Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

У грудні 2013 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю чоловіка. В обґрунтування позову послався на те, що з 17.01.2003 р. перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 06.12.2013 р. розірвано. З жовтня 2012 р. вони припинили проживати однією сім'єю та вести спільне господарство, що встановлено цим же рішенням суду. Посилаючись на те, що 13.04.2013 р. він, хоча і в період перебування у зареєстрованому шлюбі, але в період окремого проживання та за власні кошти, придбав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1575 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за цією ж адресою, просить про визнання вказаного нерухомого майна його особистою приватною власністю. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали з підстав у ньому викладених, просили про його задоволення. Відповідач у судове засідання не зявилася, направила до суду заяву, відповідно якій проти задоволення позову не заперечувала, справу просила слухати за її відсутності. Вислухавши пояснення позивача, його представника та показання свідка, вивчивши доводи позову та матеріали справи судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 17.01.2003 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 06.12.2013 р. Відповідно договорам купівлі-продажу, укладеним 30.04.2013 р., на ім'я позивача придбано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1575 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за цією ж адресою Згідно пункту 1.7 договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] покупець [PERSON] довів до відома продавця, що перебуває у зареєстрованому шлюбі і майно набувається у спільну сумісну власність подружжя, а від дружини покупця [PERSON] надійшла згода на придбання цього будинку. Позивач суду стверджував, а відповідач, згідно її письмової заяви, цього не заперечувала, що спірне нерухоме майно придбано за час окремого проживання з відповідачем за його особисті кошти, які були позичені йому його батьками. Свідок [PERSON], яка є матір'ю позивача, будучи допитаною у судовому засіданні за клопотанням позивача, вказувала, що дійсно нею та її чоловіком було позичено її синові - позивачу [PERSON] гроші на придбання будинку у [ADDRESS]. Які в свою чергу були запозичені ними у приятеля. Також вказала, що будь-яких підтверджуючих документів про отримання грошей в борг ними не складалося. Причиною необхідності придбання житлового будинку вказала те, що син разом із невісткою та їх неповнолітнім сином тривалий час мешкали разом із батьками дружини та їх відносини, як зясувалося пізніше, погіршилися. Будинок був придбаний для проживання у ньому [PERSON], його малолітнього сина - [PERSON] та у разі примирення із відповідачкою, то усію сім'єю. Відповідно вимогам ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства,догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Таким чином ст.. 60 СК України презюмує виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. Перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначено статтею 57 СК України. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, тощо. За ч. 6 цієї статті, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Таким чином, у судовому порядку особистою приватною власністю подружжя може бути визнано майно, набуте під час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, або в інших випадках, установлених ст. 57 СК України. Як роз'яснено в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11, якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, наявні в матеріалах справи, надані позивачем, у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Так, за змістом п.1.7 договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], покупець [PERSON] довів до відома продавця, що перебуває у зареєстрованому шлюбі і майно набувається у спільну сумісну власність подружжя, а від дружини покупця [PERSON] надійшла згода на придбання цього будинку. Даний договір недійсним не визнано. Зазначене не спростовується показаннями допитаної у судовому засіданні свідка [PERSON] про запозичення грошей позивачу для придбання житлового будинку та земельної ділянки. Будь-яких переконливих доказів того, що спірне майно було придбано за час окремого проживання сторін у зв'язку з фактичним припиненням ними шлюбних відносин позивачем суду не надано. Визнання відповідачем позову суперечить наявним у справі доказам того, що придбане спірне нерухоме майно є спільним майном подружжя. Безпідставні і твердження позивача щодо встановлення рішенням Новоодеського районного суду від 06.12.2013 р. факту припинення між сторонами шлюбних відносин саме з жовтня 2012 р. За змістом судового рішення з цього часу сімейне життя між сторонами поступово погіршилося, що привело до припинення шлюбних відносин в подальшому. Враховуючи викладене у задоволенні позову належить відмовити.

Outcome: dismissed