Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-20 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання квартири об'єктом спільної часткової власності та визнання права власності на частку в квартирі. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона проживала разом з батьками, відповідачами по справі, та сестрою [PERSON] в [ADDRESS]. Вказана квартира 05.05.1994 року була приватизована на [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках як спільна сумісна власність. 30.05.2008 року зазначену квартиру було продано за 60 000 доларів США, що по курсу НБУ становило на 30.05.2008 року 291 120 грн. Таким чином, частка грошей позивача від продажу квартири склала 15 000 доларів США, що по курсу НБУ на момент продажу становило 72 780 грн. 04.06.2008 року відповідачі без її участі уклали договір з [PERSON] про відступку (відступлення) права вимоги за договором ДУ 01.0201149/07 від 13.07.2007 року про участь в фонді фінансування будівництва квартири [ADDRESS] і оформили цю квартиру на її матір - відповідачку [PERSON]. За вказану квартиру заплатили 331 742,88 грн. Всі гроші, отримані від продажу квартири в м. Херсоні, в тому числі і її частку і частку її сестри, відповідачі вклали в покупку квартири в с. Чайки, але в договорі купівлі-продажу їх як співвласників не включили, чим позбавили її права власності на частку в квартирі, а отже, і на рівне право користуватись і розпоряджатись власністю. Вказана квартира була введена в експлуатацію у 2009 році з «голими» стінами, без оздоблення та штукатурки. За спільні кошти всіх членів сім'ї було зроблено ремонт. Як стверджує позивач, вона та її сестра за власні та кредитні кошти купували для цієї квартири меблі та побутову техніку. Зі слів позивача, вона, відповідачі та її сестра проживають однією сім'єю в квартирі [ADDRESS]. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просила суд: визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнати за нею право на ? частину даної квартири. Паралельно із цим, у жовтні 2013 року [PERSON] теж звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання квартири об'єктом спільної часткової власності та визнання права власності на частку в квартирі. Свої позовні вимоги позивач мотивувала аналогічно тому, як це зробила позивач [PERSON]. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач [PERSON] теж просила суд, як і [PERSON]: визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнати за нею право на ? частину даної квартири. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.12.2013 року справи за позовами [PERSON] та [PERSON] були об'єднані в одне провадження. Представник позивачів у судове засідання з'явився, позови підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених у позовних заявах. Відповідач [PERSON] та його представник теж в судове засідання з'явились, проти позовів заперечували, просили відмовити у їх задоволенні, вказуючи на те, що спірна квартира була придбана на ім'я відповідача [PERSON] як спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] лиш за їх спільні кошти. Також сторона відповідача зазначила, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.12.2013 року було визнано право власності на ? частину даної квартири за [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, звернулась до суд із заявою про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги визнала. Судом не було прийнято дане визнання відповідачем позовів. Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позови [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва право власності на житло № 7887 від 22.11.1993 року сторонам на праві спільної сумісної власності на лежала квартира [ADDRESS]. 29.04.2008 року відповідач [PERSON] продав житловий будинок з належними до нього побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за 299 192,30 грн. відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області [PERSON] за реєстровим № 360. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії банківської виписки від 08.11.2012 року по рахунку [PERSON] з 20.04.2008 року по 01.09.2008 року на нього було зараховано і знято з нього грошові кошти в сумі 56 000 доларів США, що в національній валюті становить 282 000 грн. 30.05.2008 року позивачі та відповідачі спільно продали квартиру [ADDRESS] за 22 405 грн. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1042. З огляду на розписку, копія якої міститься у матеріалах справи, відповідач [PERSON] продав квартиру, яка йому належить, за адресою: [ADDRESS], за 60 000 доларів США, гроші отримав цілком і повністю, претензій до покупця [PERSON] не має. 04.06.2008 року відповідач [PERSON] уклала договір з [PERSON] про відступку (відступлення) права вимоги за договором ДУ 01.0201149/07 від 13.07.2007 року про участь в фонді фінансування будівництва двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною проектною площею 67,26 кв. м, за що сплатила [PERSON] проінвестовану нею суму 14 875 грн., в результаті чого набула обов'язку сплатити 100 % загальної площі об'єкту ВАТ «Кредитпромбанк», як Управителю ФББ. 04.06.2008 року між [PERSON], [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» було підписано Додаткову угоду № 3 про заміну сторони за договором ДУ 01.0201149/07 від 13.07.2007 року про участь в фонді фінансування будівництва. 04.06.2008 року відповідач [PERSON] також уклала з ВАТ «Кредитпромбанк» договір № ВП01.0201149/08 про уступку майнових прав, відповідно до якого банк уступив їй майнові права на об'єкт інвестування - двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною проектною площею 67,26 кв. м, вартістю 319 370,66 грн. 01.03.2010 року відповідач [PERSON] у відповідності до умов договору про участь у фонді фінансування будівництва № ДУ 01.0201149/07 від 13.07.2007 року підписала з ТОВ «Екоінвестбуд», як із Забудовником об'єкта інвестування, акт прийому-передачі об'єкта інвестування, відповідно до якого прийняла двокімнатну квартиру [ADDRESS]. 18.08.2010 року відповідач [PERSON] підписала з ПАТ «Кредитпромбанк» договір про внесення змін № 1 до договору № ВП01.0201149/08 про уступку майнових прав від 04.06.2008 року, згідно з яким об'єктом інвестування є двокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 68,6 кв. м, вартістю 331 742,88 грн. 18.08.2010 року відповідач [PERSON] та ПАТ «Кредитпромбанк» було підписано додаткову угоду № 5 про здійснення остаточних розрахунків до договору про участь у фонді фінансування будівництва № ДУ 01.0201149/07 від 13.07.2007 року. 14.10.2010 року на ім'я [PERSON] на підставі рішення виконкому Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради № 499 від 03.09.2010 року було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно Серії САЕ № 191514 на квартиру [ADDRESS]. 27.10.2010 року було зареєстровано за [PERSON] право власності на вказану квартиру. 24.02.2010 року та 27.02.2010 року позивачу [PERSON] було виставлено рахунки-фактури на побутову техніку на загальну суму 19 423,50 грн. 28.03.2010 року та 16.02.2011 року позивач [PERSON] укладала договори про надання споживчого кредиту та застави рухомого майна, відповідно до яких придбавала у кредит, в тому числі і частково, побутову техніку на загальну суму 16 608,70 грн. 11.04.2011 року позивач [PERSON] уклала з ТОВ «Круг-Терм» договір № ЛБ-236/022 на виготовлення та передачу у власність замовника металопластикову продукцію на загальну суму 6 500 грн., адреса доставки продукції: [ADDRESS]. Відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області від 12.12.2013 року визнано за [PERSON] право власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Вказане рішення суду було ухвалено на тій підставі, що судом було встановлено, що вказана квартира є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], придбана ними під час шлюбу, і їх частки є рівними. З огляду на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 16704791 від 24.01.2014 року, копія якого міститься в матеріалах справи, за відповідачем на підставі зазначеного судового рішення зареєстровано право власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. З огляду на ст. 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної в резолюції 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Зважаючи на ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналізуючи вище перелічені правові норми в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків. З огляду на встановлені у рішенні Апеляційного суду Київської області від 12.12.2013 року обставини набуття права власності на спірну квартиру, дана квартира була набута саме як спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON], частки подружжя у вказаній квартирі складають - по ? частині кожному. Інших співвласників квартири встановлено не було. З огляду на вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначені обставини не доказуються, оскільки особи, щодо яких встановлені ці обставини ([PERSON] та [PERSON]), беруть участь у даній справі. Позивачі не надали суду доказів того, що вони з мотивів, вказаних у їх позовах, оскаржували згадане рішення Апеляційного суду Київської області в касаційному порядку, та воно було скасовано. Більш того, позивачі не надали суду беззаперечних доказів того, що вони, будучи повнолітніми на час придбання майнових прав на спірну квартиру, тобто вже не маючи статусу дітей, були членами сім'ї відповідачів у розумінні ст. 3 СК України та дійсно взяли фінансову участь у купівлі цих прав разом зі своїми батьками, що б давало їм право відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України бути співвласниками цієї квартири. Надані позивачами копії договорів та рахунків-фактур на придбання металопластикових виробів та побутової техніки не роблять їх співвласниками квартири. Посилання позивачів на те, що спірна квартира була придбана саме за виручені від продажу 30.05.2008 року квартири [ADDRESS] гроші у сумі 60 000 доларів США, суд не може взяти до уваги, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу від 30.05.2008 року ціна її продажу становить 22 405 грн., розписка [PERSON] на 60 000 доларів США носить сумнівний характер, оскільки не відповідає змісту самого договору, а реальна ціна спірної квартири - 331 742,88 грн. Більш того, спрямування цих коштів саме на купівлю квартири у с. Чайки в ході судового розгляду ніяким чином не було підтверджено, а відповідач [PERSON], в свою чергу, надав копію договору від 29.04.2008 року про продаж ним нерухомого майна в Херсонській області за ціною 299 192,30 грн. Зважаючи на вищенаведене та у відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 317, 319, 321, 355, 368, 372 ЦК України, ст. 3 СК України,

Outcome: dismissed