overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на навчання. В обґрунтування своїх вимог пояснив, що з вересня 2011 року він навчається на третьому курсі денного відділення Дзержинського гірничого технікуму, у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги відповідача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача суду пояснила, що з позовними вимогами [PERSON] згодна частково, у зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] є інвалідом третьої групи по причині профзахворювання. У зв'язку з хворобою він щорічно проходить стаціонарне лікування в Обласній клінічній психоневрологічній лікарні - медико - психологічний центр м. Донецьк. Під час проходження стаціонарного лікування відповідач витрачає від 1000 грн. до 1200 грн. на медикаменти, у зв'язку з чим не має можливості сплачувати аліменти позивачу в розмірі ? частини, просить задовольнити вимоги щодо стягнення аліментів в розмірі 1/10 частини. Вислухав пояснення сторін, дослідивши матеріали по справі, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 199 Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син, продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати таку допомогу, право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Згідно з вимогами ст. 200 Сімейного Кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 Сімейного Кодексу України, як то: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с. 6). Згідно довідки Дзержинського професійного гірничого ліцею позивач є студентом денного відділення, ІІІ курсу, спеціальності «ЕО» період навчання з 01.09.2011 року по 30.06.2015 року (а.с.4), навчання безкоштовне. Відповідач [PERSON] є інвалідом третьої групи, у зв'язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується довідкою МСЕК № 498123 від 23.05.2013 року (а.с.13) Потребує щорічного стаціонарного лікування, що потребує значних витрат. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню аліменти на його утримання у розмірі 1/6 частини до закінчення ним навчання.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 2800 грн. 00 коп. та моральної шкоди в розмірі 8000 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, погоджувався відшкодувати майнову шкоду в розмірі 2475 грн. 00 коп. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 01 жовтня 2013 року Деснянський районний суд м. Чернігова постановою встановив, що 06.07.2013 року о 21 год. 40 хв. [PERSON] знаходячись по вул. Преображенська у м. Чернігові, біля кафе «Дитинець», перебуваючи в стані алкогольного сп»яніння, зірвав два золоті ланцюжка з шиї [PERSON], чим порушив громадський порядок і спокій громадян, тобто скоїв правопорушення, передбачене ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 жовтня 2013 року притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 100 грн. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, заподіяна шкода позивачу на суму 2475 грн. 00 коп. підтверджується наданим позивачем розрахунком обчислення матеріальних витрат при обміні пошкоджених золотих ланцюгів на нові (а.с. 20) та нічим не спростовано в судовому засіданні відповідачем, тому підлягає стягненню з відповідача. Виходячи зі змісту ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд вважає також доведеним заподіяння позивачу моральної шкоди, що виразилась в душевних стражданнях. Вирішуючи питання розміру відшкодування суд враховує глибину та тривалість заподіяних душевних страждань і з урахуванням принципу розумності, об'єктивності та справедливості вважає достатньою компенсацією стягнення 500 грн. 00 коп.. Також суд приходить до висновку про стягнення з відповідача судових витрат на користь позивача в розмірі 229 грн. 40 коп.

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, вказуючи на те що 19.02.2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно з яким відповідачу був наданий кредит шляхом відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії. Відповідач належним чином не виконав умови договору, в результаті чого станом на 25.12.2013 року має заборгованість в сумі 3543,41 грн. Прохав стягнути з відповідача суму заборгованості та сплачений судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надіславши на адресу суду лист, в якому прохав розглянути справу за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча судом був повідомлений належним часом про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, тому суд вважає, що судовий виклик було вручено йому належним чином, в результаті чого, відповідно зі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно з ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ст. 611 Цивільного Кодексу України передбачено сплату неустойки, як правовий наслідок порушення зобов'язань, встановлених договором. Згідно з кредитним договором від 19.02.2008 року [PERSON] був наданий кредит шляхом відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії з платою за користування кредитними коштами в розмірі 29,9% річних (а. с. 5-7). З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачкою було знято грошові кошти в сумі 3543,41 грн. (а. с. 14). На підставі вище викладеного, та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради визначення часток у праві спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 16 квітня 2014 року було замінено первісного відповідача Індустріальну районну у місті Дніпропетровську раду на [PERSON],, [PERSON] У позовній заяві та у судовому засіданні позивач посилається на те, що він є чоловіком [PERSON], померлої [INFO]. Після її смерті відкрилася спадщина - частина квартири [ADDRESS]. Він є спадкоємцем за законом. Просив визначити, що [PERSON] та [PERSON], померлій [INFO], належить по 1/2 частині квартири [ADDRESS], припинивши право спільної сумісної власності на дану квартиру. Відповідач [PERSON] у судове засідання з'явився. Позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання з'явився. Позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився. У матеріалах справи є лист третьої особи, з якого вбачається, що Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора просить слухати справу без участі їх представника. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] є дружиною [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про одруження. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 21.12.1998 року [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS]. Згідно Свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки відповідачі у судовому засіданні не заперечували проти того, що частка померлої [PERSON] у спільній сумісні власності складає 1/2, іншої домовленості між співвласниками не існувало, позовні вимоги підлягаю задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого з [PERSON] у 2007 році. Свої вимоги мотивує тим, що спільне життя не склалося, після народження дитини сім'я розпалася. Із літа 2012 року подружжя проживає окремо, спільне господарства не веде, шлюб існує формально. На зазначених підставах просив позов задовольнити. У судове засідання позивач не з'явився, проте подав заяву з проханням про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач до суду не прибула, натомість направила телефонограму, у якій зазначила, що просить справу розглянути у її відсутності, на розірвання шлюбу згодна, просила залишити їй шлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 22 вересня 2007 року, який зареєстрували у Відділі реєстрації актів цивільного стану Сакського міськрайонного управління юстиції Автономної Республіки Крим, України запис в книзі реєстрації шлюбів № 265. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Як стверджує позивач у своїй заяві подружжя спільно не проживає з літа 2012 року, спільного господарства не веде, подружніх відносин не підтримує. Враховуючи фактичні взаємини сторін, приймаючи до уваги наявність неповнолітньої дитини та інші обставини їх життя, суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересах їхньої дитини. Відповідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач висловила бажання після розірвання шлюбу надалі йменуватися прізвищем колишнього чоловіка. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 105, 110, 112, 113 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів з [PERSON] на його утримання у розмірі ? частини заробітку відповідача. В позові зазначав, що він проживає з матір'ю, знаходиться на її утриманні та навчається у Азовському морському інституті Одеської національної морської академії, у зв'язку з чим потребує матеріального забезпечення з боку батька на строк навчання. В подальшому зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його утримання 15% від його заробітку. У судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі та задоволення позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, в письмовій заяві уточнений позов визнав та просив розглянути справу без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 199 СК України, якщо повнолітня дитина продовжує навчання і у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, батько зобов'язаний утримувати її до досягнення 23 років за умови, що він може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється в разі припинення навчання. Факт навчання [PERSON] в навчальному закладі в зазначений в рішенні строк підтверджується довідкою № 2330 від 30.08.2013р.; факт родинних відносин, а саме, що відповідач є батьком позивача, сторонами не заперечується. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний утримувати свого сина. З відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави, від сплати якого позивач звільнений при зверненні з позовом до суду.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду із вищезазначеною позовною заявою, мотивуючи позов тим, що з відповідачем з 2003 року перебували в шлюбі, від шлюбу сторони мають сина, [PERSON], [INFO], однак спільне життя подружжя не склалося. Просив шлюб розірвати. У судовому засіданні, яке відбулося 04.02.2014, представник відповідача заявив клопотання про зупинення провадження по справі для надання подружжю строку для примирення в термін шість місяців. Суд з урахуванням думки позивача та представника позивача, ухвалою суду від 04.02.2014 зупинив провадження по справі для надання подружжю строку для примирення в термін три місяці. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили суд їх задовольнити. Разом з цим зазначили, що шлюбні відносини припинені з вересня 2013 року. Представник відповідача у судовому засіданні, проти розірвання шлюбу не заперечував, надав суду письмові пояснення /а.с. 47/. Відповідач у судове засіданні не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухавши думку позивача, представника позивача та представника відповідача, суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутністю відповідача. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників пресу, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими сторонами доказами, судом встановлено. 07 листопада 2003 року [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 2797 (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження (а.с. 8). Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб фактично припинений, заходи щодо примирення подружжя, не дали результату, примирення між подружжям не відбулося, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Частиною 2 ст. 115 СК України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи наведене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що він є власником 1/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. В ході здійснення виконавчого провадження, постановою ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві АК №422840 від 24 квітня 2004 року накладено арешт на належну йому 1/3 частину вищевказаного житлового будинку. Посилаючись на те, що обставини, які стали підставою для застосування арешту, на даний час припинилися, проте відповідач відмовляється скасувати зазначену постанову, позивач просив суд задовольнити позов. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала. У судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд визнав можливим проводити судове засідання за відсутності представника відповідача у заочному порядку, оскільки представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить 1/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку зі здійсненням виконавчого провадження, постановою ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві АК №422840 від 24 квітня 2004 року накладено арешт на належну позивачу частину вищевказаного житлового будинку. Згідно листа начальника ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 11 листопада 2013 року 1443/5 даний орган позбавлений можливості зняти арешт та заборону відчуження належного позивачу майна, оскільки виконавче провадження, в ході якого було застосовано арешт частини житлового будинку, було знищене у зв'язку із закінченням строків його зберігання. Згідно ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», арешт з майна боржника може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Оскільки в ході розгляду справи встановлено, що позивач є власником 1/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], однак внаслідок застосованого ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві арешту позбавлений можливості реалізувати своє право як власник зазначеного майна, позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за спожите послугу з теплопостачання. Свої вимоги мотивує тим, що Керченська філія ОП «Кримтеплокомуненерго» є відокремленим структурним підрозділом ОП «Кримтеплокомуненерго», діє на підставі Положення про філію. Відповідно до уставних документів, основним видом господарської діяльності філії є централізоване забезпечення споживачів тепловою енергією. Будучи виробником послуг по теплопостачанню, у порядку, встановленим Законами України «Про теплопостачання, «Про житлово-комунальні послуги», «Правилами надання послуг централізованого опалювання, холодного та гарячого водопостачання», затвердженими Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630. КФ ОП «Кримтеплокомуненерго» є виробником та постачальником послуги, відповідачі є споживачами теплової послуги. Діючим законодавством не передбачено укладання прямих договорів на теплопостачання між виробником теплової енергії та споживачами, мешкаючи ми у багатоквартирному житловому будинку. Такий договір відповідно до положень Постанови КМУ №630 повинен бути укладений між споживачем та виконавцем послуги теплопостачання. В свою чергу виконавцем послуги теплопостачання є організації, які безпосередньо надають споживачі послугу-опалювання. Виконавцем є той суб'єкт, у власності (на балансі) якого знаходиться внутрішньо будинкові теплові сеті, тобто ЖЕО. Незважаючи на відсутність прямих договірних відносин, договором між виробником та виконавцем послуги опалювання,відповідно до вимог Житлового кодексу та Закону України «Про теплопостачання» на боржника покладено обов'язок сплачувати теплову енергію шляхом прямих розрахунків з позивачем. Але відповідачем оплата проводилась не у повному розмірі в наслідок чого за період з 01.02.2009 року по 01.06.2011 року у них утворилась заборгованість у розмірі 3 787, 20 грн. На зазначених підставах просили позов задовольнити та стягнути з відповідачів на користь підприємства суми заборгованості по теплопостачанню та понесені судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні Дмитрієва М.С., діюча на підставі належним чином оформленої довіреності, позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити на підставі обставин викладених у позові. Додатково пояснила, що будинок де мешкають відповідача не обладнаний лічильником тепла, тому оплата проводиться щомісячно. Представник третьої особи будучі належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідачі, будучі належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили, заперечень на позов не подали, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертались. При таких обставинах, приймаючи до уваги згоду позивача, суд вважає за можливе,

Outcome: approved