Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

У грудні 2014 р. позивач [PERSON] звернувся до суду із наступними вимогами до відповідача ПАТ «Кредитпромбанк»: визнати Кредитний договір № 08.3/108/06-НВ від 10.11.2006, що був укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON], недійсним. Позов [PERSON] обґрунтовує тим, що 10.11.2006 він уклав з банком кредитний договір № 08.3/108/06-НВ, за умовами якого відповідач надав йому кредит в іноземній валюті на загальну суму 521 050 доларів США у термін 09.11.2031, зі сплатою 12,5 % річних. Позивач зазначає, що укладений договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки спірний договір за своїм змістом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача та був підписаний позивачем під впливом обману з боку відповідача, так як було порушено право споживача на отримання інформації про реальні умови кредитування, оскільки відповідач умисно та з корисливих мотивів ввів в оману позивача, шляхом приховання сукупної вартості Кредитного договору. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Кредитпромбанк» в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, заперечення представника відповідача, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 11.06.2006 між позивачем [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», було укладено кредитний договір № 08.3/108/06-НВ, відповідно до якого банк з метою споживчих цілей, надав позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 521 050 доларів США. Відповідно до п.п. 1.1,2.4 Договору, кредит надається позичальникові терміном до 09.11.2031, зі сплатою 12,5 % річних. За правилом ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 4.1. Договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом у порядку, передбаченому п.4.1.1 Договору. Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується сплачувати Банку нараховані проценти за користування кредитами щомісяця до «20»-го числа включно кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також «09» листопада 2031 р. або в день повного дострокового погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення готівкою або шляхом безготівкового перерахування грошових коштів зі свого поточного/карткового рахунку на рахунок, вказаний в п.2.5 цього Договору, або на умовах, передбачених п.2.9 цього Договору. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок, вказаний у п.2.5 цього Договору. Укладений кредитний договір є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України. Відповідач свої зобов'язання за договором виконав, надавши позивачу кредит, що не оспорюється сторонами. Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобов'язання, передбачено як умовами кредитного договору, так і нормами чинного законодавства України, зокрема, Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, отримуючи кредит позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, а також сплатити проценти в розмірі та на умовах, передбаченими кредитним договором. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. В якості підстав позову позивачем зазначено про порушення вимог Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року. Разом з тим, дана постанова набрала чинності 12.11.2007, тобто пізніше дати укладання кредитного Договору від 08.06.2006. Згідно із ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Тому посилання позивачем на Постанову Правління НБУ №168 від 12.11.2007, є безпідставним. Ст. 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Як убачається з матеріалів справи, а саме Додатку №1 до Договору № 08.3/108/06-НВ від 10.11.2006 «Графік платежів та визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки», Банк на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» надав позивачу всю необхідну інформацію: детальний розпис сукупної вартості кредиту (сума залишку основного боргу, сума платежу за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту, проценти, платежі за надані супутні послуги, реальна процентна ставка, абсолютне значення подорожчання кредиту. Згідно п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Крім того, позивач власноручним підписом на документі, який має назву «Розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» підтвердив, що Банк надав йому цю інформацію. Порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на вказані положення кредитного договору суд не вбачає. Суд також вважає безпідставними твердження позивача про те, що відповідач ввів його в оману щодо фактичних умов укладання кредитного договору, виходячи з наступного. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману до обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачем суду не було надано доказів, які б підтверджували введення його відповідачем в оману. Враховуючи вказані вище вимоги ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем відповідає вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін, а тому не знаходить підстав для визнання вказаного договору недійсним та задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed