Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 26.08.2011 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюбний договір. 10.09.2011 між сторонами укладено шлюб. Від шлюбу у сторін народилася дитина - син: [PERSON] , [INFO] . Шлюб між подружжям розірвано 16.11.2017 рішенням Голосіївського районного суду м. Києва. Відповідно до умов вищезазначеного шлюбного договору від 26.08.2011 відповідач надає позивачу, а також їхнім спільним дітям фінансову підтримку шляхом здійснення щомісячних виплат на користь позивача у розмірі еквівалентному 750 доларам США, у національній валюті за офіційним курсом НБУ. Сума щомісячних платежів підлягає збільшенню на 50 доларів США щомісячно - по спливу чергового року з моменту розірвання шлюбу. Відповідач, починаючи з 16.11.2017, тобто з моменту розірвання шлюбу і до моменту подання цієї позовної заяви, участі в матеріальному забезпеченні належного утримання, проживання, навчання, виховання, оздоровлення і відпочинку свого сина не приймав. Враховуючи викладене, позивач просить встановити розмір аліментів за минулий період часу з 16.11.2017 до 16.08.2019 у сумі 433047,50 та стягнути їх з відповідача на користь позивача на утримання їх спільного неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Встановити на майбутній період до повноліття дитини розмір аліментів у сумі еквівалентній 750 доларам США у національній валюті за офіційним курсом НБУ, а також з врахуванням збільшення сум таких щомісячних платежів на 50 доларів США по спливу кожного чергового року з моменту розірвання шлюбу, тобто з 16.11.2017 та стягнути їх з відповідача щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до настання повноліття дитини. Визначити та стягнути з відповідача розмір суми судового збору. Ухвалою судді голосіївського районного суду м. Києва від 09.09.2019 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті влади України в мережі Інтернет, будь-яких клопотань та заяв не надав. Крім того, з метою попередження виникнення та запобігання гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного. В силу вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Однією з засад судочинства, регламентованої п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Як встановлено судом, 26.08.2011 між громадянкою України [PERSON] та громадянином Ірландії [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ламан Аллою Ігорівною, про що зроблено реєстраційний запис в реєстрі за № 2249, 2250 від 26.08.2011. 10.09.2011 між сторонами укладено шлюб, який було зареєстровано у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним центром розвитку сім`ї, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 2742 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . У шлюбі народилася дитина - син: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , про що 14.03.2012 в книзі записів про народження у Відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, зроблено відповідний запис за № 426. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.11.2017 шлюб між сторонами розірвано. У відповідності до зазначеного рішення, дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю - [PERSON] , тобто з позивачем. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. У главі 10 СК України (ст. ст. 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним. Так, відповідно до ч. 1 ст. 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки. Відповідно до ч. 2 ст. 93, 94, ч. 1 ст. 95, ч. 2 ст. 99 Сімейного кодексу України, шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов`язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. З наведеного вбачається, що шлюбний договір укладений між сторонами 26 серпня 2011 року набрав чинності на наступний день, тобто 10 вересня 2011 року (день укладання шлюбу). Положеннями ст. 181 СК України передбачено, що сторони можуть встановити способи виконання обов`язку утримувати дітей за домовленістю між собою. Умовами шлюбного договору сторони визначили майнові права подружжя і в якості батьків. Із змісту п. 7 шлюбного договору вбачається, що сторони домовились про те, що у разі розірвання шлюбу [PERSON] надає [PERSON] , а також їх спільним дітям фінансову підтримку шляхом здійснення щомісячних виплат на користь [PERSON] у розмірі, еквівалентному 750 доларам США, у національній українській валюті за офіційним курсом НБУ. Сума щомісячних платежів підлягає збільшенню на 50 доларів США (в еквіваленті цієї суми у національній українській валюті за офіційним курсом НБУ) щорічно - по спливу чергового року з моменту розірвання шлюбу. Вказані в цьому пункті грошові кошти розподіляються наступним чином: 60% коштів спрямовуються на фінансову підтримку їх спільних дітей, 40% - [PERSON] . Як зазначає позивач, відповідач, починаючи з 16.11.2017, тобто з моменту розірвання шлюбу і до моменту подання цієї позовної заяви, участі в матеріальному забезпеченні належного утримання, проживання, навчання, виховання, оздоровлення і відпочинку свого сина не приймав. Відповідач не спростував зазначеної інформації, будь-яких належних та допустимих доказів на зазначення протилежного не надав. За наведеного суд приходить до висновку, що [PERSON] свої зобов`язання за шлюбним договором, зокрема, передбачених п. 7 в частині надання утримання на дитину в період з 16.11.2017 року не виконував. Положеннями СК України, зокрема, ст. 99 встановлено, що у разі невиконання одним з подружжя умов шлюбного договору в частині сплати аліментів, останні можуть стягуватись на підставі виконавчого напису нотаріуса. Тобто, зазначеною нормою встановлено порядок стягнення аліментів на користь одного з подружжя. Суд бере до уваги положення ст. 36 СК України, відповідно до якого права та обов`язки подружжя виникають з моменту укладання шлюбу. У даному випадку сторони не є подружжям, адже шлюб між ними розірвано за рішенням суду, яке набрало законної сили. Отже нормами сімейного законодавства України не передбачено підстави та порядок стягнення аліментів на утримання дітей за умовами шлюбного договору після розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. За наведеного суд вважає, що до правовідносин, які склались між сторонами з приводу виконання (неналежного виконання) умов шлюбного договору слід застосувати положення ЦК України. Відповідно до ст. 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За наведеного суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за шлюбним договором від 16 листопада 2017 року в частині надання утримання на дітей не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої підлягає стягненню з останнього відповідно до вимог ЦК України. Щодо визначення періоду заборгованості суд зазначає наступне. Позивачка початком періоду виникнення заборгованості по сплаті утримання на дітей вважає 16.11.2017 року. Зазначена обставина встановлена в судовому засіданні, адже відповідно до рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.11.2017 шлюб між сторонами розірвано. У відповідності до зазначеного рішення, дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю - [PERSON] , тобто з позивачем. Отже, з наведеного вбачається, що періодом заборгованості по сплаті грошових коштів є період з листопада 2017 по серпень 2019 року, що складає 21 місяць (адже позивачкою здійснено обрахунок заборгованості за курсом іноземних валют НБУ саме станом на 17 серпня 2019 року). Суд погоджується з таким періодом, адже відповідачем не доведено обставин сплати на утримання на дітей у зазначений період. Щодо визначення розміру заборгованості суд зазначає наступне. Відповідно до п. 7 шлюбного договору від 26.08.2011 вбачається, що сторони домовились про те, що у разі розірвання шлюбу [PERSON] надає [PERSON] , а також їх спільним дітям фінансову підтримку шляхом здійснення щомісячних виплат на користь [PERSON] у розмірі, еквівалентному 750 доларам США, у національній українській валюті за офіційним курсом НБУ. Сума щомісячних платежів підлягає збільшенню на 50 доларів США (в еквіваленті цієї суми у національній українській валюті за офіційним курсом НБУ) щорічно - по спливу чергового року з моменту розірвання шлюбу. Вказані в цьому пункті грошові кошти розподіляються наступним чином: 60% коштів спрямовуються на фінансову підтримку їх спільних дітей, 40% - [PERSON] . Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, умовами шлюбного договору, як і вищенаведеною нормою законодавства, встановлено, що утримання на дітей сплачується в гривні за курсом НБУ щодо долара США. Як зазначалось, період заборгованості становить 21 місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, що позивачкою розмір заборгованості встановлено в 433047,50 грн суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства вважає за потрібне задовольнити позовні вимоги саме в межах вимог заявлених позивачкою. Враховуючи викладене суд вважає, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по виплатах на утримання неповнолітнього [PERSON] за період з листопада 2017 року по серпень 2019 року в розмірі по 433047,50 грн на дитину відповідно до умов п. 7 шлюбного договору від 26 серпня 2011 року підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визначення розміру аліментів на утримання [PERSON] в розмірі по 750 доларів США до досягнення ним повноліття суд зазначає наступне. Зі змісту заявленої вимоги вбачається, що позивачка просить стягнути аліменти в твердій грошовій сумі. Положеннями ст. 184 СК України визначені обставини, за яких аліменти стягуються за рішенням суду у твердій грошовій сумі, такими обставинами, зокрема, є наявність у платника аліментів нерегулярного, мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Надаючи оцінку правовій природі п. 7 шлюбного договору укладеного між сторонами 16 листопада 2017 року, суд зазначив, що виклавши вказаний пункт за таким змістом, сторони фактично встановили підстави, порядок та розмір аліментів на утримання дітей, що в свою чергу відповідає положенням ст. 181 СК України в частині встановлення способу виконання батьками обов`язку по утриманню дитини за домовленістю між собою. Враховуючи, що сторони умовами договору вже погодили підстави, порядок та розмір сплачуваного утримання на дітей (аліментів), встановлення розміру аліментів в твердій грошовій сумі призведе до подвійного стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, а тому зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає. Суд звертає увагу позивачки на те, що у разі відмови від шлюбного договору, його розірвання, визнання недійсним в цілому чи в частині наявного права на утримання на дітей, остання не позбавлена можливості повторно звернутись до суду із вимогою про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття з підстав визначених Главою 15 Сімейного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 21.07.2018 р. у справі №127/24670/15-ц Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial