Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

У грудні 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про визнання права на недоторканість житла та іншого володіння, визнання його права порушеним та заборону на майбутнє відповідачам та будь-яким іншим особам порушувати його право на недоторканість житла та іншого володіння, а саме: входити в приміщення, що йому належать, без його дозволу або без спеціально отриманого судового рішення. Вимоги позову обґрунтовані такими обставинами. У грудні 2014 р. за адресою: [ADDRESS] , без його згоди та дозволу як володільця частини садового будинку [ADDRESS] , та у його відсутність, без відповідного судового рішення про примусове входження до приватних приміщень, судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] та [PERSON] під час проведення судової будівельно-технічної експертизи було здійснено незаконне входження та огляд приміщень садового будинку, що належали позивачу. Огляд було здійснено за участю дільничного інспектора поліції Дарницького УП ГУ НП у м. Києві, який здійснював охорону громадського порядку та осіб, які вчиняли протиправні дії в цьому будинку, тобто забезпечував їх безперешкодне проникнення до частин будинку під час відсутності їх законного володільця. Позивач посилається на те, що огляд частин будинку, що знаходились у його успадкованому володінні, був проведений експертами з порушенням права на недоторканість житла, яке гарантоване статтею 30 Конституції України, статтею 311 Цивільного кодексу України, статтею 12 Загальної декларації прав людини, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та з порушенням статті 162 Кримінального кодексу України та статей 144, 147 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з чим була принижена його гідність як людини та громадянина та завдано моральної шкоди. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.01.2020 справу передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва (а.с. 74-76). 07.02.2020 від позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 82-83). Ухвалою від 26.02.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 04.08.2020 (а.с. 90-92). 04.08.2020 у зв`язку з неявкою відповідачів розгляд справи відкладено на 07.09.2020 (а.с. 109). За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів та за місцем їх роботи двічі направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися без вручення. Водночас Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судові документи були отримані, проте відповідачі в судове засідання не з`явилися без повідомлення причин неявки, заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиви на позов від них не надійшли. Отже зважаючи на те, що судом було вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідачів про судовий процес, наявні підстави для розгляду справи за їх відсутності. Заслухавши в судовому засіданні позивача, його представника [PERSON] та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. З 2013 року в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 753/17184/13-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та його батька [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном, визнання права сервітуту, зобов`язання вчинити дії та відшкодування матеріальної і моральної шкоди. У даній справі 15.04.2014 суд постановив ухвалу про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою встановлення, чи відповідає будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , передбаченим законодавством якісним характеристикам (державним будівельним нормам), а якщо ні, то яка вартість робіт з приведення будинку та належних позивачам квартир до відповідних якісних характеристик (а.с. 28). Проведення будівельно-технічної експертизи було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. [INFO] відповідач [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняв син [PERSON] (а.с. 29, 30). З висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 5899/5900/14-12 від 18.02.2015, складеного експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що 25.11.2014 судді та сторонам по справі разом із супровідним листом направлене клопотання з проханням бути присутніми під час проведення обстеження об`єкта дослідження, яке відбудеться 12.12.2014, узгодження з експертом організації прибуття з експертної установи комісії експертів, безперешкодного доступу експертів до об`єкта дослідження та умов праці (а.с. 32-36). 12.12.2014 експерти провели обстеження об`єкта дослідження, а саме квартир, власниками яких є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , правої частини цокольного поверху, приміщень сходових клітин та горища (мансардного поверху, який перебуває на стадії ремонту). Згідно з даними висновку експертизи обстеження проводилось в присутності відповідачів та дільничного інспектора поліції Короля Я.В. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частині 2 статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Одним з таких способів є визнання права. Такий спосіб захисту застосовується у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Ще одним способом захисту цивільних прав є припинення дії, яка порушує право, що застосовується у разі вчинення іншою особою (відповідачем) незаконних дій, спрямованих на порушення належного особі права. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом норм цивільного процесуального закону позивачем є особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин, а відповідач - це особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність. Позивач на власний розсуд визначає особу, до якої пред`являє вимоги. Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 13 ЦПК України). Аналіз змісту наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що захисту підлягає лише порушене або оспорюване право або інтерес, у спосіб, який не суперечить закону, при цьому саме позивач визначає спосіб захисту порушеного права та особу, яка має відповідати за позовом. Однією із основних конституційних гарантій прав людини та громадянина є недоторканість житла, яка закріплена у статті 30 Конституції України. Згідно з вказаною нормою не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку. Право особи на недоторканність житла закріплено і у багатьох міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 р., статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 р., статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Гарантії реалізації права на недоторканість житлавизначені статтею 311 Цивільного Кодексу України, яка встановлює, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов?язаних із рятуванням життя людей та майна або з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, законом може бути встановлено інший порядок проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в них огляду та обшуку. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Гарантована конституцією недоторканість житла знайшла закріплення у Кримінальному процесуальному кодексі як засада кримінального судочинства (статті 7, 13), за якою не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням. Крім того, частиною 1 статті 233 цього Кодексу передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті. З наведеного вбачається, що право на недоторканість житла є невід`ємним правом кожної особи, гарантованим законом, це право ніким не оспорюється, а відтак вимоги позивача про визнання цього права в судовому порядку не ґрунтуються на законі і є безпідставними. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази згідно положень статей 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Статтею 162 Кримінального кодексу України встановлено кримінальну відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян. Зважаючи на фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, належним доказом порушення його права на недоторканість житла може бути лише вирок суду, який набрав законної сили, проте такого доказу суду не надано, а встановлення цього факту в порядку цивільного судочинства закон не передбачає, будь-якого спеціального способу захисту порушеного права на недоторканість житла Цивільний кодекс України та інші закони не містять . Окрім того, вимоги позивача про визнання права порушеним суперечать визначеним способам захисту цивільних прав та інтересів, оскільки задоволення позову в цій частині жодним чином не захищає та не відновлює порушене право, тобто не відповідає завданням цивільного судочинства. З огляду на недоведеність обставин, які свідчать про порушення права, є недоведеними та безпідставними і вимоги позову про заборону порушувати право. Більше того, цивільний закон не передбачає можливості захисту права на майбутнє, тобто в тому випадку, коли таке порушення ще не відбулося, а заявлення вимог до осіб, які не є учасниками справи, суперечить завданням та засадам цивільного судочинства. Зважаючи на вищевикладене, суд не встановив підстав для задоволення вимог позивача з урахуванням обраних ним способів захисту. З огляду на результат розгляду справи та понесення судових витрат лише позивачем, судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed