Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернулась із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження майном. У своєму позові [PERSON] зазначила, що відповідно до рішення суду від 21.04.2017 року право власності на гараж [NUMBER] в ГК «Яснополянський» було розподілено між нею та [PERSON] Інформація про зміну права власності в Державному реєстрі майнових прав на нерухоме майно відсутня. На письмові вимоги про надання доступу до належного майна відповідач не зважає та перешкоджає у доступі до гаража. Тому, просила суд зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні реєстрації права власності, права володіння та користування часткою гаража та зобов'язати [PERSON] здійснити всі дії та надати документи на гараж для внесення інформації стосовно гаражу, а також стягнути з відповідача 640 грн. сплаченого позивачем судового збору. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомив, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомила, надав суду заперечення проти позову та заяву про розгляд справи за його відсутності. У своїх запереченнях відповідач зазначив, що після набрання рішенням суду [PERSON] мав та має намір добровільно виконати рішення суду, проте з невідомих йому причин, [PERSON] уникає від прийняття виконання. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 201/373/15 від 21.04.2017 року гараж [NUMBER], загальною площею 27,2 кв.м., розташований за адресою [ADDRESS] у гаражному кооперативі «Яснопольський» спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнано право власності по ? за кожним. Крім того, відповідачем [PERSON] надано суду підтвердження свого наміру добровільного виконання рішення суду № 201/373/15 від 21.04.2017 року, а саме смс повідомлення на мобільні номери телефонів, на номер сервісу мобільного додатку Viber позивача [PERSON] Вказані обставини підтверджено роздруківкою, яку [PERSON] додав до заперечень (а.с.50 - 53). Вказані мобільні номера зазначені самим позивачем [PERSON] як засоби зв'язку із ним /позивачем/ у власноруч підписаній заяві, а тому у суду не виникає сумнівів, що відповідачем здійснювалось повідомлення [PERSON] про намір виконання рішення суду (а.с. 44). Разом з тим, [PERSON] направляв засобами поштового зв'язку на адресу [PERSON] повідомлення про вчинення дій, а саме: проведення передачі майна, визначеного [PERSON] судовим рішенням, на підтвердження чого надав копії повідомлення, опису поштового вкладення та квитанції про відправлення (а.с. 54 - 55). За фактом неможливості передачі майна, у зв'язку із відсутністю у вказаний час та місці позивача, було складено та підписано акт від 16.07.2017 року про неможливість виконання дій, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 56). Щодо обставин, зазначених позивачем у заяві про невнесення інформації стосовно гаражу, [PERSON] у своїх запереченнях пояснив, що 11.06.2016 року він уклав шлюб та від цього шлюбу має малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та донька перебувають на його утриманні. Відповідно до даних довідки від 11.01.2018 року № РУ000000078, виданої ТОВ «РУШ», заробітна плата за 2017 рік після утримання до виплати становить 36 821,05 грн., що складає близько 2 600 грн. у місяць. Тому, зазначив, що він не вбачає необхідності в процедурі реєстрації права власності на гараж [NUMBER], розташований за адресою [ADDRESS], яка є оплатною. На підтвердження зазначеного надав суду копії свідоцтва про шлюб (а.с. 59), про народження (а.с. 60), довідку про заробітну плату (а.с. 61). Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду в передбаченому законом порядку з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що діями відповідача позивачу вчиняються перешкоди у користуванні та розпорядженні належної позивачу частки майна. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів дають об'єктивні підстави вважати, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач зазначає, що відповідач усіляко перешкоджає їй у доступі до спільного майна, що є припущенням. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги залишено без задоволення, суд вважає за необхідне судові витрати у справі вигляді судового збору залишити за [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed