Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] в особі представника [PERSON] , звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 11.02.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу у подружжя народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя у сторін не склалося, а з червня 2018 року сторони припинили шлюбні відносини фактично, у зв`язку із чим 25.06.2020 рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у цивільній справі № 752/3558/20 шлюб між сторонами розірвано. Після припинення шлюбних відносин між сторонами діти проживають із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що з моменту припинення шлюбних відносин між сторонами фактично відповідач чинить психологічне насилля над позивачем та дітьми, неодноразово вчиняв спроби щодо самовільної зміни місця проживання дітей. Враховуючи викладене, позивач вважає за необхідне здійснити захист своїх прав та інтересів дітей, шляхом визначення місця проживання останніх з матір`ю. Ухвалою Голосіївського районного суду від 28.09.2020 відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.02.2021 клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей - задоволено; витребувано зі Служби у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, наступні документи: висновок щодо визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з матір?ю, [PERSON] ( [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Печерським РВ ГУ ДМС України в м. Києві від 24 жовтня 2014 року, РНОКПП: [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) за місцем її фактичного проживання. Ухвалою Голосіївського районного суду від 15.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей, до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Разом з тим, позивач та її представник надали до суду заяви, в яких просили провести розгляд справи за їх відсутності, підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому порядку в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті влади України в мережі Інтернет, будь-яких клопотань та заяв не надав. В судове засідання представник третьої особи Печерської районної в місті Києві державної адміністрації не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 11.02.2015 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис № 151. Від шлюбу у подружжя народились діти: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 17.09.2015, про що зроблений відповідний актовий запис № 2440 та донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 05.07.2017, про що зроблений відповідний актовий запис № 3302. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.06.2020 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задовольнити частково. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11.02.2015 Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 151 - розірвано. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 840,80 грн. В решті позовних вимог - відмовлено. Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Після припинення шлюбних відносин між сторонами діти проживають із позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом від 0.03.2020, виданим Житлово-експлуатаційною дільницею «Печерськжитло» про підтвердження місця проживання [PERSON] , Актом від 02.03.2020 виданим Житлово-експлуатаційною дільницею «Печерськжитло» про підтвердження місця проживання [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, 21.02.2020 позивач звернулась із заявою до начальника Печерського УП ГУ НП у м. Києві, в якій зазначила, що відповідач постійно висловлює погрози позивачу щодо здійснення над нею фізичної розправи. 04.03.2020 відповідач погрожував позивачу вжиттям дій щодо скалічення та вбивства, зазначені дії відбувались в присутності дітей. Крім того, відповідач при зустрічі з позивачем забрав телефон позивача та почав погрожувати викинути його у вигрібну яму, що мало наслідком доведення дітей до істерики. У зв`язку із зазначеним, позивач звернулась до органів Національної поліції України, зокрема із заявою від 05.03.2020, поданою начальнику Печерського УП ГУ НП у м. Києві. Зазначене також підтверджується листом печерського управління поліції ГУ НП у м. Києві вх. № 3376/125/52/04-2020 від 19.03.2020. В цілому, психологічне насильство з боку відповідача до позивача має тривалий характер, що підтверджується також постановою Печерського районного суду м. Києва від 30.06.2016 у справі № 757/26732/16-п. Із наведеної постанови вбачається, що [PERSON] 21.04.2016 о 12 год. 00 хв. за адресою: [ADDRESS] , вчинив сварку зі своєю дружиною [PERSON] , в ході якої висловлював відносно останньої психологічне насильство, в результаті чого [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді громадських робіт строком на 30 годин. Позивач з метою збереження психоемоційного стану дітей звернулась до психолога, що підтверджується Договором від 17.02.2020, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , Рахунком-фактурою № 17/02 від 17.02.2020, виданого ФОП [PERSON] . За результатами психологічного дослідження на звернення [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] [PERSON] надала висновок від 26.11.2020, який знаходиться в матеріалах даної цивільної справи. Позивач проживає в двокімнатній квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу на праві особистої приватної власності, що підтверджується Договором дарування від 03.02.2000, Договором дарування 2/3 частки квартири від 26.09.2019. У зазначеній квартирі створені всі умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку, що підтверджується актом оцінки потреб сім`ї/особи від 04.03.2020, виданим Печерським РЦСССДМ. Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснює заходи щодо забезпечення освіти дітей, потреб, пов`язаних із придбанням одягу, речей домашнього вжитку, заходів щодо оздоровлення дітей, повноцінне харчування дітей, що підтверджується копіями фіскальних чеків та договорів, які наявні в матеріалах даної цивільної справи. Листом Печерська районна в місті Києві державна адміністрація № 105/01-717/В-140 від 28.04.2021 надала висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей, з якого вбачається, що за адресою: [ADDRESS] спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов та з`ясовано, що для проживання дітей створено належні умови. Під час обстеження проведено бесіду з дітьми, в якій вони повідомили, що хочуть проживати з мамою, але частіше бачитись з батьком. Мати дітей має самостійний дохід, що підтверджується довідкою про обіги від 05.02.2021 АТ КБ «Приватбанк». Зі слів батька, він не заперечує щодо проживання його малолітніх дітей разом з їх матір`ю [PERSON] . Заслухавши думку членів комісії з питань захисту прав дитини від 27.04.2021 та діючи в інтересах малолітніх дітей, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з їх матір`ю - [PERSON] . Разом з тим, суд враховує, що висновок містить рекомендаційний характер. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно із статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, а також із змісту інформації, викладеної на офіційному веб-сайті Європейського суду з прав людини за посиланням https://hudoc.echr.coe.int/eng#\«languageisocode»:[«ENG»],«respondent»:[«UKR»],«documentcollectionid2»:[«GRANDCHAMBER»,«CHAMBER»],«itemid»:[« 001-175140 »]\ вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, під час вирішення цієї справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дітей відповідатиме постійне проживання дитини разом із матір`ю та за місцем проживання якої створено всі умови для гармонійного розвитку дітей. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дітей. Частиною1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З матеріалів справи вбачається, що правова допомога надавалася позивачу адвокатським об`єднанням «Лєксарс» (адвокатом Сібірцевою Оленою Сергіївною, свідоцтво про праов на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 000233 від 02.07.2018) на підставі Договору про надання правової допомоги № 0012/20 від 04.02.2020. 04.02.2020 між позивачем та адвокатським об`єднанням «Лєксарс» укладено Додаткову угоду № 1 до договору № 0012/20 про надання правової допомоги від 04.02.2020. В матеріалах справи наявні дублікати квитанцій № 0.0.1614320995.1 від 13.02.2020 на суму 14000,00 грн, № 0.0.1615224696.1 від 14.02.2020 на суму 12000,00 грн, № 0.0.1614268307.1 від 13.02.2020 на суму 14000,00 грн, № 0.0.1615221105.1 від 14.02.2020 на суму 14000,00 грн. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved