Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що їм з відповідачем на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 жовтня 1995 року належить однокімнатна квартира [ADDRESS] . Позивачки зазначали, що вказаною квартирою користується відповідач та члени його родини. Стверджували, що відповідач фактично вилучив спірну квартиру із їх володіння та користування, оскільки вона є однокімнатною, розташована в багатоквартирному багатоповерховому житловому будинку і є неподільною річчю, так як неможливо для кожного співвласника облаштувати окремий вхід, житлову кімнату, кухню і санвузол. Тобто, виділ в натурі часток із спільного майна є неможливим. Враховуючи той факт, що виділ позивачам в натурі саме 2/3 частини квартири неможливий, позивачі, враховуючи норми законодавства вважають за можливе отримати грошову компенсацію за їх частки у праві власності на квартиру, яку фактично використовує відповідач тривалий час. Відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки від 04 грудня 2018 року, дійсна вартість квартири складає 808376,00 грн. Отже, вартість кожної з часток співвласників складає 269458,67 грн. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачі просили суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності в розмірі 269458,67 грн. та судовий збір в розмірі 2694,59 грн.; стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності в розмірі 269458,67 грн. та судовий збір в розмірі 2694,59 грн.; як наслідок задоволення позову, визнати з моменту фактичної сплати [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] грошових компенсацій вартості часток в спільному майні право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси [PERSON]. від 18 січня 2018 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 30-31). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2019 року, у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] , справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. (а.с. 58). Справа отримана суддею 20 травня 2019 року. Ухвалою суду від 20 травня 2019 року справу було прийнято до провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 59-60). Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 77-78). Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала раніше заяву про підтримання позовних вимог, просила суд їх задовольнити в повному обсязі та слухати спрау за її відсутності (а.с. 32). Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надав візив на позов, в обґрунтування якого зазначав, що позовні вимоги не визнає, оскільки він є воєнним пенсіонером, єдиним його доходом є пенсія, на яку він утримує неповнолітню доньку (а.с. 137). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 26 розділом 1 книги третьої та главою 26 книги шостої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували з 1987 року по 2001 рік в зареєстрованому шлюбі, який 27 квітня 2001 року був розірваний (а.с. 52). Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , позивачка у справі. З матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу сторони по справі отримали квартиру [ADDRESS] , в якій стали проживати. Розпорядженням органу приватизації від 26 жовтня 1995 року квартира [ADDRESS] була передана [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність (а.с. 23). На підставі розпорядження органу приватизації від 26 жовтня 1995 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло від 26 жовтня 1995 року, а саме на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м. (а.с. 21). 29 грудня 1995 році право власності сторін на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КУ ОМБТІ та РОН (а.с. 21-22). Відповідно до технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати, житловою площею 17,1 кв.м., кухні, площею 5,7 кв.м., вбиральні, площею 2,9 кв.м., коридорів площею 2,9 кв.м., 1,6 кв.м., балкону площею 0,8 кв.м., загальною площею 31,0 кв.м., у тому числі житловою 17,1 кв.м. (а.с. 17-20). Згіднозвіту про проведення незалежної оцінки від 04 грудня 2018 року, дійсна вартість квартири [ADDRESS] складає 808376,00 грн. Отже, вартість кожної з часток співвласників складає 269458,67 грн. (а.с. 7-25). Судом встановлено, що позивачі в спірній квартирі не проживають і не зареєстровані. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі проживають за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що в спірній квартирі зареєстрований відповідач, який разом з членами його родини користуються спірною квартирою, а вони, як співвласники цієї квартири, не можуть ні користуватися нею, ні розпоряджатися, плату за користування їх власністю відповідач не здійснює. Відповідач в судовому засіданні не заперечував факт того, що спірна квартира фактично знаходиться в його розпорядженні, оскільки іншого житла у нього не має, єдиним його доходом є пенсія, наяку він проживає та утримає свою неповнолітню доньку, а тому виплатити позивачам компенсацію за їх частки в праві власності на спірну квартиру у нього не має можливості. Дані твердження відповідача позивачами не спростовані. Статтею 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають, доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, судом встановлено, що відповідач є пенсіонером, единим його доходом є пенсія. Крім того, на його утриманні знаходиться неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та є студенткою Одеського автомобільно-дорожнього коледжу ОНПУ 1-11 рівня акредитації денного відділення на бюджетній формі навчання, що підтверджується довідкою від 16 квітня 2019 року (а.с. 53-54,55,56). Верховний Суд України в постанові від 13 січня 2016 року по справі №6-2925 цс 15 зробив правовій висновок та зазначив, що відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Судом встановлено, та сторонами не заперечувалося, що квартира [ADDRESS] є однокімнатною, розташована в багатоквартирному багатоповерховому житловому будинку та дійсно є неподільною річчю, оскільки неможливо для кожного співвласника облаштувати окремий вхід, житлову кімнату, кухню і санвузол. Тобто, виділ в натурі часток із спільного майна є неможливим. Отже, позивачі, як співвласники, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), мають право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У висновку Верховного Суду України, зробленого у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зазначено, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Аналогічний висновок зроблений і у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 де зазначено, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У абзаці 1 частини першої статті ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, співвласник, який бажає отримати грошову компенсацію за свою частку повинен також надати суду докази того, що інший співвласник спроможній виплатити йому компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно та чи не становитиме це для нього надмірний тягар. Позивачі таких доказів суду не надали, а тому суд вважає, що відповідач матеріально не спроможний виплатити позивачам грошову компенсаці за їх частки у праві власності на спірну квартиру. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачі не довели факт того, що відповідач, як співвласник, спроможний виплатити їм грошову компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно і ця виплата не становитиме для нього надмірним тягарем. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судовий збір у справі складає 5389,18 грн., які сплачені позивачами у повному обсязі при зверненні до суду. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивачів (а.с. 1, 2). На підставі ст. ст. 15, 16, 364 ЦК України,

Outcome: dismissed