Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

У грудні 2018 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договору дійсним, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу №9-03-01 від 03.09.1996 року, посвідчений біржею «Право-Риэлтер» м. Харків, за яким [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову вказав, що [INFO] у м. Харкові помер [PERSON] батько позивача, після смерті якого залишилося спадкове майно, зокрема житловий будинок з надвірними будівлями у [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] , донька [PERSON] (позивач) та [PERSON] , який відмовився від спадщини на користь матері. Будь-які інші спадкоємці відсутні. Позивач звернулася до Третьої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки у нотаріуса виникли сумніви щодо дійсності правочину, на підставі якого було придбане спадкове майно, оскільки він нотаріально не посвідчений. Просить суд позов задовольнити. В судове засідання представник позивача [PERSON] [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву, у якій зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та ухвалення судом заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засiдання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Жодних заяв, заперечень або відзиву до суду не надавали. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ст. 280 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Як вбачається з договору купівлі-продажу №9-03-01 від 03.09.1996 року, [PERSON] та [PERSON] (продавці) продали, а [PERSON] (покупець) уклали договір про те, що продавці продають, а покупець купує приватне домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці, площею 995 кв. м. та складається із житлового будинку літ. А-1, житловою площею 47, 3 кв. м. та надвірних будівель при ньому: сараїв літ. «Б», «Д», гаража літ. «В», вбиральні літ. «Г», погребу літ. «П», ганку літ. «Д», огородження №1, 2, 5, трубчатого колодязя №3, замощення №4, зливної ями №6. Договір зареєстрований на біржі «Право-Риэлтер» 03.09.1996 року під номером 9-03-01. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю IV-ХР №098621, [PERSON] на підставі рішення виконкому Харківської міської ради народних депутатів від 26.07.2000 року №1054 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0, 1000 гектарів в межах згідно з планом, земельна ділянка розташована на території: [ADDRESS] . Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3664. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видана Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Відповідно до листа Третьої харківської державної нотаріальної контори від 02.11.2018 року №2266/02-14, у матеріалах спадкової справи №401/2015, заведеної Третьою харківською державною нотаріальною конторою 27.11.2015 року після померлого [INFO] [PERSON] наявні дані про те, що до складу спадкоємців [PERSON] входять: його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] . Інші відомості щодо спадкоємців [PERSON] у держнотконторі відсутні. Згідно постанови Третьої харківської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.11.2018 року №2491/02-31, видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості, оскільки договір купівлі-продажу, посвідчений 03.09.1996 року за р. №9-03-01 Біржею «Право-ріелтор» нотаріально не посвідчений, що тягне за собою недійсність правочину. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Приписами статті 8 Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтересиу спосіб, визначений законами України (статті 4 ЦПК України). Стаття 15\~Цивільного кодексу\~України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно статті 49 Закону України «Про власність», володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1216\~Цивільного кодексу\~України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 ЦК України). Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України,\~незалежновід часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяження,\~що виникли\~до 1\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: 1)\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до частини 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. \~ \~ \~ \~Отже, спірні правовідносини повинні регулюватися Цивільним кодексом УРСР (в редакції 1963 року), Кодексом про шлюб та сім`ю України, законом України «Про власність» від 07.02.1991 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 86 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (який був чинний на момент укладення правочину), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. \~ \~ \~ \~Відповідно статті 224 Цивільного кодексу УРСР (1963), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Статтею 128 Цивільного кодексу УРСР (1963) визначено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторонами було узгоджено та дотримано всіх умов договору, всі зобов`язання за цим договором сторони виконали, нерухоме майно на час укладання договору було належним чином зареєстроване, нотаріальне посвідчення цього договору в нотаріальному порядку не можливо в зв`язку зі смертю однієї із сторін, тому вищезазначений договір вважається дійсним, відповідно до приписів ст.ст. 153, 227, ч.2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року, та таким, що підтверджує право власності [PERSON] на придбане нерухоме майно. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з вимогами частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 328 Цивільного кодексу України законодавцем встановлена презумпція законності набуття права власності, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.\~1,\~2,\~8\~статті 83\~ЦПК України\~визначено,\~що сторони\~та інші\~учасники справи\~подають докази\~у справі\~безпосередньо до\~суду. Позивач\~повинний подати\~докази разом\~з поданням\~позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя особа:\~ [PERSON] про\~визнання договору\~дійсним підлягає задоволенню у повному обсязі. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 16, 317, 319, 321, 386, 392, 1216-1218, 1258, 1261, 1268 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved