Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

У вересні 2020 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] (далі по тексту [PERSON] , [PERSON] , Позивачі) до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач), третя особа Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2020 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні у підготовче засідання. 16.12.2020 в підготовче засідання прибув представник позивачів адвокат Паніотов О.К., який підтримав позов у повному обсязі, попросив призначити справу до судового розгляду. Відповідач був належним чином повідомлений про дату і час підготовчого засідання, проте в суд не з`явився, участь свого представника не забезпечив, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив не надав. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.12.2020 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті на 08.02.2021. В судове засідання 08.02.2021 позивачі, відповідач та третя особа не з`явились, проте від представника позивачів адвоката Паніотова О.К. надійшло клопотання, в якому останній підтримує позовні вимоги, просить задовольнити їх в повному обсязі та розглянути справу за відсутності позивачів та їх представника. За таких обставин суд вирішив розглянути справу на підставі наявних матеріалів. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 12.08.2016 між [PERSON] , [PERSON] , як покупцями та [PERSON] , як продавцем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений Боднар Н.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Відповідно до умов зазначеного договору, Позивачі набули у рівних частинах (кожному по 1/2 частині) квартиру [ADDRESS] , яка складається з 4 кімнат, загальною площею 134, 40 кв.м. Вартість квартири у розмірі 2 808 050 (два мільйони вісімсот вісім тисяч п`ятдесят) гривень позивачами була сплачена продавцю до підписання договору купівлі-продажу. Пунктом 14 договору передбачено, що продавець зобов`язується звільнити відчужувану квартиру, передати ключі покупцям до 18.08.2016 та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб в квартирі до 15.09.2016. Право власності на квартиру за позивачами було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.08.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В. Як зазначено в позові, і не спростовано відповідачем, [PERSON] повністю звільнив квартиру від особистих речей та речей своєї сім`ї, передав ключі від неї позивачам. Проте, [PERSON] не зняв себе, а також свого сина [PERSON] , з реєстраційного обліку. У грудні 2019 року позивачі вирішили, через свого представника, зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] . У лютому 2020 року [PERSON] був знятий з реєстраційного обліку через орган реєстрації Дарницької РДА. Проте, 06.03.2020 орган реєстрації Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації відмовив представнику позивачів у знятті з реєстрації [PERSON] , мотивуючи відмову тим, що вказана особа не є колишнім власником квартири і зазначено про необхідність отримання відповідного рішення суду. Внаслідок не зняття відповідача з реєстраційного обліку позивачам створюються перешкоди і останні позбавляються можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності. Так, право на звернення до суду гарантується Конституцією України та законами України. Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ними спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16.11. 2016. Враховуючи вищезазначені норми матеріального закону, порушені права Позивачів, як власників квартири, підлягають захисту шляхом визнання Відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки Відповідач у родинних відносинах із позивачами не перебуває, спільним побутом, взаємними правами та обов`язками не пов`язаний, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає. Виникнення у членів сім`ї власника квартири права на користування цією квартирою є похідним від виникнення у власника права власності на квартиру, тобто, припинення права власності особи на квартиру, припиняє право членів його сім`ї на користування нею. Таким: чином, у зв`язку з відчуженням [PERSON] квартири [ADDRESS] , Відповідач [PERSON] , який є сином останнього (член сім`ї), втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Підсумовуючи вищенаведене, оскільки відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] за згодою його колишнього власника [PERSON] , право власності якого припинилося у зв`язку із відчуженням квартири, [PERSON] втратив право користування квартирою, оскільки право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та зберігатися лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Таким чином, повно та всебічно вивчивши обставини справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved