Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору №DNH4KS20900907 від 09.02.2006 року відповідач отримав кредит в розмірі 1863,72 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява №DNH4KS20900907 разом з Умовами та Правилами надання кредитним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір згідно умов якого погашення заборгованості боржником має відбуватись щомісяця в період сплати шляхом сплати щомісячного платежу для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно умов договору. Вказував на те, що відповідач належним чином своїх зобовязань за договором не виконав, у звязку з чим у нього станом на 20.10.2016 року утворилась заборгованість в сумі 24558,06 грн., яка складається з наступного: 1190,77 грн. заборгованість за кредитом; 7195,37 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 16171,92 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Разом з тим, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.02.2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за вказаним договором в сумі 13614,65 грн. Крім того, у відповідності до вимог п. 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг за порушення взятих відповідачем на себе зобовязань, банком нараховано штрафи, а саме 500 грн. фіксована частина та 547,17 грн. процентна складова. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 11990,58 грн., з урахуванням вже стягнутої за рішенням суду, в також судові витрати в сумі 1378 грн., крім того у разі неявки представника позивача в судове засідання просив справу слухати без його участі та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не зявився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи за відомим зареєстрованим місцем його проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25.02.2014 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON]Р про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KS20900907 від 09.02.2006 року (а/с 4). Вказаним рішенням встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір № DNH4KS20900907 від 19.02.2006 року. Згідно даного договору відповідач 19.02.2006 року отримав кредитні кошти у розмірі 1\~863 грн. 72 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік суму залишку заборгованості за кредитом. У відповідності до правового висновку Верховного суду України, сформованого у постанові №6-120цс15 наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем не виконане рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.02.2014 року та після його ухвалення останній продовжував порушувати свої зобовязання відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Оскільки, цивільно-правові відносини виникли внаслідок договору, укладеного саме між позивачем та відповідачами суд вважає, що цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобовязань повинен нести в повному обємі відповідач. Судом встановлено, що п. 5.1 та 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», «Стандарт») передбачено право банку у разі порушення позичальником своїх зобовязань за кредитним договором нараховувати пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення, а також штрафи у розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості. З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 20.10.2016 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 24558,06 грн., яка складається з наступного: 1190,77 грн. заборгованість за кредитом; 7195,37 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 16171,92 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи 500 грн. фіксована частина та 547,17 грн. процентна складова. Від цієї суми заборгованості слід відняти борг в розмірі 13614,65 грн., який був стягнути рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.02.2014 року. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 11990,58 грн.. У відповідно ст. до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення понесенні останнім судові витрати. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved