Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

у жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Останній вмотивувала тим, що разом із відповідачем зареєстровані у неприватизованій квартирі [ADDRESS], яка була отримана її батьками у 1973 році. 04 листопада 2003 року без її згоди відповідач зареєстрував з нею шлюб, а вже 06 листопада 2003 року прописався у спірній квартирі. Зазначила про те, що з моменту реєстрації відповідач до квартири [ADDRESS] не вселявся, постійно в останній не проживає, а продовжує проживати у [ADDRESS], фактично створивши нову сім'ю, зі скаргами до правоохоронних органів з приводу перешкод у користуванні квартирою не звертався. На даний час відповідач створює перешкоди в реалізації її права користування житлом, матеріальні та інші потреби, тому, виходячи з положень ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], розірвати договір найму з ним та зняти останнього з реєстрації. В судовому засіданні позивач позовні вимоги та обґрунтування позову підтримала в повному обсязі та просила останній задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили за його необґрунтованості та безпідставності та просили суд відмовити у його задоволенні. Третя особа, будучи в установленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши сторін, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що сторони у справі до 31 травня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який вказаного числа було розірвано за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2005 року (а.с. 28, 95). З матеріалів справи вбачається та встановлено в ході розгляду справи, що позивач та відповідач у справі зареєстровані у двокімнатній неприватизованій квартирі [ADDRESS] (а.с. 34). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2006 року [PERSON] відмовлено у задоволенні вимог щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою, а згідно рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2008 року [PERSON] вселено до квартири [ADDRESS], виділено в окреме користування останньому кімнату площею 14,5 кв. м, а також зобов'язано КП «ЖЕО-1-0» укласти з ним окремий договір найму (а.с. 12, 17-21). Вказані судові рішення набрали законної сили в установленому законом порядку. Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Тому, зазначені судові рішення суду мають приюдиційне значення, оскільки, виходячи з положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач займає житлову кімнату площею 14,5 кв. м у квартирі [ADDRESS] та 29 квітня 2009 року між ним та КП «ЖНО-103» укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території (а.с. 34, 51). Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що за наймачем або членами його сім'ї при їх тимчасовій відсутності жиле приміщення зберігається протягом шести місяців. Звернувшись до суду, позивач посилається на вказані норми закону, виходячи з того, що з моменту реєстрації відповідач до квартири [ADDRESS] не вселявся, постійно в останній не проживає, а продовжує проживати у [ADDRESS], фактично створивши нову сім'ю, зі скаргами до правоохоронних органів з приводу перешкод у користуванні квартирою не звертався. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, всупереч вказаним вимогам цивільно-процесуального закону позивачем в обґрунтування своєї позиції з даного приводу жодного доказу в розрізі положень ст. ст. 57-59 ЦПК України надано не було. Крім того, в ході розгляду справи позивач не скористалась жодним із наданих їй як особі, яка бере участь у справі, цивільно-процесуальним законодавством правом, визначеним у ст. 27 ЦПК України, а також порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст.ст. 133-137 ЦПК України, та не витребувала у встановленому законом порядку доказів, необхідних їй для обґрунтування своєї позиції. Надані позивачем копії актів від 20 травня 2008 року, 29 липня 2008 року, 17 лютого 2009 року, 09 березня 2010 року, 18 січня 2012 року та 26 червня 2013 року, а також надані для огляду в судовому засіданні квитанції по оплаті житлово-комунальних послуг за період з січня 2004 року по січень 2007 року, не спростовують позиції відповідача та, на думку суду, не підтверджують факту не проживання останнього у спірній квартирі протягом останніх шести місяців, що передували дню звернення позивача до суду (а.с. 22-27) Тим паче, як встановлено рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 01 лютого 2012 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування приміщенням, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, сторони у справі після розірвання шлюбу проживають у [ADDRESS] (а.с. 9-10). Не доведеною також належними та допустимими доказами у справі є й позиція позивача щодо постійного проживання відповідача в іншому місці, наявності перешкод з боку відповідача у користуванні спірною квартирою, а також щодо створення їй матеріальних та інших проблем. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем у справі провадиться оплата житлово-комунальних послуг (а.с. 96-121). З копії матеріалів ЖРЗПЗ 17373 від 21 грудня 2011 року, за якими прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] вбачається, що в діях останнього ознак злочину не вбачається (а.с. 70-85). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що відповідач без поважних причин не проживає на спірній житловій площі, а тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування цією ж житловою площею, тому вимоги останньої з даного приводу задоволенню не підлягають. Як похідна від позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в задоволенні якої позивачу відмовлено, не підлягає, на думку суду, й вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації в квартирі [ADDRESS]. Крім того, на думку суду, виходячи з положень ст. ст. 6, 626, 627, 651 ЦК України, не підлягає й задоволенню вимога позивача щодо розірвання договору найму, укладеного з відповідачем, як така, що не доведена відповідно до положень ст. ст. 57-60 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. ст. 6, 626, 627, 651 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України,

Outcome: dismissed