Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

У грудні 2020 року адвокат Маліченко Д.В., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди, в якому просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 17150,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним. На обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що позивач [PERSON] має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням від 29.04.2016 року, яке видано 18.03.2016 року на підставі рішення комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій №4/І/ХVII/65, та користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни. Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачалось, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. В свою чергу, Законом України від 28 грудня 2007 року №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», частину 5 викладено в наступній редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України». Проте вказані зміни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008. При цьому, згідно з положеннями ст.17 Закону фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів. Крім того, згідно з п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Тому Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої вищевказаним Законом. Однак, 27 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). На запит адвоката до Департаменту соціального захисту населення Полтавської ОДА від 29 лютого 2020 року щодо можливості нарахування та виплати позивачу разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком за 2016-2019 роки, з урахуванням раніше виплачених сум, у досудовому порядку орган соціального захисту надав відповідь від 25 березня 2020 року, зміст якої зводиться до того, що здійснено нарахування разової щорічної допомоги позивачу до 05 травня у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а отже відповідно до чинного законодавства. Позивач із таким не погодився, оскільки вважає, що діями держави у вигляді прийняття такого закону та його подальшої реалізації органами соціального захисту порушено право власності позивача на отримання виплат у повному розмірі, гарантоване Основним Законом. Тому, посилачись на положення ст.ст.41, 152 Конституції України, ст.ст.22, 321 ч.1 1175 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає, що таким чином його було позбавлено належних йому коштів в розмірі 20910,00 грн., і їх невиплата призвела до заподіяння йому збитків, а отже має бути здійснена компенсація за рахунок коштів Державного бюджету України. У позові зазначає, що за період з 2017 по 2019 роки позивач отримав щорічної разової допомоги до 6 травня у розмірі 3760 грн. Тоді як у вказаний період він мав право згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком як учаснику бойових дій. Виходячи з розрахунків, наведених у позовній заяві, позивач мав би отримати разову грошову допомогу до 05 травня у таких розмірах: у 2017 році (1312 грн. х 5 = 6560 грн.), у 2018 році (1373 грн. х 5 = 6865 грн.), у 2019 році (1497 грн. х 7 = 7485 грн.), а всього за вказаний період в розмірі 20910,00 грн. Отже, за вказаний період позивач отримував щорічну разову грошову допомогу у меншому розмірі, ніж було визначено. Указані обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом до держави України про відшкодування шкоди, заподіяної актом, що визнаний неконституційним, відповідно до приписів ч.3 ст.152 Конституції України, як норми прямої дії, та ст.22 ЦК України.

Outcome: dismissed