі та про оплату вимушеного прогулу за один місяць. Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Разом з тим, рішення суду від 11 травня 2018 року в порушення вимог частини сьомої статті 235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, виконано відповідачем лише 24 вересня 2018 року. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення суду про поновлення на роботі має наслідком застосування приписів статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Разом з тим, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі не є спором про оплату праці. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18). Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України). Наказ про поновлення позивача на роботі видано 24 вересня 2018 року, з даним позовом позивач звернувся до суду 15 грудня 2020 року, про що свідчить відмітка Укрпошти на конверті, отже ним пропущено тримісячний строк звернення до суду з цим позовом, передбачений КЗпП України. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даного позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed