Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила винести рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 10 в будинку № 1 по вулиці Корольова Сергія (колишня Тельмана) в місті Павлоград Дніпропетровської області, зі зняттям з реєстраційного обліку за даною адресою. В обґрунтування позову позивач вказала на те, що між нею та відповідачем 10 березня 2010 року було укладено шлюб, в період шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано за згодою відповідача на її імя. У шлюбі у них 23 січня 2013 року народилася донька [PERSON]. Однак з 01 квітня 2014 року відповідач не проживає у зазначеній квартирі, у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Отже, за рішенням суду 06 жовтня 2015 року шлюбу було розірвано, а також 19 листопада 2015 року за рішенням суду з відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки до досягнення нею повноліття. Крім того, рішенням суду 04 лютого 2016 року за відповідачем було визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS] (колишня Тельмана) в місті Павлоград Дніпропетровської області. Проте, за взаємною згодою між нею та відповідачем 08 грудня 2016 року було укладено договір про припинення права на аліменти на дитину у звязку з передачею права власності на частку квартири. Відповідно до зазначеного договору відповідач зобовязався до 19 грудня 2016 року знятися з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою, однак не виконав зазначене зобовязання. Відповідач не є співвласником квартири в якій він продовжує перебувати на обліку місця реєстрації, однак факт його реєстрації впливає на порядок оплати комунальних послуг, оплата яких нараховується відповідно до кількості зареєстрованих осіб в квартирі. Також вона зазначила, що не має постійного заробітку, комунальні послуги сплачує самостійно, а відповідач фактично з 01 квітня 2014 року за вищезазначеною адресою не проживає, у звязку з чим вона вимушена звернутися до суду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, проте від нього надійшла телефонограма в якій він просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Представник третьої особи - відділу надання адміністративних послуг Павлоградської міської ради у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши позивача та вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 12 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (арк.с.8). В період шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] та право власності зареєстровано за згодою відповідача на імя позивача. Від зазначеного шлюбу у них 23 січня 2013 року народилась донька [PERSON] (арк.с.10). За рішенням Павлоградського міскрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами було розірвано 06 квітня 2015 року (арк.с.9). 19 листопада 2015 року за рішенням Павлоградського міськрайоннного суду Дніпропетровської області з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (арк.с.13). Крім того, 04 лютого 2016 року за рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду за відповідачем було визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS] (колишня Тельмана) в місті Павлоград Дніпропетровської області (арк.с.11,12). Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням. Проте, 23 листопада 2016 року рішенням виконавчого комітету Павлоградської міської ради сторонам було надано дозвіл на укладення договору про припинення права на аліменти для малолітньої дитини у звязку з передачею їй права власності на частку нерухомого майна, яка належить відповідачу (арк.с.14). Отже, між позивачем та відповідачем було укладено договір про припинення права на аліменти на дитину у звязку з передачею права власності на частку квартири (арк.с.15,16). Відповідно до умов якого відповідач по справі [PERSON] передав у власність своїй дочці належну йому на праві особистої приватної власності ? частку квартири [ADDRESS], а малолітня дитина [PERSON], [INFO], від імені якої діє її мати [PERSON] прийняла цю ? частку квартири в рахунок припинення права на аліменти з батька на дитину. У пункті 6 цього договору зазначено, що [PERSON] в строк до 19 грудня 2016 року зобовязується знятися з реєстраційного обліку з цієї квартири. Однак, відповідач умови договору не виконав та добровільно не знявся з реєстраційного обліку вищезазначеної квартири. Позивач [PERSON] є власником 1/2 частки зазначеної квартири, що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно (арк.с.18). Дитина проживає та зареєстрована разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про реєстрацію та склад сімї, яку було видано 20 грудня 2016 року КП «Павлограджитлосервіс» (арк.с.6). Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з акту складеного 21 грудня 2016 року (арк.с.7) складеного паспортистами КП «Палограджитлосервіс», відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (колишня Тельмана)[ADDRESS], але з квітня 2014 року в ній не проживає. Відповідач не є співвласником житла, не проживає за адресою реєстрації, тому суд вважає його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. У задоволені іншої частини позовних вимог необхідно відмовити за їх необґрунтованістю, так як позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку відповідача не ґрунтується на законі в даному випадку, оскільки питання та підстави для зняття з реєстрації визначені ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на жиле приміщення, або право користування жилим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є саме по собі достатньою правовою підставою для зняття його з реєстраційного обліку. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачені судові витрати по справі у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial