Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому виклав свої наступні вимоги та їх обґрунтування. Із 04 листопада 2005 року по 17 листопада 2020 року він та відповідачка перебували у шлюбі, за час якого ними було придбано у спільну власність нерухоме майно у виді житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,18 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані по по [ADDRESS] . Тому, посилаючись на положення ст.ст. 60 та 61, 70 Сімейного кодексу України, вказуючи що будинок та ділянка є їх спільною власністю і кожен із них має рівні права на неї, тому просив визнати кожним із них право власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину ділянки. 29 грудня 2020 року відповідачкою було подано відповідь на відзив, в якій вона заперечувала проти задоволення позову, вказуючи, що будинок та земельна ділянка, про які вказує позивач, є її особистою приватною власністю, оскільки були придбані за грошові кошти в сумі 8000 грн, які їй були подаровані батьками, на підтвердження чого є письмова розписка продавця будинку. При цьому кошти були передані ще 16 квітня 2005 року до укладення шлюбу з позивачем, але договір купівлі-продажу не був укладений відразу, оскільки потрібен був певний час для підготовки документів щодо укладення правочину. 19 січня 2021 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому він наполягав на своїх вимогах, вказавши що ще до одруження, з 2000 року, з проживав постійно відповідачкою однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у його батьків за адресою: [ADDRESS] і за 4 роки до одруження вони накопичили кошти для купівлі будинку, а після купівлі будинку він здійснював його ремонт покращення, але в 2007 році відповідачка вигнала його з будинку. Вказав, що такі факти можуть підтвердити заявлені ним свідки. 21 січня 2021 року відповідачкою було подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого вона підтвердив свої заперечення на заявлений позов. Також, 29 грудня 2020 року відповідачкою було подано зустрічну позовну заяву, яка ухвалою суду від 24 лютого 2021 року була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. Відповідно до зустрічних вимог просила визнати спірний житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по [ADDRESS] , її особистою приватною власністю. На обґрунтування цьому вказувала ті ж обставини, що майно було куплене за її особисті кошти, подаровані батьками і передані попередній власниці 16 квітня 2004 року, про що нею власноручно була складена розписка. Ухвалою суд від 21 квітня 2021 року завершено підготовче провадження і справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні кожна зі сторін наполягали своїх вимогах. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків, заявлених сторонами, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов задоволенню підлягає виходячи з наступного. Сторони з 04 листопада 2005 року перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням суду 17 листопада 2020 року. В теперішній час між ними існує спір щодо поділу нерухомого майна, набутого у цей період у виді житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,18 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані по [ADDRESS] . Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 25 грудня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , перша продала, а остання купила земельну ділянку площею 0,18 га, разом з розташованими на ній житловим будинком та господарськими спорудами по [ADDRESS] . Згідно з приписами ст. 5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцевих положень СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення). Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно\~до ст.\~68\~СК України розірвання\~шлюбу не\~припиняє права\~спільної сумісної\~власності на\~майно,\~набуте за\~час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу. Згідно зі\~ст.\~69\~СК України дружина\~і чоловік\~мають право\~на поділ\~майна,\~що належить\~їм на\~праві спільної\~сумісної власності,\~незалежно від\~розірвання шлюбу.\~Дружина і\~чоловік мають\~право розділити\~майно за\~взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. За загальним правилом, визначеним ч. 1 та ч. 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В ч. 2 цієї ж статті передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Вказані вище будинок та земельна ділянка в с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області були придбані позивачкою за зустрічним позовом в період її шлюбу з позивачем за первісним позовом, тому у разі вирішення питання про можливість визнання цього майна особистою приватною власністю необхідно підтвердити доказами його набуття за особисті кошти. Так, підтвердження своїх вимог позивачка за зустрічним позовом представила рукописну розписку від 16 квітня 2004 року, складену [PERSON] , відповідно до якої остання отримала за проданий будинок із земельною ділянкою 8000 грн від [PERSON] (прізвище [PERSON] до одруження), які їй подарували батьки. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] підтвердила, що кошти передавалися [PERSON] 16 квітня 2005 року в присутності її матері, оскільки вони були подаровані їй батьками. Нотаріально договір купівлі-продажу був оформлений вже в грудні 2005 року, оскільки потрібен був час для підготовки документів з продажу. Також про те, що кошти були особистою власністю [PERSON] підтвердили свідки, заявлені нею [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На спростування цих доказів позивачем за первісним позовом належних та достатніх доказів надано не було. Так, допитані як свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були заявлені позивачем за первісним позовом вказали, що сторони до одруження проживали разом як чоловік та дружина однією сім`єю у його батьків, вели спільне господарство, працювали, заробляли кошти для купівлі будинку. Проте вони не змогли підтвердити суму коштів, за яку був куплений будинок із земельною ділянкою, не змогли вказати суму коштів, яка були набута саме спільною працею [PERSON] та [PERSON] . Свідки лише вказали, що вони спільно вели господарство, купляли та перепродавали картоплю, інший товар, але не змогли пояснити який здобуто мали від цього, яка частину він нього відкладалася для купівлі будинку, а яка йшла на забезпечення життя, а також на повсякденні та більш серйозні витрати, як наприклад свідок [PERSON] вказав, що [PERSON] мав від попереднього шлюбу неповнолітніх дітей, на утримання яких сплачував аліменти, що також має значення для визначення розміру чистого прибутку. Письмові заяви осіб, надані позивачем за первісним позовом, в яких вони підтверджують, що сторони проживали спільно і вели господарство та заробляли гроші для купівлі будинку, суд не може прийняти як належний доказ, оскільки ці заяви не були завірені належним чином. Зі встановлених обставин та досліджених доказів суд приходить до висновку, що спірний будинок та ділянка є особистою власністю [PERSON] , оскільки були придбані не за особисті кошти, які їй подарували батьки. Вагомих достатніх доказів на спростування цього суду не представлено. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved