Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс Життя» про визнання недійсним кредитного договору. Свої вимоги мотивує тим, що 21 грудня 2011 року між ним, ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс Життя» було укладено кредитний договір з обслуговуванням кредитної картки та страхування життя позичальника № 367/4685ACLAPT, за умовами якого йому надано кредит у розмірі 10470 гривень 32 копійки з метою купівлі товарів повсякденного споживання. Вважає, що умови кредитного договору порушують його права, як споживача та не відповідають вимогам чинного законодавства. Спірний договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність відповідача ні за невиконання, ні за неналежне виконання відповідачем умов договору, що є суттєвою умовою, тому договір в цілому суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також статтям 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими відповідач не повинен включати в договір зі споживачем умови, які є несправедливими, допускати дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача та порушувати принцип рівності сторін договору. Також йому не була надана в належній і зрозумілій формі вся необхідна інформація про кредит, у тому числі не було надано розрахунки загальної вартості кредиту, не зазначено вартість всіх супутніх послуг. Кредитний договір взагалі не містить порядку зміни кредитного договору, який враховував би інтереси споживача, та не містить умови про порядок припинення договору. Розділом 4 оспорюваного договору встановлені умови, які не дають йому право вибору укладення страхових договорів зі страховими компаніями на свій розсуд, що суперечить Закону України «Про страхування». Він не був попереджений про відсутність в договорі умов, які є обов'язковими для договорів даного виду згідно законодавства, про наявність в договорі умов, які в порушення законодавства про захист прав споживачів є незаконними та несправедливими, обмежують його в правах та створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін на користь банку. Крім цього, в п. 6.3. оспорюваного договору банку надано право надати інформацію про позичальника та його заборгованості в будь-які бюро кредитних історій, учасником яких є банк, а також іншим особам згідно з чинним законодавством України. Разом з тим, такий пункт суперечить ст. 32 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про інформацію» та ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно до вимог яких не допускається поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. Зазначає, що банк ввів його в оману щодо законності укладання оспорюваного договору на таких умовах, порушивши при цьому ч. 1 ст. 230 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Банк також мав передбачити обставини, при яких можливі тимчасові труднощі з погашенням кредиту, разом з тим, банк постави його та його сім'ю в невигідне становище, зокрема п. 5.2. кредитного договору, згідно якого він несе відповідальність за втрату картки та у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом та/або частини суми кредиту у вигляді сплати пені у розмірі 0,3 % від простроченої суми нарахованих процентів та/або комісії за обслуговування кредиту за кожен день прострочення, що суперечить ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Вважає, що договір є недійсним також і на підставі того, що строк договору не встановлений, що прямо суперечить ч. 3 ст. 180 ГК України. Враховуючи те, що відповідач завідомо включив у кредитний договір пункти, що суперечать чинному законодавству та є несправедливими по відношенню до нього, просить суд визнати недійсним кредитний договір з обслуговуванням кредитної картки та страхування життя позичальника від 21 грудня 2011 року № 367/4685ACLAPT, укладений між ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс Життя» та ним з моменту його укладення. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись (а.с. 51). Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без позивача та його представника та зазначив, що позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі (а.с. 54). Представники ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс Життя» в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Представник ПАТ «Платинум Банк» подала до суду клопотання про розгляд справи без участі представника банку на підставі наявних у справі матеріалів (а.с. 27). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21 грудня 2011 року між ПАТ «Платинум Банк», [PERSON] та ПрАТ «Ренесанс Життя» укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника № 367/4685ACLAPT, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 10470 гривень 32 копійки з відсотковою ставкою 20 % річних, строком кредитування на 18 місяців з кінцевою датою повернення кредиту - 21 червня 2013 року (а.с. 8, 19). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на те, що умови кредитного договору порушують його права як споживача та не відповідають вимогам чинного законодавства. Оспорюваний договір в порушення статей 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» містить несправедливі умови, які порушують принцип рівності сторін договору, не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність відповідача, порядку зміни кредитного договору, який враховував би інтереси споживача, умови про порядок припинення договору, строк дії договору не встановлений. Також посилався на те, що йому не була надана в належній і зрозумілій формі вся необхідна інформація про кредит, у тому числі не було надано розрахунку загальної вартості кредиту, не зазначено вартість всіх супутніх послуг, і він не був попереджений про відсутність в договорі умов, які є обов'язковими для договорів даного виду згідно законодавства. Разом з тим, такі посилання позивача не ґрунтуються на законі та спростовуються умовами договору. Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. У пунктах 1.2., 2.8. кредитного договору визначена сума, яку позичальник повинен повернути за графіком платежів (додаток № 1 кредитного договору), сума кредиту в розмірі 10470 гривень 32 копійки, строк кредитування, який становить 18 місяців, процентна ставка за користування кредитом в розмірі 20,0000 % річних, комісія за надання кредиту 0,00 гривень, комісія за обслуговування кредиту 241,00 гривень, визначено цільове призначення, а саме поточні потреби, датою повернення кредиту є 21 червня 2013 року та передбачено, що погашення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами в сумі 920,00 гривень. Оспорюваний договір був укладений на підставі заяви-анкети позичальника від 20 грудня 2011 року, з якої вбачається, що відомості стосовно умов кредитування були повідомлені споживачу письмово, перед укладанням кредитного договору (а.с. 18). Відповідно до власноруч підписаної заяви/анкети позичальника, підписанням цієї заяви-анкети він підтверджує, що з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів забезпечення тощо, а також із орієнтовною сукупною вартістю кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, в тому числі послуг страхування тощо), наданими йому в письмовій формі, ознайомлений. Таким чином, зі змісту кредитного договору від 21 грудня 2011 року вбачається, що він відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Сторони погодили та визначили усі істотні умови, додержано його письмової форми, а підписанням договору, без будь-яких застережень чи незгоди з його умовами, сторони підтвердили відповідність волевиявлення їхній внутрішній волі, й позивач погодився на отримання у кредит коштів на умовах, що визначені договором. Також додатком № 1 до оспорюваного кредитного договору є графік платежів, під яким позивач поставив свій підпис, що свідчить про його ознайомлення з графіком погашення платежів та згоду. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець (послуг) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути замінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У кредитному договорі, під додатком № 1 «Графік платежів» міститься примітка наступного змісту: «Я, [PERSON] підписанням цього договору засвідчую, що з Умовами споживчого кредитування банку ознайомився та зобов'язуюсь виконувати, примірник цього договору мною отримано особисто. Крім того, засвідчую, що зміст ст.ст. 6, 627, 207 ЦК України мені роз'яснено...» Оспорюваний договір підписаний повноважними особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також ці умови були узгоджені сторонами, що підтверджується погодженням позивача та відповідачів на укладення такого договору, шляхом його підписання. Позивач та його представник не навели достатніх правових підстав, необхідних для обґрунтування своєї позиції з приводу несправедливих умов, а висловили лише певні припущення та свою суб'єктивну думку, тому посилання позивача на порушення його прав як споживача банківських послуг в розрізі статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу. Не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, розділ 4 оспорюваного договору, який на думку позивача суперечить Закону України «Про страхування», оскільки в ньому встановлені умови, що не дають йому право вибору укладення страхових договорів зі страховими компаніями на свій розсуд з огляду на таке. У заяві-анкеті зазначено, що позивач погоджується, що підписуючи цю заяву на страхування, він виступатиме страхувальником, застрахованою особою за договором страхування, укладеного на основі Правил добровільного страхування життя Приватного акціонерного товариства «Ренесанс Життя» від 07 травня 2009 року. У розділі 3 договору містяться умови страхування позичальника за кредитом, зокрема в п. 3.1. зазначено, що цим страхувальник та страховик підтверджують факт укладення договору добровільного страхування життя між страховиком та страхувальником на підставі Правил добровільного страхування життя ПрАТ «Ренесанс Життя» від 07 травня 2009 року. Також в договорі, під додатком № 1 «Графік платежів» міститься примітка наступного змісту: «Я, [PERSON] підписанням цього договору … підтверджую, що я ознайомлений і повністю погоджуюся з усіма умовами Програми страхування (п. 26 Правил). Таким чином, виходячи зі змісту статей 6, 627 ЦК України, позивач погодився з умовою добровільного страхування життя в ПрАТ «Ренесанс Життя», що підтверджується його підписами на заяві/анкеті та договорі, й вона є обов'язковою для виконання. Також не є підставою для визнання кредитного договору недійсним п. 6.3. оспорюваного договору, який на думку позивача суперечить ст. 32 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про інформацію» та ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно яких не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом. Статтею 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу власника такої інформації. Згідно з п. 6.3. кредитного договору, позичальник надає дозвіл банку на отримання, обробку, зберігання та конфіденційне використання інформації, що стосується безпосередньо позичальника, та яка стала відомою банку у зв'язку з діловими стосунками з позичальником. Цей дозвіл розуміється сторонами як надання позичальником згоди банку на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього та відомостей за цим договором до бюро кредитних історій, в тому числі і на передачу одного примірника цього договору третім особам, які здійснюють рефінансування банку, а також на розкриття інформації про позичальника, включаючи таку, яка відноситься до банківської таємниці відповідно до законодавства України будь-яким третім особам, включаючи, але не обмежуючись, відповідно до ст. 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» до ПрАТ «Перше всеукраїнське бюро кредитних історій». У випадку розкриття банком інформації про позичальника третім особам, позичальник не буде мати жодних претензій до банку у майбутньому. У заяві/анкеті зазначено, що при підписанні цієї заяви-анкети [PERSON] дає право банку та доручає юридичним і фізичним особам, які надають послуги при видачі кредиту, збирати документи та інформацію щодо нього, включаючи ті, які відносяться до банківської таємниці, вносити та зберігати її у комп'ютерних системах, які використовуються банком, передавати її відкритими каналами зв'язку до банку та від банку, використовувати та розкривати її третім особам, включаючи ПрАТ «Перше всеукраїнське бюро кредитних історій», що визначено статтею 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», зберігати її та використовувати для цілей оцінки його кредитоспроможності та на власний розсуд, в тому числі, надає згоду банку на доступ до його кредитної історії. Вбачається, що підписанням кредитного договору в цілому, позивач також надав згоду на здійснення банком дій, визначених п. 6.2. договору. Не відповідає дійсності, й посилання позивача на те, що п. 5.2. кредитного договору суперечить ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки ним передбачена відповідальність за втрату картки та у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом та/або частини суми кредиту у вигляді сплати пені у розмірі 0,3 % від простроченої суми нарахованих процентів та/або комісії за обслуговування кредиту за кожен день прострочення, тому що зазначений пункт в кредитному договорі відсутній. Крім того, за Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», суб'єктами договірних правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, тому твердження позивача щодо перевищення розміру пені за кредитним договором є необґрунтованими, оскільки він не являється суб'єктом зазначених правовідносин. Також підставою для визнання недійсним кредитного договору, на думку позивача є порушення вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, які виявились у введенні його в оману щодо умов договору. Разом з тим, такі посилання не ґрунтуються на вимогах закону. У частинах 1, 6 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом з тим, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідачі ввели його в оману, щодо істотних умов договору та не надали доказів нечесної підприємницької практики відповідачів під час укладення кредитного договору. Крім того, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким правом позивач не скористався, а тому, відповідно, погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору. Вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання договору кредиту недійсним. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed