Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

у грудні 2019 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 в розмірі 54 334,78 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 115,57 грн. та 3% річних в розмірі 969,97 грн., всього - 58 420,32 грн. та 1921,00 грн. витрат по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» надає послуги з централізованого опалення відповідачеві. Відповідач кошти за отримані послуги не сплачує, що є порушенням Закону України «Про теплопостачання» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. За період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 54 334,78 грн. за послуги з централізованого опалення. У добровільному порядку спір між сторонами не врегульовано. 02 квітня 2019 року по справі наказного провадження було видано судовий наказ про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , але ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 06 травня 2019 року зазначений судовий наказ було скасовано. Тому представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 54 334,78 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 115,57 грн. та 3% річних в розмірі 969,97 грн., всього - 58 420,32 грн. та 1921,00 грн. витрат по сплаті судового збору. Ухвалою від 27 грудня 2019 року позовну заяву Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У визначений в ухвалі від 27 грудня 2019 року строк від відповідача відзив не надійшов. В судове засідання, яке було призначено на 16 листопада 2020 року о 11.30 год., представник позивача Шабан Р.Р. не з`явилася. Однак, подала до суду заяву, з якої вбачається, що вона підтримує позовні вимоги, просить проводити розгляд справи у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи та не подав відзив. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи у відсутності відповідача, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. У відповідності до положень ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу 16 листопада 2020 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] постійно проживає та зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , що стверджується довідками ЛКП «Збоїща - 408» №6956 від 20.12.2018 та ЛМКП «Львівтеплоенерго» №151 від 07.11.2019 (а.с. 16,17). Згідно з актів про включення системи теплоспоживання від 10.10.2017, від 22.10.2018, наданих позивачем, будинок відповідача було підключено до централізованої системи опалення (а.с.22,23). Тобто позивачем у заявлений у позові період - 01.01.2017 по 31.12.2018 надавались послуги з теплопостачання мешканцям вказаного будинку. Сам житловий будинок [ADDRESS] обладнаний індивідуальним тепловим пунктом (ІТП) з вузлом обліку теплової енергії (ВОТЕ) на опалення та гаряче водопостачання, що підтверджується Актом №1240 від 02.01.2004, паспортом на теплолічильник, Актом експлуатаційної перевірки вузла обліку теплової енергії (ВОТЕ) за №1240 від 24.01.2017 (а.с.27), свідоцтвом про повірку робочого засобу вимірювальної техніки №35/17-258 від 25.01.2017 (а.с.28). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначена правова позиція наведена у Постанові Верховного Суду від 15.03.2018 року по справі № 401/710/15-ц. Так, відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У відповідності до пункту 25 Правил самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «По теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Згідно з пункту 22 Правил № 630 точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві є відгалуження від стояків у межах квартири. Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином, ЛМКП «Львівтеплоенерго» виконало свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, що підтверджено наданими позивачем актами про підключення жилого будинку відповідача до мережі централізованого опалення у спірний період, а відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги. Щодо правомірності визначення розміру заборгованості та додаткових нарахувань, установлених у частині другій статті 625 ЦК України суд зазначає наступне. Статтею 526 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України) визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати вартість комунальних послуг. Відповідно до п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, за результатами розгляду якої було видано судовий наказ від 02.04.2019. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 06.05.2019 зазначений судовий наказ було скасовано (а.с.15). Розрахунком позивача (а.с.18-21) підтверджена заборгованість по оплаті послуг відповідно до існуючих тарифів на час нарахування в період з 01.01.2017 по 31.12.2018, яка становить 54 334,78 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 115,57грн. та 3% річних в розмірі 969,97грн., всього - 58 420,32грн., які підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з заявою до суду. У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 1921,00грн. (а.с.12,13).

Outcome: approved