Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «Полтавський турбомеханічний завод» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод» матеріальну шкоду в сумі 64\~824,07 грн., завдану ним під час виконання трудових обовязків та стягнути судовий збір. В судовому засіданні представник позивача ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод» позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх безпідставність. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов ПАТ «Полтавського термомеханічного заводу» таким, що не підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що наказом підприємства «Полтавський турбомеханічний завод» від 05.01.2010 року за № П/ПР-00117 [PERSON] було прийнято на роботу на посаду заступника начальника ливарного цеху з виробництва. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працював у ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод» в період час у з 05.01.2010 року по 23.03.2016 року та з 08.12.2015 року працював на посаді заступника начальника ливарного цеху згідно наказу № ПТМ00000385, з якої і був звільнений. В судовому засіданні стороною позивача вказувалось про те, що 08.07.2016 року, з метою врегулювання правовідносин з відповідачем у справі, який займав посаду безпосередньо повязану з збереженням матеріальних цінностей ( матеріально відповідальна особа), з яким було укладеного договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Так, в обґрунтування своїй тверджень сторона позивача вказувала про те, що у відповідності до п. 1 вказаного вище договору [PERSON] прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за контроль і збереження ввіреного йому роботодавцем майна, зобовязувався бережливо ставитися до переданого йому для здійснення покладених на нього функцій (обовязків) майна роботодавця або безпосередньо керівника про всі обставини, що погрожують забезпеченню схоронності ввіреного йому майна, забезпечити схоронність товарно - матеріальних цінностей, дотримання режимів збереження, ведення обліку складських операцій. Згідно п.4 даного договору відповідач несе відповідальність за невиконання взятих на себе обовязків по цьому договору, на чому наголошувалось стороною позивача у справі. При цьому, стороною відповідача не заперечувався факт укладення даного договору про повну матеріальну відповідальність. Так, в судовому засіданні представником позивача вказувалось про те, що в процесі здійснення в виробничої та трудової діяльності ПАТ « Полтавський турбомеханічний завод» було передано відповідачу товарно матеріальні цінності основні засоби, а саме наносу «Гном» 1616/ у кількості 1 шт. у відповідності до [PERSON] прийому передачі основних засобів № 12 від 31.03.2014 року; наносу «Гном» 25/20 у кількості 1 шт., що підтверджується [PERSON] прийому передачі основних засобів № 13 від 31.03.2014 року; дробемет барабан у комплекті, у відповідності до інвентаризаційного опису основних засобів станом на 11.11.2014 року; дробеметна машина моделі 42216, що підтверджується інвентаризаційним описом основних засобів станом на 11.11.2014 року. Згідно наказу № 162 від 22.03.2016 року та № 163 від 24.03.2016 року було проведено інвентаризацію матеріальних цінностей за місцем роботи відповідача ( а.с.24,37). В судовому засіданні представником позивача вказувалось про те, що в процесі інвентаризації були складені протоколи засідання інвентаризаційної комісії від 05.04.2016 року та протокол від 12.04.2016 року. В результаті інвентаризації було встановлено нестачу основних засобів у кількості 4 (чотирьох) штук залишковою вартістю 64\~824,07 грн., а саме: дробемет барабан в комплекті у кількості 1 шт. вартістю 60\~025,77 грн., дробеметна машина моделі 42216 у кількості 1 шт. вартістю - 1\~770,15 грн., насос «Гном» 16/16 у кількості 1 шт. вартістю 1\~282,59 грн., насос «Гном» 25/20 у кількості 1 шт. вартістю 1\~745,56 грн., що знаходились в ливарному цеху підприємства в підзвіті [PERSON], в звязку з чим позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом про стягнення з відповідача суми завданої матеріальної шкоди - 64\~824,07 грн.. Положенням ст. 131 КЗпП України визначено, що працівники зобовязані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Статтею 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1)між працівником і підприємством, установою організацією відповідно до ст.. 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей; 2)майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Судом встановлено, що виконання [PERSON] обовязків, передбачених договором про повну матеріальну відповідальність від 08.07.2010 року, визначено безпосередньо посадовою інструкцією заступника начальника ливарного цеху з виробництва і не зважаючи на подальшу зміну посад на підприємстві [PERSON] виконував свої обовязки, покладені на нього роботодавцем, в тому числі в частині повної індивідуальної матеріальної відповідальності у відповідності до п. 1 вказаного договору. В судовому засіданні відповідачем вказувалось про те, що він за весь час перебування у трудових відносинах з позивачем жодних стягнень не мав, до дисциплінарної та адміністративної відповідальності не притягувався за вчинення проступків, які були б повязані з неналежним виконанням трудових обовязків за період перебування на різноманітних посадах в ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод» не притягувався. При цьому, стороною відповідача вказувалось про те, що за результатами проведеної інвентаризації в кінці 2014 року, тобто за час роботи відповідача , комісією не було виявлено якихось нестач чи порушення ведення обліку основних засобів, малоцінних чи швидкозношувальних предметів, що знаходились в підзвітності [PERSON] на ввіреній йому дільниці виробництва, дані обставини не оспорювались також і стороною позивача у справі. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що у відповідності до наказу ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод» № ПТМ00000064 від 23.03.2016 року за ст. 38 КЗпП України відповідач [PERSON] був звільнений з займаної посади (а.с. 11). При цьому, як встановлено вище судом, що позивачем було видано ряд наказів № 162 від 22.03.2016 року, № 163 від 24.03.2016 року про проведення позапланової інвентаризації основних засобів, малоцінних та швидкозношувальних предметів, що знаходяться в ливарному цеху та на ділянці головного механіка ливарного цеху в підзвіті заступника начальника цеху з підготовки виробництва в звязку з його звільненням, тобто в переддень звільнення [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що інвентаризація основних засобів тривала з 22.03.2016 по 05.04.2016 року та була затверджена протоколом інвентаризаційної комісії від 05.04.2016 року, згідно з яким було встановлено недостачу основних засобів в кількості 103 одиниці залишковою вартістю 64\~824,0 грн.. Як наслідок проведення інвентаризації, комісією встановлено, що основною причиною виникнення недостачі основних засобів та їх незадовільного стану є відсутність належного обліку основних засобів та контролю за їх рухом з боку матеріально відповідальної особи заступника начальника ливарного цеху з підготовки виробництва [PERSON]. В звязку з чим інвентаризаційною комісією було прийнято рішення недостачу основних засобів в кількості 4 одиниці з залишковою вартістю 64\~824,07 грн. відшкодувати за рахунок матеріально відповідальної особи [PERSON] шляхом звернення до суду з позовною заявою про відшкодування шкоди, завданої працівником при припиненні трудових обовязків. Згідно п. 4 ст. 36 КЗпП України, визначено, що підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно з розірванням трудових відносин між працівником та роботодавцем припиняються всі обовязки, що стосуються виконання трудових функцій працівника, в тому числі, які стосуються договору про повну матеріальну відповідальність. Судом встановлено та в ході судового розгляду справи не було спростовано стороною позивача шляхом подання належних та допустимих доказів те, що з [PERSON] договір про повну матеріальну відповідальність був укладений 08.07.2010 року та підписувався останнім під час його перебування на посаді саме заступника начальника ливарного цеху з виробництва. При цьому, судом встановлено, що за період роботи відповідача на ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод» останній неодноразово переводився на інші посади, але договір про повну матеріальну відповідальність з останнім не змінювався та не переукладався з підстав зміни посади [PERSON] та виконання останнім посадових обовязків. В судовому засіданні відповідачем та його представником наголошувалось на тому, що одночасно з переведенням [PERSON] на посаду заступника начальника ливарного цеху з підготовки виробництва на початку грудня 2015 року, на посаду начальника ливарного цеху була прийнята інша особа [PERSON] та наказом (розпорядженням) адміністрації підприємства було зобовязано передати в його підзвіт та повну індивідуальну відповідальність основні засоби та майно, що перебули у віданні [PERSON]. Проте, як вказувалось стороною відповідача по справі, що незважаючи на даний факт в той період інвентаризацію основних засобів, малоцінних та швидкозношувальних предметів, що знаходяться в ливарному цеху та на ділянці головного механіка ливарного цеху, проведено не було, як того вимагає п. 7 розділу І наказу Міністерства фінансів України № 879 від 02.09.2014 року «Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобовязань». Статтею 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Так, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємства, установам, організаціям їх працівниками (із змінами) підстави для стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником при виконання трудових обовязків, можуть мати місце лише при встановленні судом наявності обовязкових складових для настання матеріальної відповідальності, а саме: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями працівника її заподіяно і чи входило до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. Відповідно до ч.1 ст.134 КЗпП УКраїнир працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди лише за наявності їх вини. У пунктах 3,6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємства, установам, організаціям їх працівниками», розяснено, що суд у кожному випадку зобовязаний вживати передбачених законом заходів для всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно ст.ст. 130,135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Так, судом встановлено, що стороною позивача на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та підтвердження причинно наслідкового звязку щодо протиправних дій [PERSON], як працівника та негативними наслідками, які були спричинені діями останніми були надані [PERSON] № 12 від 31.03.2014 року та № 13 від 31.03.2014 року про передачу [PERSON] основних засобів, а саме насосів ГНОМ 16/16 1 шт. з залишковою вартістю 1282,59 грн. та ГНОМ 25-25 1 шт. з залишковою вартістю 1745,56 грн. в ливарний цех, що перебував у віданні [PERSON]. При цьому, судом встановлено, що стороною позивача не було надано на адресу суду первинних бухгалтерських документів,котрі підтверджують як сам факт передачі у відання [PERSON] дробомету барабану 1 шт. з залишковою вартістю 60025,77 грн. та дробометної машини моделі 42216 1 шт. з залишковою вартістю 1770,15 грн. та дані про експлуатаційний стан основних засобів. В судовому засіданні відповідачем вказувалось про те, що передані йому дробомет барабан та дробометна машина моделі 42216 були в неробочому стані з моменту прийняття останнього на посаду заступника начальника ливарного цеху з виробництва (насоси ГНОМ 16/16 та ГНОМ 25-25 вийшли з ладу в середині 2015 року), дробомет барабан перебував у розкомплектованому стані, при цьому балансова вартість дробомету барабану 60025,77 грн., є такою, що не відповідає дійсному стану даного майна, оскільки дробомет барабан введений в експлуатацію в 1989 році, та враховуючи норми амортизації та його стан, залишкова вартість мала б складати іншу суму з урахуванням зносу. Так, відповідно до п. 6 розділу І Положення, матеріально відповідальні особи дають в інвентаризаційному описі розписки про те, що до початку інвентаризації всі прибуткові та видаткові документи на активи здані в бухгалтерію, що всі цінності, які надійшли під їх відповідальність, оприбутковані, а ті, що вибули, списані. Таким чином, з огляду на вказане положення, яке є чинним, інвентаризація активів має відбуватися в присутності на підприємстві матеріально відповідальної особи, яка має доступ до відомостей оперативного обліку, облікових реєстрів та якій відомо про місцезнаходження основних засобів та активів. При цьому, у відповідності до п. 18 розділу ІІ Положення, інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії та матеріально відповідальними особами. При цьому, матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка активів відбулася в їх присутності, у звязку з чим претензій до членів комісії вони не мають, та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі активи. Таким чином, з огляду на наведені вище обставини, вбачається, що протокол засідання центральної інвентаризаційної комісії від 12.04.2016 року про недостачу основних засобів в кількості 4 одиниці з залишковою вартістю 64\~824,074 грн. є таким, що складений з грубим порушенням внутрішніх документів, які діють на ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод» та норм чинного законодавства, оскільки первинні та остаточні документи складені у відсутність матеріально відповідальної особи [PERSON], який на момент проведення інвентаризації не мав доступу до відомостей оперативного обліку, оскільки був звільнений за власним бажанням та мав іншу постійну роботу. При цьому, суд не приймає до уваги твердження сторони позивача про те, що на адресу відповідача, в звязку з виявленням нестачі, направлялись повідомлення запрошення від 14.04.2016 року за 12/16-006175, щодо явки останнього на підприємство (протягом десяти днів з дня отримання цього повідомлення запрошення або будь-який зручний для нього час) для ознайомлення з протоколом та матеріалами інвентаризації та для надання пояснень по деяким питанням, які потребували вирішення. Таким чином, такі дії сторони позивача, вказують на порушення права [PERSON] бути присутнім саме в період та під час проведення інвентаризації матеріальних цінностей, які нібито йому були ввірені на підприємстві у відповідності до вказаного вище положення. Більше того, позивачем при проведення інвентаризації не зафіксовано порушення трудових обовязків з боку [PERSON], що стали підставою для завдання підприємству матеріальних збитків та безпосередньо наявності вини в діях останнього, що спричинили збитки, оскільки наявність такого причино наслідкового звязку є підставою для застосування наслідків ст. 134 КЗпП України. З огляду на наведені вище фактичні обставини справи та норми чинного законодавства, та оцінивши доводи сторін у спрввіу відповідності до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.ХІ.50), суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог ПАТ «Полтавський турбомеханічний завод». На підставі викладеного та

Outcome: dismissed