Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просив суд визнати недійсним та скасувати заповіт [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори від 06 липня 2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 53047481, складений на ім`я [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що [INFO] померла мати сторін [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з частки квартири [ADDRESS] . За життя мати йому казала, що її частка в квартирі буде розподілена між ним та сестрою порівну. Після смерті [PERSON] позивачем подано заяву про прийняття спадщини до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори, де йому повідомили, що спадкодавець [PERSON] за життя склала заповіт № 53047481 від 06.07.2012 року на ім?я доньки [PERSON] . Посилаючись на те, що заповіт складений у період, коли мати у зв`язку із хворобою, через психічний та емоційний стан не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, просив визнати недійсним оскаржуваний заповіт. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 17 грудня 2020 року головуючим суддею у даній цивільній справі визначено суддю Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 грудня 2020 року відкрито загальне позовне провадження. За клопотанням позивача ухвалою від 18 грудня 2020 року витребувано з Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи померлої [INFO] [PERSON] [INFO] . На вимогу суду 12 січня 2021 року від завідувача Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори надійшли копії матеріалів спадкової справи, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Від представника відповідача на адресу суду 20 січня 2021 року надійшов відзив на позовну заяву в якому посилаючись на необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог просить відмовити [PERSON] в їх задоволенні. В обґрунтування поданого відзиву зазначає, що заповідач [PERSON] тяжко хворіла. У 2012 році отримала статус особи з інвалідністю 1 групи по загальному захворюванні. Вона хворіла на цукровий діабет, атеросклероз нижніх кінцівок. Після тривалого лікування гангрени лівої стопи та гомілки, проведено ампутацію й правого стегна. [PERSON] потребувала сторонньої допомоги, пересувалася на візку, потребувала медикаментозного лікування, які їй надавала виключно донька [PERSON] , що підтверджується чеками. Відповідач після смерті матері самостійно займалась її похованням, що доводиться довідкою про оплату послуг за поховання на суму 20000 грн., отримання праху, довідкою про дозвіл на поховання та квитанціями на організацію поминального обіду. При укладанні заповіту мати особисто його прочитала в голос та особисто його підписала, її дієздатність була перевірена. За клопотанням представника позивача - [PERSON] , ухвалою суду від 02 лютого 2021 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Під час судового розгляду витребувано у відповідача та долучено до матеріалів справи медичну карту амбулаторно хворого [PERSON] . Провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 26 лютого 2021 року відновлено провадження у справі за клопотанням Київського міського центру судових експертиз з метою витребування додаткових матеріалів для проведення призначеної експертизи. На підставі повідомлення, що надійшло 03 березня 2021 року від представника третьої особи, судом змінено Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, яке припинило свою діяльність згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб з 23 грудня 2020 року на Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції ( м. Київ). Ухвалою суду від 23 березня 2021 року витребувано з Київської міської клінічної лікарні № 8 медичну картку стаціонарного хворого № 16355 [PERSON] ; з Подільської міжрайонної МСЕК справу відносно [PERSON] . На виконання ухвали суду надійшли витребувані медичні документи та ухвалою суду від 30 березня 2021 року задоволено клопотання судового експерта надіслано оригінали витребуваної медичної документації відносно [PERSON] для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. провадження зупинено. З Київського міського центру судово-психіатричної експертизи 20 травня 2021 року повернулися матеріали цивільної справи та висновок судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 21 травня 2021 року відновлено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 16 червня 2021 року. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Єфанова Н.С., позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Зауважила суду, що спадкодавець тяжко хворіла, преносила оперативне втручання, була в край тяжкому стані, їй була встановлена інвалідність та важкий діагноз. Згідно висновку експертизи, на момент укладання заповіту [PERSON] виявляла ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинно-дисметаболічного ) генезу з церебрастенічним синдромом, що свідчить про її стан здоров`я та відсутність волі на посвідчення заповіту. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав думку свого представника та доповнив, що вважає мати підписала заповіт під впливом лікарських препаратів. Заповіт посвідчувався без його відома та участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що мати сама прийшла до нотаріуса, своїми ногами, сама все підписувала та була в розумі. Представник відповідача - адвокат Чмель І.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав та мотивів викладених у поданому відзиві. Посилаючись на висновок судової експертизи в якому зазначено, що під час укладання заповіту [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Незважаючи на фізичний стан, пов`язаний з наслідками захворювання на цукровий діабет, заповідач не перебувала у психічному розладі. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] ,що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції видане 11 серпня 2020 року (а.с.7). Зі свідоцтва про право власності на житло, що видане Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м.Києва 22 липня 1997 року встановлено що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.36). Позивач [PERSON] є сином спадкодавця [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 05 грудня 2020 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м.Києві. повторно (а.с.38). Відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] , що доводиться свідоцтвом про її народження (а.с.35). За життя [PERSON] склала заповіт, який посвідчено 06 липня 2012 року державним нотаріусом двадцять першої державної нотаріальної контори. Згідно заповіту, [PERSON] все майно. Де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі. Все те, що буде належати їй на день смерті й на що вона матиме право за законом заповідала [PERSON] . В заповіті міститься запис : «Цей заповіт мною прочитано вголос, відповідає моїй волі та власноручно підписано о 10.40 год». (а.с.31). Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 185 від 22 квітня 2021 року експертом досліджувались матеріали цивільної справи. медична карта амбулаторного хворого з поліклініки на ім`я [PERSON] , медична карта стаціонарно хворого [PERSON] № 16355 за 2021 рік з Київської міської клінічної лікарні № 8, особова справа МСЕК на ім`я [PERSON] . За результатами дослідження яких зроблено висновок: На момент укладання заповіту 06 липня 2012 року [PERSON] виявляла ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинно-дисметаболічного ) генезу з церебрастенічним синдромом, та за своїм психічним станом у зазначений період усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. (а.с. 146-152). Між сторонами, як спадкоємцями, виник спір з приводу наявності правових підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами першою та друго статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Частиною першою статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16. З огляду на досліджені судом докази, пояснення сторін, висновок судової експертизи, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що його мати [PERSON] на час укладання заповіту 06 липня 2012 року не розуміла значення своїх дій та (або ) не могла керувати ними. Дійсно наявні у справі та досліджені судом медичні документи свідчать, що заповідач [PERSON] мала тяжку форму захворювання на цукровий діабет. Як наслідок ускладнення діабетичною ангіопатією нижніх кінцівок. Перенесла ампутацію лівого бедра (02.11.2010 року) та ампутацію правого бедра (16.08.2012 року). Вже після складання заповіту, 25 вересня 2012 року їй встановлена перша група інвалідності за загальним захворюванням. Наявність у заповідача [PERSON] даної групи тяжких захворювань на потягло будь-якого психічного розладу її здоров`я та вона за своїм психічним станом могла розуміти значення своїх дій та керувати ними на час посвідчення заповіту, саме до цього висновку прийшов експерт. Протилежного позивачем не доведено. Сторони та їх представники не забезпечили явку свідків в судове засідання, клопотання про допит яких було вирішено у підготовчому судовому засіданні 15 січня 2021 року. Суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно- правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Згідно з пунктом 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, заповіт особисто підписує заповідач. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Як видно з тексту оскаржуваного заповіту [PERSON] його прочитала вголос, власноруч підписала, він відповідає її волі, про що нею власноруч написано у тексті заповіту. Дослідженими в суді доказами не доведений факт перебування [PERSON] в стані, який не дозволяв їй розуміти значення своїх дій під час складання заповіту. Посилання позивача в судовому засіданні, що його мати перебувала під час складання заповіту під впливом медичних препаратів не знайшов свого документального підтвердження. Отже, оскаржуваний заповіт відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивач належних та допустимих доказів не надав. Згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору, витрати на проведення судової експертизи відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed