Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , вказавши, що вони із ним перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 30 червня 1979 року. Позивач не працює, оскільки з 01 червня 2011 року їй встановлено ІІІ групу інвалідності довічно, тобто вона визнана непрацездатною особою. Єдиним джерелом її доходу є пенсія по інвалідності, розмір якої є становить близько 2000 грн. на місяць, будь-якого іншого доходу вона не отримує. При цьому більша частина отримуваної позивачем пенсії витрачається нею на лікування та придбання ліків, а сума, яка залишається, є меншою від встановленого законодавством прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб та її ледве вистачає їй на харчування. У зв`язку з наведеним позивач позбавлена можливості самостійно забезпечити себе усім необхідним, а тому, навівши доводи щодо спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу на її утримання, зокрема те, що він є пенсіонером та отримує пенсію як військовослужбовець, просила стягнути з відповідача на її користь, кошти на утримання її як непрацездатної дружини, як це передбачено ч.1 ст. 75 СК України, в розмірі 2000 грн. щомісячно. Ухвалою судді від 17 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. 28 січня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позову не визнав, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Так, відповідач вказав, що хоча вони з відповідачем і перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте фактично не проживають та не підтримують подружніх відносин вже протягом 15 років, він проживає в с. Радівці Деражнянського району Хмельницької області. При цьому, з дозволу відповідача позивач продовжує проживати у належній йому квартирі [ADDRESS] , а також користуватися наданими йому, як військовослужбовцю, пільгами при оплаті комунальних послуг. Крім того, відповідач просить врахувати, що він також є непрацездатною особою, потребує постійних витрат на лікування за станом здоров`я та отримує пенсію за вислугу років, яка є єдиним джерелом його доходу. Відповідач також стверджує, що позивачем надано до суду недостовірну інформацію щодо наявних у неї доходів, оскільки вона є власником двох земельних ділянок, які передані нею в оренду сільськогосподарським підприємства та від яких вона отримує дохід у вигляді орендної плати, а також власником магазину в с. Гатна Деражнянського району Хмельницької області, на підтвердження чого надав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23 січня 2020 року №197388698. Відповідач також просить врахувати, що позивач користується присадибною земельною ділянкою, яка знаходиться в с. Горбасів Летичівського району Хмельницької області, та має від цього певний дохід. Крім того, він вказує, що у них із відповідачем є двоє дорослих синів [PERSON] , 1979 р.н., та [PERSON] , 1981 р.н., які, працюючи за кордоном, стабільно надають матеріальну допомогу обом батькам, у тому числі, й грошові кошти для придбання ліків. Із урахуванням наведеного, відповідач, вказуючи на відсутність у позивача потреби у матеріальній допомозі, а також на відсутність у нього можливості надавати таку допомогу, просив відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просить задоволити їх з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити в позові з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України. Відповідно до частин другої-четвертої статті 75\~СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано 30 червня 1979 року у Білозерському міськвиконкомі м. Добропілля Донецької області, про що видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Разом із цим, як з`ясовано судом із пояснень відповідача в судовому засіданні та із наданого ним відзиву на позов, протягом останніх 15 років сторони фактично спільно не проживають, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин. Судом приймаються до уваги такі доводи відповідача, оскільки будь-яких доказів на їх спростування стороною позивача не подано, крім того, вони підтверджуються наявними у справі документами. Так, довідкою про склад сім`ї №2588, виданою виконавчим комітетом Деражнянської міської ради 06 серпня 2019 року, підтверджується, що позивач [PERSON] проживає та зареєстрована в [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 15 лютого 2019 року, складеним комісією в складі секретаря Деражнянської міської ради Сидорук В.А. та інспектора з соціальних питань [PERSON] , позивач [PERSON] проживає та зареєстрована в [ADDRESS] . Разом із нею в означеній квартирі значаться зареєстрованими [PERSON] , 1955 р.н., син [PERSON] , 1979 р.н., [PERSON] , 1979 р.н. та внук [PERSON] , 2009 р.н. При цьому, комісією зі слів позивача було встановлено, що у вказаній квартирі вона проживає одна. Згідно з довідкою №113, виданою виконкомом Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області 24 січня 2020 року, відповідач [PERSON] проживає в [ADDRESS] , але за даною адресою не зареєстрований. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є непрацездатною, являється інвалідом ІІІ групи довічно, не працює, не має будь-якого іншого доходу, окрім пенсії, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, і таку допомогу їй зобов`язаний надавати відповідач в силу вимог ч.1 ст. 75 СК України. Оцінюючи такі її доводи, суд приймає до уваги те, що згідно з довідкою МСЕК серії ХМ №213617, виданою 10 червня 2011 року, [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності довічно внаслідок загального захворювання та їй протипоказана фізична праця. Наявною в матеріалах справи медичною документацією підтверджується, що у 2017-2019 роках позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в медичних закладах, а також їй проводили медичні обстеження у зв`язку з наявним у неї захворюванням. З огляду на наведене, суд вважає доведеними твердження позивача в тому, що вона являється непрацездатною особою. Разом із цим, з`ясовуючи обґрунтованість решти доводів позивача, судом враховується наступне. Аналіз вищевказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19). У відповідності до частин першої, другої статті 1\~Закону України\~«Про прожитковий\~мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. Частинами першою, третьою статті 4\~вказаного Закону встановлено, що прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження. Згідно із ст.7 Закону України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2019\~рік» (який діяв на час звернення позивача із даним позовом до суду) прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у 2019 році для осіб, які втратили працездатність, становив: з 01 січня 2019 року - 1497 грн., з 01 липня 2019 року - 1564 грн., з 01 грудня 2019 року - 1638 гривень. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (який діє на час розгляду справи судом) встановлено наступні розміри прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність: з 01 січня 2020 року - 1638 грн., з 01 липня 2020 року 1712 грн., з 01 грудня 2020 року - 1769 грн. Як встановлено судом, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2000 грн. щомісячно. Пенсію у такому ж розмірі вона отримувала і на момент її звернення до суду з даним позовом (09 грудня 2019 року). Вказана обставина, зокрема, підтверджується довідкою про доходи №5808 6688 0480 1286 від 07 лютого 2020 року, із якої також вбачається, що сума пенсії [PERSON] за період з 01 серпня 2019 року по 31 січня 2020 року склала 12000 грн. Із урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що хоча позивач і являється інвалідом ІІІ групи загального захворювання та інвалідність була встановлена в період перебування її у шлюбі з відповідачем, однак вона отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує визначений законодавством прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Як вбачається із наданої відповідачем Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23 січня 2020 року №197388698, позивачу на праві власності належить нежитлова будівля (цегляний магазин), загальною площею 162,9 к.в., яка знаходиться по [ADDRESS] , а також дві земельних ділянки, розташованих на території Горбасівської сільської ради Летичівського району Хмельницької області - земельна ділянка площею 1 га, кадастровий номер: 6823081600:04:010:0009, призначена для ведення особистого селянського господарства, та земельна ділянка площею 1,96 га, кадастровий номер: 6823081600:04:008:0047, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Обидві земельні ділянки передані позивачем в оренду ТОВ «Агро-Форте» на підставі договорів оренди землі від 01 вересня 2014 року. З огляду на вищевказане, судом враховуються наведені відповідачем в заперечення позову обставини щодо належності позивачу нерухомого майна та наявності у зв`язку з цим можливості отримувати дохід. Вирішуючи спір, суд також враховує, що обов`язковою умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя також є можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу. Як встановлено судом, відповідач є колишнім військовослужбовцем та отримує пенсію за вислугу років, що підтверджується наявними у справі документами. Зокрема, довідкою про доходи №1892 6882 4678 1816, виданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області 05 лютого 2020 року, підтверджується, що середньомісячний розмір пенсії відповідача становить 3342,14 грн. При цьому, стороною позивача не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на отримання відповідачем будь-яких інших доходів, крім зазначеної пенсії. Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що непрацездатна позивач [PERSON] забезпечена прожитковим мінімумом, встановленим для осіб відповідної категорії (непрацездатних) як на час подання позову, так і на час розгляду його судом, а тому являється такою, що не потребує матеріальної допомоги, а відповідач [PERSON] позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу позивачу, як непрацездатній дружині. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищезазначені положення законодавства, а також враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для стягнення з відповідача коштів на утримання позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed