Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), Публічного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад» (відповідач 3), Приватного нотаріуса Джуринської Людмили Володимирівни (відповідач 4), про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію права власності. У своїй позовній заяві просила суд:.Визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №23/08/103 від 23.08.2017 року, продавцем у якому зазначено Публічне акціонерне товариство «Київський завод «Аналітприлад» (код ЄДРПОУ 14311181), а покупцем - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Людмилою Володимирівною, продавцем у якому зазначено [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), а покупцем - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); Скасувати рішення приватного нотаріуса Джуринської Людмили Володимирiвни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50146052 від 11.12.2019 року, яким право власностi на квартири [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] ; Скасувати рішення приватного нотаріуса Джуринської Людмили Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 50517616 від 27.12.2019 року, яким право власності на квартири [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] ; Стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що у січні 2020 року [PERSON] стало відомо про порушення її права рядом осіб, які, незаконно оформивши на іншого власника, заволоділи належним їй нерухомим майном, а саме: квартирою [ADDRESS] . Оскільки законний власник нерухомого майна [PERSON] не вчиняла правочинів, спрямованих на відчуження вказаного нерухомого майна, будь-кого не уповноважувала на вчинення таких дій, наміру відчужувати належне їй майно не мала і не має в даний час, оформлення права власності на інших осіб відбулося поза її волею та на підставі підроблених документів, остання звернулася до суду із відповідним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 грудня 2020 року матеріали позову передані на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху та наданий позивачу строк для усунення недоліків. 22 грудня 2020 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій відповідача 4 Приватного нотаріуса Джуринську Людмилу Володимирівну змінено на третю особу та в якій позивачка просила суд шляхом доповнення однією позовною вимогою немайнового характеру: Витребувати з незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартиру [ADDRESS] ; Стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Заявлені у первісній позовній заяві від 03.12.2020 року позовні вимоги у п.п. 1-4 також підтримує в повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 09 березня 2021 року на адресу суду від відповідача 3 Приватного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад» надійшов відзив, в якому вони позов визнали та просили задовольнити. 09 березня 2021 року від відповідача 1 [PERSON] надійшов відзив, в якому він позов визнав та просив задовольнити. 11 березня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача про покладення судових витрат на відповідача 2 [PERSON] . 11 березня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача - [PERSON] про заміну неналежного відповідача. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року клопотання позивача про заміну неналежного відповідача задоволено в повному обсязі. Було залучено до участі у справі у якості належного відповідача Приватне акціонерне товариство «Київський завод «Аналітприлад» в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад», третя особа: Приватний нотаріус Джуринська Людмила Володимирівна, про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію права власності. 26 квітня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача - [PERSON] про визнання явки відповідача обов`язковою. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року клопотання позивача про визнання явки відповідача обов`язковою задоволено в повному обсязі. Було визнано явку відповідача 2 [PERSON] - обов`язковою. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві, а тому просили задовольнити позовні вимоги з урахуванням уточнених вимог у повному обсязі. Представник відповідача 1 - [PERSON] в судове засідання з`явилася, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідач2 - [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи. Представник відповідача 3 - Ковальов Є.Ф. в судове засідання з`явився, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Третя особа Приватний нотаріус Джуринська Людмила Володимирівна в судове засідання не з`явилася, повідомлялась про дату, час і місце розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. У відповідності до вимог ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності надувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до положень ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які за законом не можуть їм належати. Із ст. 328 ЦК України вбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна, відмови власника від права власності, припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, знищення майна, викупу пам`яток культурної спадщини, примусового відчуження земельних ділянок чи об`єктів нерухомості, які на них знаходяться з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону, звернення стягнення на майно за зобов`язанням власника, реквізиції, конфіскації, припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 1 cт. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ч. 4 cт. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч. 3 cт. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заява про державну реєстрацію прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном одночасно з завершенням такої дії обов`язково формується та реєструється нотаріусом, яким вчинено таку дію. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що [PERSON] уклала ряд правочинів, спрямованих на придбання у Відповідача 3, Публічного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад», у власність квартири [ADDRESS] (надалі - Квартира). Зокрема, Позивачка уклала договір купівлі-продажу деривативу від 22.06.2017 року, договір купівлі-продажу майнових прав від 22.06.2017 року, додатковий договір № 1 від 10.04.2018 року до договору купівлі-продажу майнових прав від 22.06.2017 року. На підставі додаткового договору № 1 від 10.04.2018 року до договору купівлі-продажу майнових прав від 22.06.2017 номер Квартири змінився: замість будівельного номера 79С Квартира набула номера 103. Саме цей номер є остаточним. Згідно пунктів 5.5.2., 5.5.3 Договору купівлі-продажу майнових прав від 22.06.2017 року, продавець гарантував, що на момент укладення договору майнові права на Квартиру не обтяжені зобов`язаннями перед третіми особами, у тому числі не є предметом застави, не є предметом договору купівлі-продажу з третіми особами, не перебувають під арештом, не є предметом судового спору. Позивачка повністю оплатила вартість відповідних правочинів, спрямованих на придбання Квартири, що підтверджується квитанціями, відповідною довідкою продавця квартири від 15.09.2017 року, витягом з переліку інвесторів. Будинок у якому знаходиться Квартира був введений в експлуатацію у лютому 2017 року, що підтверджується Сертифікатом відповідності від 23 лютого 2017 року. 21.07.2017 року будинку була присвоєна поштова адреса. Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Отже, Позивачка є власницею Квартири, оскільки сплатила її повну вартість, а будинок, у якому квартира знаходиться, введений в експлуатацію у встановленому законом порядку. 10 квітня 2018 року продавець (третя особа) передав Квартиру Позивачці на підставі відповідного акту приймання-передачі. У даному акті ще раз підтверджений факт сплати повної вартості майнових прав за квартиру. У цей же день позивачці були передані ключі від квартири, про що свідчить відповідна розписка. Слід зазначити, що у розписці є технічна помилка - замість 2018 року помилково зазначений 2017 рік. Також продавець передав позивачці документи, необхідні для реєстрації права власності на квартиру у Державному реєстрі відповідно до умов пункту 3.5 Договору купівлі-продажу майнових прав від 22.06.2017 року. В тому числі був переданий технічний паспорт на Квартиру. Станом на сьогоднішній день позивачка має до Квартири безпосередній доступ. Після отримання у фактичне володіння Квартири позивачка розпочала її ремонт та обслуговування. Це підтверджується договором щодо вивозу сміття та утримання прибудинкової території від 10.04.2018 року, квитанціями про придбання побутової техніки та будівельних матеріалів для ремонту квартири, довідкою ОСББ про оплату внесків на управління будинком. 15 січня 2020 року позивачка поїхала до територіального відділку Шевченківського УП ГУНП в м. Києві, де написала заяву про кримінальне правопорушення, що зафіксовано відповідним талоном-повідомленням єдиного обліку №3348 від 15.01.2020 р. В подальшому, на підставі заяви позивачки було відкрито кримінальне провадження № 2020100100000491 від 16.01.2020 року, в рамках якого позивачку визнано потерпілою. У цьому кримінальному провадженні на Квартиру накладено арешт та допитано відповідача [PERSON] 15 січня 2020 р. позивачка та її чоловік звернулись до приватного нотаріуса для перевірки юридичного статусу Квартири. На заяву її чоловіка були видані інформація № 196420963 та інформація № 196422414 з Державного реєстру речових прав. Із цих довідок позивачка дізналась про незаконне оформлення права власності та подальший перепродаж її квартири, здійснений невідомими їй особами (відповідачами 1 та 2). Зокрема, 06.12.2019 року право власності на Квартиру було оформлене на [PERSON] (відповідача 1) на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 23.08.2017 року, нібито укладеного з ПАТ «Київський завод «Аналітприлад». Згідно офіційних даних, наданих ПАТ «Київськийзавод «Аналітприлад», договори щодо Квартири укладались ним лише з позивачкою і ні з ким більше. Крім того, ПАТ «Київськийзавод «Аналітприлад» повідомляє, що не укладав з громадянином [PERSON] ніяких договорів, в тому числі і тих, на підставі яких він зареєстрував на себе право власності. ПАТ «Київськийзавод «Аналітприлад» підтвердив відповідні обставини і в рамках цивільної справи № 761/5153/20, надавши відповідні письмові пояснення. Окрім того, сам [PERSON] (відповідач 1) договір купівлі-продажу майнових прав від 23.08.2017 року із ПАТ «Київськийзавод «Аналітприлад» не укладав. Це слідує з протоколу його допиту в рамках кримінального провадження № 12020100100000491 від 16.01.2020 року. Також дана обставина визнана ним у відзиві на позовну заяву [PERSON] . Після оформлення Квартири на ім`я [PERSON] , вона була переоформлена за договором купівлі-продажу від 27 грудня 2019 року на користь громадянина [PERSON] , 1981 р.н. (відповідач 2). Саме за ним квартира і зареєстрована на сьогоднішній день. На даний час позивачка продовжує мати до Квартири реальний фізичний доступ. Проте через вищевказані обставини вона позбавлена можливості зареєструвати право власності на своє ім`я. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 5 ст. 7 ЗУ «Про інвестиційну діяльність», інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Окрім того, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. З ст. 203 ЦК України), а сам правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 662 ЦК України). Відповідно до п. 2 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є нотаріус. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ст. 20 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для реєстрації відповідного права передбачає подання заявником оригіналів документів, або копій, засвідчених державними органами, якщо оригінали залишаються у справах таких органів. Відповідно до ст. 22 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим законодавством. Пунктом 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (надалі - Порядок) визначена можливість державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного' володіння на підставі рішення суду. Щодо недійсності договору купівлі-продажу майнових прав від 23.08.2017 (надалі - оспорюваний правочин 1), суд зазначає наступне. Оспорюваний правочин 1, нібито укладений між ПАТ «Київськийзавод «Аналітприлад» та [PERSON] є фіктивним, оскільки не спрямований на настання реальних правових наслідків, ним обумовлених - сплати грошових коштів та отримання майнових прав. Так, [PERSON] на користь ПАТ «Київськийзавод «Аналітприлад» грошових коштів не сплачував, а майнових прав від цієї юридичної особи не отримував. Крім того, ПАТ «Київськийзавод «Аналітприлад» підтверджує, що з [PERSON] ніяких правочинів взагалі не укладав. Акт приймання передачі Квартири від 27.06.2019 року, що укладався на виконання оспорюваного правочину 1 також не спрямований на настання правових наслідків, оскільки Квартира в дійсності [PERSON] не передавалась. Окрім того, в оспорюваному правочині 1 невірно зазначена площа Квартири - вона не відповідає реальній площі, зафіксованій у технічному паспорті. Щодо недійсності договору купівлі-продажу Квартири від 27.12.2019 між [PERSON] та [PERSON] (надалі - оспорюваний правочин 2), суд зазначає наступне. Оспорюваний правочин 2 є фіктивним, оскільки не спрямований на настання реальних правових наслідків, ним обумовлених. Так, [PERSON] , зазначений у правочині як продавець, ніяких грошових коштів від покупця [PERSON] не отримував, як це передбачено п. 2.2 оспорюваного правочину 2. Водночас, [PERSON] , будучи продавцем, не передав покупцеві Квартиру як це передбачено статтями 662 та 664 ЦК України. Щодо скасування рішень нотаріуса про державну реєстрацію права власності на Квартиру за [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. На підставі оспорюваного правочину 1 нотаріус Джуринська Л.В. (третя особа) прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50146052 від 11.12.2019 року, яким оформлено право власності на Квартиру на [PERSON] . На підставі оспорюваного правочину 2 нотаріус (третя особа) прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 50517616 від 27.12.2019 року, яким оформлено право власності на Квартиру на [PERSON] . Окрім того, рішення від 11.12.2019 року прийняте із порушенням Порядку Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (надалі - Порядок). Відповідно до пп. 2 п. 79 порядку при реєстрації права власності на своє ім`я [PERSON] мав би бути поданий технічний паспорт на Квартиру. Але технічний паспорт не подавався, оскільки він весь час знаходиться у позивачки, а площа Квартири, зазначена нотаріусом у реєстрі, не відповідає даним технічного паспорту. Відповідно до п. 57 цього ж Порядку, [PERSON] мав би бути поданий документ, що підтверджує факт оплати за оспорюваним правочином 1. Але такий документ не подавався, що підтверджується безпосередньо відомостями з державного реєстру: запис про нього там відсутній. Визнання незаконним рішення органу державної влади є способом захисту цивільного права, передбаченим п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус є державним реєстратором, а тому його рішення у даному випадку є рішеннями органу державної влади. Окрім того, скасування таких рішень призведе до відновлення становища, яке існувало до порушення прав позивачки, що є способом захисту згідно п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. [PERSON] у порядку, встановленому чинним законодавством України набула спірне нерухоме майно, яке знаходиться у Шевченківському районі міста Києва, а саме: на квартиру [ADDRESS] . Суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей, та/або доказів того, що [PERSON] було вчинено правочини, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна, також не містять доказів про уповноваження будь-кого на вчинення таких дій. Під час розгляду справи позивачкою було заперечено намір відчужувати належне їй майно, а оформлення права власності на інших осіб відбулося поза її волею. Суд констатує, що правочин, на підставі якого [PERSON] набула квартиру відповідає вимогам до правочинів, встановленим ст. 203, 204 ЦК України, його недійсність не встановлена законом, він не визнавався недійсним судом. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторона посилалася, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, оскільки позивачкою надано належні та допустимі докази неправомірності дій, суд вважає, що слід задовольнити позовні вимоги у частині: - Визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав №23/08/103 від 23.08.2017 року, продавцем у якому зазначено Публічне акціонерне товариство «Київський завод «Аналітприлад» (код ЄДРПОУ 14311181), а покупцем - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). - Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Людмилою Володимирівною, продавцем у якому зазначено [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), а покупцем - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). - Скасувати рішення приватного нотаріуса Джуринської Людмили Володимирiвни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50146052 від 11.12.2019 року, яким право власностi на квартири [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] . - Скасувати рішення приватного нотаріуса Джуринської Людмили Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 50517616 від 27.12.2019 року, яким право власності на квартири [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] оскільки вони є похідними вимогами, а тому суд вважає, що слід задовольнити позовні вимоги і в цій частині. Щодо заявленої віндикаційної позовної вимоги, суд дійшов наступних висновків. У п. 80 Постанови Великої палати Верховного суду від 19 травня 2020 року відображена наступна правова позиція: «Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою». Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98). Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Реальною власницею Квартири є позивачка. Квартира dejure вибула з її власності поза її волею та на підставі «правочинів», що визнані недійсними. З огляду на це, ефективним способом захисту права власності у даному випадку буде витребування Квартири на користь Позивачки від [PERSON] , на якого вона формально зареєстрована в даний час. Виходячи з викладеного, суд вважає, що слід задовольнити позовні вимоги і в цій частині, а тому підлягає витребуванню з незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартира [ADDRESS] . З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Приватного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад», третя особа: Приватний нотаріус Джуринська Людмила Володимирівна про визнання недійсними договорів та скасування рішень про державну реєстрацію права власності, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволеннюу повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат ,суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 48 982,04 грн., що складаються з: судовий збір - 12 332,90 грн.; витрати на правову допомогу - 36 649,14 грн.(із урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20). При вищевикладених обставинах та на підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про нотаріат», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 у редакції, чинній станом на 19.02.2019, Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1141 від 26.10.2011, у редакції, яка була чинною станом на 19.02.2019, ст. ст. 15, 16, 215, 236, 316, 317, 321, 325, 328, 334, 345, 346, 388 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Постанови Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18, Постанови Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19), Постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19), та

Outcome: approved