Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», Товариство) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зазначав, що 18 жовтня 2005 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна», кредитор, Банк) і ним був укладений кредитний договір у розмірі 18 900 доларів США на строк до 19 жовтня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання між ними також 18 жовтня 2005 року було укладено іпотечний договір, згідно з яким він передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS]. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є правонаступником АКБ ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (договір про відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року). 21 грудня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. за заявою кредитора було вчинено виконавчий напис, згідно з яким звернено стягнення на квартиру [ADDRESS]. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вищевказаної квартири, надано право кредитору задовольнити свої вимоги за період з 22 липня 2009 року до 16 грудня 2009 року в розмірі 14 825,21 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 грудня 2009 року становить 118 204,36 грн. і складається із заборгованості за кредитом, процентів та пені за несвоєчасну сплату кредиту й процентів. [PERSON] просив суд визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки він вчинений з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме: пунктів 283, 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 3 березня 2004 року за № 283/8882 (далі - Інструкція), у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, статті 35 Закону України «Про іпотеку», статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Зокрема, позивач посилався на те, що досудових вимог про усунення ним порушень і про намір вчинити певні дії, направлення яких від іпотекодержателя вимагає стаття 35 Закону України «Про іпотеку» та пункт 283 Інструкції, він не отримував. Указана у виконавчому написі сума боргу не була безспірною, а позов про стягнення з нього та [PERSON] заборгованості у 2011 року вирішувався судом. Про оспорюваний ним виконавчий напис позивач дізнався тільки у квітні 2012 року. У червні 2012 року він звертався у суд з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, але з інших підстав. З огляду на ці обставини [PERSON] вважав строк позовної давності не пропущеним. Представник відповідача Репецький В.О. позов не визнав (письмові заперечення,а.с. 56-58). Суду пояснив, що [PERSON] неодноразово - 10.02.2009 року, 10.06.2009 року та 20.10.2009 року направлялись вимоги про погашення заборгованості. Так, у досудовій вимозі від 20 жовтня 2009 року Банк вимагав дострокового погашення заборгованості у повному обсязі у сумі 14 825,21 доларів США. Позивач на вимогу не відреагував, тому Банк 21 грудня 2009 року отримав виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 14 825,21 доларів США, що станом на 16 грудня 2009 року за курсом НБУ становило 118 204,36 грн. На думку представника, ці обставини підтверджують безспірність суми заборгованості та правильність дій як кредитора, так і нотаріуса. Представник вважав також, що строк позовної давності слід рахувати з дати вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису, заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не подавав. Третя особа - приватний нотаріус Вдовіна Л.Л. надала суду письмові пояснення про те, що вона діяла у відповідності до вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», пунктів 283, 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а сума заборгованості, зазначена у виконавчому написі, співпадає із розрахунком Банку. На думку Вдовіної Л.Л., [PERSON] ініціював повторний розгляд судом того самого спору, оскільки є таке, що набрало законної сили рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 лютого 2013 року про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання виконавчого напису недійсним (письмові заперечення, а.с. 54-55). Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлялася належно. Представник третьої особи Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Коротких Д.Г. суду пояснив, що в даний час на виконанні перебувають виконавчий напис нотаріуса, який було вчинено 21 грудня 2009 року, про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS], та виконавчий лист, виданий Кременчуцьким районним судом на підставі рішення Апеляційного Суду Полтавської області від 26 вересня 2011 року про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] 111 873,45 грн. на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: 18 жовтня 2005 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого відповідно до договору про відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року є АКБ ТОВ «ОТП Факторинг Україна», і [PERSON] був укладений кредитний договір на суму 18 900 доларів США на строк до 19 жовтня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання сторони кредитного договору також 18 жовтня 2005 року уклали іпотечний договір, згідно з яким [PERSON] передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з порушенням [PERSON] умов договору 10 червня 2009 року Банк надіслав боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту у повному обсязі в сумі 13 683,74 доларів США і доводить факт отримання вимоги розпискою про отримання поштового повідомлення 20 червня 2009 року. [PERSON] стверджує, що підпис про отримання конверта йому не належить. Далі - 20 жовтня 2009 року - Банк направляє боржнику ще одну судову вимогу про дострокове погашення заборгованості в сумі 14 825,21 грн., але доказів направлення вимоги та отримання її [PERSON] Банк суду не надав. 21 грудня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. за заявою ПАТ «ОТП Банк» було вчинено виконавчий напис, згідно з яким звернено стягнення на квартиру [ADDRESS]. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вищевказаної квартири, надано право Банку задовольнити свої вимоги, які за період з 22 липня 2009 року до 16 грудня 2009 року склали 14 825,21 доларів США ( по курсу НБУ станом на 16 грудня 2009 року - 118 204,36 грн.) заборгованості за кредитом, процентів та пені за несвоєчасне сплату кредиту й за несвоєчасну сплату процентів (а.с. 8). Рішенням Апеляційного Суду Полтавської області від 28 вересня 2011 року було змінено заочне рішення Кременчуцького районного суду від 17 травня 2011 року та зменшено розмір солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Банку до 111 873,45 грн. Як пояснив суду представник відповідача, суд стягнув заборгованість, зокрема, і за період, про який йдеться у виконавчому написі. Менша сума боргу пояснюється частковою оплатою позивачем заборгованості, оскільки правовідносини за договором припинені не були і заборгованість може змінюватись. У зв»язку зі скаргою [PERSON] за дорученням Міністерства юстиції України Головне управління юстиції у Дніпропетровській області провело перевірку та встановило наступне: для вчинення виконавчого напису приватному нотаріусу серед іншого було подано заяву Банку від 16 грудня 2009 року, Графік погашення заборгованості, копію листа-вимоги Банку від 10 червня 2009 року про повернення боргу в сумі 13 683,74 доларів США, поштове повідомлення про вручення позивачу цього листа-вимоги 20 червня 2009 року, розрахунок заборгованості від 16 грудня 2009 року на суму 14 825 доларів США, що не співпадає із сумою боргу у листі-вимозі від 10 червня 2009 року. За клопотанням позивача суд витребував від приватного нотаріуса Вдовіної Л.Л. та державного нотаріального архіву у Дніпропетровській області матеріали справи по виконавчому напису, що оспорюється. Державний нотаріальний архів повідомив про те, що приватний нотаріус справи нотаріальної дільності до архіву не передавала, а нотаріус відповіла, що справа знищена у зв»язку із сплином трирічного строку її зберігання ( а.с. 90, 96). У червні 2012 року [PERSON] звертався в суд з позовом про визнання виконавчого напису, вчиненого 21 грудня 2009 року приватним нотаріусом Вдовіною Л.Л. за зверненням ПАТ «ОТП Банк» таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 лютого 2013 року у задоволенні його позову було відмовлено, рішення набрало законної сили. Як вбачається зі змісту позову та рішення суду, [PERSON] звертався в суд з іншої підстави - вчинення нотаріусом виконавчого напису з порушенням вимог частини 3 статті 13-1 Закону України «Про нотаріат» - за межами свого нотаріального округу (а.с. 25-26, 103). Вирішуючи спір, суд виходить із такого: Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Згідно з пунктом 283 Інструкції вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Встановлені обставини переконують суд у тому, що подані Банком приватному нотаріусу не підтверджували безспірність розміру заборгованості, оскільки містили різні суми боргу у листі-вимозі та розрахунку заборгованості. Направлення Банком досудової вимоги від 20 жовтня 2009 року [PERSON] нічим не підтверджується і, навпаки, спростовується результатами перевірки, проведеної Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області за скаргою позивача. Та обставина, що у 2011 році Банк звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості в сумі 111 873,45 грн. з [PERSON] та [PERSON] також спростовує твердження відповідача про безспірність заборгованості боржника. В результаті заборгованість за один і той самий період стягнута з [PERSON] двічі. Підстав вважати пропущеним строк позовної давності суд не встановив. Так, не спростовані доводи позивача про те, що він дізнався про виконавчий напис тільки у квітні 2012 року. 07 червня 2012 року він звернувся в суд з позовом про визнання виконавчого напису недійсним. Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного Кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується частини 2 та 3 статті 264 ЦК України). На підставі викладеного, відповідно до статей 215-218 ЦПК України,

Outcome: approved