Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) поділ майна подружжя, відповідно до вимог якого, просив:визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 100% об`єкту житлової нерухомості, а саме квартиру загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 32,6 кв. м., кількість кімнат - 2, за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.05.2015 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON] 30.10.2018 року рішенням Голосіївського районного суду м а у справі 752/3057/18 шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу подружжям набуте майно, відносно якого обхідним є вирішення питання про його поділ. 30.03.2016 року між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (продавець), [PERSON] та [PERSON] (покупці) було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., зареєстрований в реєстрі за № 504, вартість майнових прав на квартиру складала 1 409 265,63 грн. У відповідності до довідки від 05.09.2017 року № 114/5205 «Житлоінвестбуд- УКБ» підтверджує повну оплату за квартиру [ADDRESS] , у сумі 1 424 636,10 грн. В подальшому, 07.09.2017 року, під час перебування сторін у шлюбі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О. за [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано право власності на об`єкт житлової нерухомості, квартиру загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 32,6 кв.м., кількість кімнат - 2, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1349019480000, у частці 1/2 на кожного. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що квартира була придбана ним за особисті кошти, зокрема 600 000 грн.,які позивач мав на дату укладання договору, 191 000 грн. отриманих позивачем в борг від рідного брата, 213 636,10 грн. отриманих позивачем в борг від матері, 420 000 грн. отриманих позивачем від матері за договором дарування грошових коштів. Станом на вересень 2017 р., коли були фактично припинені шлюбні відносини, подружжя мало у спільній власності майнові права на квартиру, та 2 боргові розписки, борг по яким залишався не погашеним. У період з грудня 2018 року по липень 2019 року позивачем самостійно було здійснено погашення боргу за розписками на користь [PERSON] та [PERSON] . Так позивач вважає, що кошти за які була придбана спірна квартира є його особистими, а тому звернувся з вказаним позовом. Ухвалою суду від 28.01.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 07.04.2020 року. Ухвалою суду від 15.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 26.11.2020 року. У судовому засіданні позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що право власності на квартиру оформлено 07.09.2017 року, у сторін оформлена спільна часткова власність на квартиру. З моменту визначення частки у власності кожного з подружжя, майно автоматично втрачає статус спільної сумісної власності. Також представником відповідача наголошено, що позивачем не доведено факту обізнаності відповідача про намір отримання кошти в борг. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.05.2015 року. 30.10.2018 року рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у справі 752/3057/18 шлюб між сторонами було розірвано. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, квартиру за адресою [ADDRESS] . 30.03.2016 року між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (продавець), [PERSON] та [PERSON] (покупці) було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., зареєстрований в реєстрі за № 504 (далі - договір). Відповідно до п.п.1.1 договору, продавець передає у власність, покупці приймають у власність в рівних частинах кожний майнові права на квартиру [ADDRESS] (а.с.22). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] , вид власності: спільна часткова, розмір часток 1/2 (а.с. 30-32). Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що спірна квартира є особистою приватної власністю позивача на підставі пунктів 2,3,7 ч. 1 ст. 57 СК України. Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7 ст. 57 СК України). Позивач зазначає, що на дату укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] , а саме 30.03.2016 р. ним було здійснено платіж у розмірі 600 000,00 грн. особистих грошових коштів, з яких: 183 516,25 грн. заощаджень, що були отримані за рахунок закриття депозиту у КБ «Приватбанк» від 19.08.2015 р; 2700 дол. США заощаджень, що були отримані як часткова оплата праці позивача у Китаї, зняті з поточного рахунку у АТ «Райффайзен Банк Аваль» у грудні 2014 р., що за середнім курсом березня 2016 р. 226.5 грн. за 1 дол. США складає 71 550,00 грн.; 13000 дол. США отриманих за рахунок продажу автомобіля Audi A6 у січні 2016 р., що за середнім курсом березня 2016 р. 26.5 грн. за 1 дол. США складає 344 500,00 грн. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів залучення саме вказаних вище коштів для придбання спірної квартири. Судом встановлено, що на виконання умов договору, позивачем період з 08.04.2016 по 12.05.2016 року здійснено шість платежів на банківський рахунок КП «Житлоінвестбуд-УКБ», на загальну суму 600 тис. грн. (а.с.41-45а). Щодо твердження позивача про залучення коштів для придбання квартири, які були надані йому родичами,слід зазначити наступне. Відповідно до розписки від 20.12.2016 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 7000 дол. США, для сплати за квартиру [ADDRESS] (а.с.47). Відповідно до розписки від 16.05.2017 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 8000 доларів США, для сплати за квартиру [ADDRESS] (а.с.51). Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, грошові кошти, які були надані в борг [PERSON] відповідно до розписок від 20.12.2016 року та від 16.05.2017 року є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з договору дарування грошових коштів від 15.08.2017 року, [PERSON] подарувала та передала [PERSON] , а [PERSON] прийняв від [PERSON] грошові кошти в сумі 420 000 грн. Відповідно до п. 1 договору дарування, гроші, що даруються [PERSON] має намір витратити на інвестування в квартиру [ADDRESS] ( а.с. 56). В період 18.08.2017- 21.08.2017 позивач перерахував трьома платежами на банківський рахунок продавця «Житлоінвестбуд- УКБ» грошові кошти в загальній сумі 420 000,00 грн. (а.с.57-59). Враховуючи вищевикладене та з урахуванням п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, [PERSON] для придбання спірної квартири було залучено особисті кошти в розмірі 420 000 грн., які він отримав на підставі договору дарування грошових коштів. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що інша частина коштів, яка була інвестована для придбання квартири [ADDRESS] , є особистими коштами позивача. Відповідно до висновку викладеного в постанові Верховного Суду України у справі № 6-612цс 15 від 1 липня 2015 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира було придбано сторонами під час перебування у шлюбі, за спільні кошти та з метою забезпечення сім`ї житлом, тому така є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-539цс16: до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про визнання квартири особистою приватною власністю. Надані позивачем суду докази не вказують на існування підстав, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України, а саме що позивач придбав спірну квартиру в повному обсязі саме за особисті кошти. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, вимоги позивача про визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру задоволенню не підлягають. Проте, позивач в свої позовних вимогах також просить суд поділити майно подружжя. Згідно із постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17: «Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором». З огляду на зазначене, з метою реального вирішення спору щодо поділу майна, що виник між сторонами, суд вважає за можливе в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . З огляду на вказане, позов підлягає частковому задоволенню. В силу ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до чч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом паяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до чч. 4,5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між адвокатом Додух О.О. та [PERSON] був укладений Договір про надання правничої допомоги № б/н від 11.10.2018 року. Відповідно до наданих квитанцій від 25.10.218 року та від 09.11.2018 року вбачається, що позивач поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правничої допомоги на загальну суму 8100,00 грн. Разом із тим, позивачем не було надано суду відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Отже, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, а саме підготовка та складання позовної заяви, та значення справи для сторін, суд приходить до висновку про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу, при цьому, зменшивши їх суму до 1500,00 грн., у відповідності до положень ч. 5 ст. 136 ЦПК України, так як, в даному випадку не вбачає співмірності розміру судових витрат на правничу допомогу, заявлених стороною, із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, судовий збір в сумі 4802,50 грн. грн.

Outcome: partial