Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» про стягнення грошових коштів та просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 8 412, 73 доларів США, 1 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду та витрати на правову допомогу у розмірі 4 870 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що 17 вересня 2013 року між нею та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» було укладено договір про відкриття поточного рахунку та обслуговування спеціального платіжного засобу. Позивачем було внесено 7 715 доларів США. Станом на дату повернення - 05 листопада 2014 року банк повинен був повернути позивачу 8 412,73 долари США з урахуванням процентів. Однак, банк свої зобов'язання не виконав, кошти не повернув. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився та подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» про місце, день і час розгляду справи повідомлене належним чином, в судове засідання свого представника не направило, про причини неявки представника суд не повідомило. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених обставин, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 27 вересня 2013 року між [PERSON]. та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» було укладено договір №59-d/20/95512 про відкриття поточного рахунку та обслуговування спеціального платіжного засобу, згідно якого банк відкриває клієнту поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціального платіжного засобу [NUMBER] в валюті: доларах США та видає клієнту спеціальний платіжний засіб у вигляді платіжної картки, вид і термін дії якої визначені в Заяві-анкеті на видачу «СПЗ», згідно додатку №1 до цього Договору, що є його невід'ємною частиною (а.с.5-6). Згідно розрахунку, наданого відповідачем, залишок коштів на картрахунку становить 8 412,73 долари США (а.с.11). 05 листопада 2014 року [PERSON] зверталася до банку з заявою про видачу вищезазначеної суми грошових коштів, однак банк в порушення умов договору кошти не повернув (а.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Отже, за змістом наведеним норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Після спливу встановленого договором строку позивач звернулася до банку з вимогою про повернення коштів, проте останній свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлена права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув. Враховуючи те, що [PERSON] внесла на рахунок, відкритий у банку, грошові кошти, вона має право на їх повернення в обумовлені договором строком. Позовна вимога [PERSON] про стягнення на її користь 1 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак, суду не надано доказів того, що позивачу винними діями відповідача спричинено моральну шкоду в договірних правовідносинах. Заявляючи вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4 870 грн. [PERSON] не надала належних та допустимих доказів, понесених нею витрат. Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial