Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яким просила: -скасувати заборону відчуження житлового будинку за адресою [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] на підставі Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13.03.2008 року у справі № 2-636, накладену відповідно до Договору застави № 1546 від 12.06.2003 року, відомості про яку перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2041919423239; номер запису про право власності 35701360; номер запису про обтяження - 35701665) з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 2066195 від 09.06.2005 року, реєстратор Оріхівська державна нотаріальна контора; № реєстра 127094-1912, внутр. № AF01782D27F42C2C444F, коментар 57); -скасувати заборону відчуження житлового будинку за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 1633463), який належить на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 14.03.2001 року, накладену відповідно до Договору застави від 17.09.1992 та внесену до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 2048676 від 06.06.2005 року, реєстратор Оріхівська державна нотаріальна контора; № реєстра 69359-245, внутр. № 6A01F52D2DF1322F794B, коментар р. 88; архівний номер 2195016ZАР112, архівна дата 12.12.2000, дата виникнення 17.09.1992). В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що вона є власником обох вказаних житлових будинків, один з яких придбала у встановленому законом порядку у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, визнаного дійсним Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 13.03.2008 року у справі № 2-636, а інший у [PERSON] за договором купівлі-продажу на недобудований житловий будинок від 09.04.1986 року, на який в подальшому у 2001 році отримала свідоцтво про право власності. При переоформленні на позивача права власності на обидва об`єкти нерухомого майна жодних перешкод у виді відомостей про їх обтяження не було. В подальшому позивач вирішила подарувати один з будинків своєму сину, але при підготовці до вчинення відповідного правочину виявилось, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна містяться відомості про оспорювані заборони відчуження цих житлових будинків, що є перешкодою для подальшого їх відчуження. При цьому відповідні архівні записи не містять вичерпних відомостей про підстави накладення цих заборон та обтяжувала, в інтересах якого вони були накладені. Вжитими позивачем заходами було зясовано, що продавець житлового будинку за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , у 2003 році укладав кредитний договір з ВАТ «Державний ощадний банк України», умовами якого передбачалось укладання договору застави майна позичальника. Крім того, на запит представника позивача, адвоката Коноваленка О.Ю., Оріхівська державна нотаріальна контора, як реєстратор оспорюваних заборон, надала відповідь, що й друга з цих заборон була накладена в інтересах вказаної банківської установи. У свою чергу, ВАТ «Державний ощадний банк України» в позасудовому порядку відмовив позивачу у наданні інформації щодо цих заборон, пославшись на банківську таємницю. Оскільки в позасудовому порядку зняти оспорювані заборони позивач не має можливості, а їх існування перешкоджає позивачу у реалізації повноважень власника, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою від 09.09.2020 року було відкрите провадження у справі, а її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження. Сторонам був наданий час для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування. 06.10.2020 року до суду надійшов письмовий відзив відповідача із запереченнями проти позову, суть яких зводиться до того, що вимога про скасування державної реєстрації не є належним способом захисту цивільних прав, передбачених законом, у відповідача відсутні будь-які відомості про накладення оспорюваних заборон саме в інтересах відповідача, зазначене у позові нерухоме майно не перебуває у заставі відповідача, а тому АТ «Державний ощадний банк України» взагалі не є належним відповідачем за заявленими вимогами. Просив у позові відмовити із зазначених підстав, а справу розглядати за відсутності його представника. 15.10.2020 року до суду надійшла письмові відповідь представника позивача на відзив на позов, з незгодою з доводами відповідача та наполяганням на тому, що саме АТ «Державний ощадний банк України» має бути відповідачем за заявленими вимогами. Ухвалою від 02.12.2020 року за клопотанням представника позивача з Запорізького обласного державного архіву були витребувані відомості про нотаріально посвідчені Договорів застави спірного майна за 1992 та 2003 роки, однак вони надані суду не були через відсутність в архіві відповідних відомостей. В підготовчому судовому засіданні представник позивача, адвокат Коноваленко О.Ю., позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився. Треті особи подали заяви про проведення підготовчого судового засідання без їх участі. Ухвалою від 01.02.2021 року підготовче провадження у справі було закрите, а справу призначено до судового розгляду. В судове засідання з розгляду справи по суті учасники справи не з`явились, подавши заяви про розгляд справи без їх участі. Крім того, третя особа [PERSON] надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що позові вимоги підтримує та підтверджує, що у 2003 році укладав з представником Ощадбанку кредитний договір та договір застави належного йому будинку. Кредитні кошти були ним виплачені. Підстав для подальшого існування заборони відчуження майна, яке він продав позивачу, немає. Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] на підставі Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13.03.2008 року у справі № 2-636, що підтверджується, зокрема, відомостями з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень (інформаційна довідка № 219673245 від 10.08.2020 року). Крім того, позивачу на праві власності належить також житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 14.03.2001 року, виданим МП «Імпульс» на підставі рішення виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області від 28.02.2001 року № 133, а також відомостями з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень (інформаційна довідка № 224067362 від 15.09.2020 року). Зазначені обставини учасниками справи не оспорюються. Також судом встановлено, що у Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень містяться архівні записи про заборону відчуження житлового будинку за адресою [ADDRESS] , накладену відповідно до Договору застави № 1546 від 12.06.2003 року, відомості про яку перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2041919423239; номер запису про право власності 35701360; номер запису про обтяження - 35701665) з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 2066195 від 09.06.2005 року, реєстратор Оріхівська державна нотаріальна контора; № реєстра 127094-1912, внутр. № AF01782D27F42C2C444F, коментар 57), а також про заборону відчуження житлового будинку за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 1633463), накладену відповідно до Договору застави від 17.09.1992 та внесену до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 2048676 від 06.06.2005 року, реєстратор Оріхівська державна нотаріальна контора; № реєстра 69359-245, внутр. № 6A01F52D2DF1322F794B, коментар р. 88; архівний номер 2195016ZАР112, архівна дата 12.12.2000, дата виникнення 17.09.1992). Листом від 10.09.2020 року № 531/01-16 Оріхівська державна нотаріальна контора підтвердила, що заборона відчуження будинку за адресою [ADDRESS] , була накладена за повідомленням [PERSON] від 17.09.1992 року. Також в матеріалах справи наявна копія Кредитного договору № 427 від 11.06.2003 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , яким передбачено, що банк надає позичальнику кредит у розмірі 7000,00 грн. строком на 18 місяців під 26% річних. При цьому з п. 3.3 вказаного Кредитного договору випливає, що сторонами передбачалось укладання Договору застави в забезпечення виконання позичальником кредитних зобов`язань. Суд враховує, що з урахуванням давності вказаних подій документи на підтвердження виникнення забезпечувальних відносин у учасників справи могли не зберегтись, що підтверджується зокрема, й відповіддю відповідача про те, що він не вважає себе заставодержателем майна, на яке накладено заборону. Разом з цим, з огляду на непрямі докази у виді листа Оріхівської державної нотаріальної контори від 10.09.2020 року № 531/01-16 та заяви [PERSON] про існування між ним та установою Ощадбанку кредитних та заставних відносин, суд вважає встановленим, що обидві оспорювані заборони відчуження нерухомого майна були накладені в інтересах ВАТ «Державний ощадний банк України», оскільки не доведеного іншого. При цьому відсутність у відповідача станом на час розгляду справи відомостей про такі заборони, як і відсутність у відповідача майнових претензій з приводу обтяженого майна, як такі не означають, що між сторонами не існує спору. Велика Палата Верховного Суду (надалі ВП ВС), вирішуючи питання розмежування юрисдикції судів різних спеціалізацій при розглядів спорів, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав, неодноразово формулювала та підтримувала правовий висновок про те, що вирішальним критерієм при цьому є правова природа відносин між сторонами та характер права, за захистом якого особа звертається до суду (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі №\~915/1377/17, від 29 січня 2019 року у справі №\~813/1321/17, від 2 квітня 2019 року у справі №\~137/1842/16-а, від 6 листопада 2019 року у справі № 826/3051/18 тощо). Зокрема, у постанові ВП ВС від 02.10.2018 року у справі № 911/488/18 (п. п. 5.12 5.16) зазначається про таке. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних (частина перша статті 12 Закону № 1952-IV). Разом із тим, державній реєстрації підлягає саме заявлене право і державна реєстрація права здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, встановлених законом, зокрема, на підставі заяви про державну реєстрацію прав, поданої особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто, відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Якщо ж, на думку позивача, саме в результаті державної реєстрації права власності за третьою особою - суб`єктом звернення за такою послугою порушується (не визнається, оспорюється) право власності позивача, то має місце спір позивача про цивільне право з цією особою, яка і має бути належним відповідачем у спорі про скасування запису про проведену державну реєстрацію речового права за особою, адже наслідки вирішення такого спору судом безпосередньо впливають на зміст та стан речового права саме цієї особи. До того ж навіть у випадку, коли суб`єкт державної реєстрації прав не допустив порушень законодавства при проведенні державної реєстрації права, це не є перешкодою для розгляду спору за цивільним позовом, задоволення якого є підставою для вчинення реєстраційних дій. З предмета та підстав позову, викладених у позовній заяві, вбачається, що позивач звернулась до суду з цим позовом на захист оспорюваного (на її думку) права власності на вказані нею об`єкти нерухомості до відповідача як особи, в інтересах якої були накладені оспорювані обтяження, тобто, між сторонами є спір, який виник із майнових відносин приватноправового характеру, та існування якого не залежить від додержання вимог законодавства при здійсненні запису про реєстрацію права суб`єктом державної реєстрації прав. Відтак, суд відхиляє доводи про те, що АТ «Державний ощадний банк України» не є належним відповідачем за заявленими вимогами. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Матеріалами справи підтверджується, що позивач набула право власності на спірне майно на законних підставах та у встановленому законом порядку, тоді доказів продовження існування підстав, з яких на це майно були накладені заборони відчуження, суду надано не було. За таких обставин суд приходить до висновку, що оспорювані обтяження безпідставно створюють позивачу перешкоди у реалізації нею свої повноважень власника, а тому позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 321, 391 Цивільного кодексу України, ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved