Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

У вересні 201 року [PERSON] заявила позов про поновлення її на роботі на посаді фельдшера-лаборанта з бактеріології мікробіологічної лабораторії Прилуцького міськрайонного відділу лабораторних досліджень Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» і стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що із зазначеної посади наказом № 190/1-к від 31 липня 2014 року за п.2 ст. 36 КЗпП України вона звільнена незаконно, оскільки вона виконувала свої трудові обов'язки до 11 серпня 2014 року і, відповідно, трудовий договір вважається таким, що укладений на невизначений строк, а також вказувала, що строкового трудового договору вона не укладала. Крім того, позивач посилається на те, що зазначені в наказі причини її звільнення не відповідають дійсним обставинам, а звільнена вона через особисте неприязне ставлення до неї завідувача Прилуцького міськрайонного відділу лабораторних досліджень. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 12 листопада 2014 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач вказує на те, що нею доведено факт продовження трудових відносин після 31 липня 2014 року і це підтверджується записами в журналі обліку бактеріологічних аналізів, які вона виконувала, фактом ознайомлення її з наказом про звільнення лише 11 серпня 2014 року. Позивач також звертає увагу на те, що доводи відповідача про своєчасне проведення з нею розрахунку при звільненні спростовуються даними ПАТ «ПриватБанк», відповідно до яких заробітна плата надійшла на її рахунок лише 28 серпня 2014 року. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову, виходячи з наступного. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладений строковий трудовий договір, роботодавець, видавши наказ про звільнення, поставив вимогу про припинення трудових відносин. Крім того, суд послався на те, що позивач за своєю освітою не має права працювати на посаді фельдшера-лаборанта з бактеріології мікробіологічної лабораторії. Такі висновки суду не відповідають вимогам трудового законодавства. По справі встановлено, що наказом № 24-к від 31 січня 2014 року [PERSON] переведена на посаду фельдшера-лаборанта з бактеріології мікробіологічної лабораторії Прилуцького міськрайонного відділу лабораторних досліджень Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» з 03 лютого 2014 р. по 31 липня 2014 року. Підставами такого наказу зазначені: заява [PERSON] і виробнича необхідність (а.с. 37). Наказом № 190/1-к від 31 липня 2014 року позивач звільнена з роботи згідно п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору (а.с. 10). Відповідно до ч.2 ст. 23 КЗпП України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з врахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Характер роботи означає, що робота є такою, яка не виконується постійно (сезонні роботи, хоча б вони і не були включені до списків (переліків) сезонних робіт, а також ті, які виконуються протягом певного строку). Робота фельдшера-лаборанта з бактеріології мікробіологічної лабораторії Прилуцького міськрайонного відділу лабораторних досліджень Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» не має ознак характеру , який дає законні підстави для укладення строкового трудового договору. За поясненнями як позивача так і представників відповідача робота є постійною, виконується щоденно, посада була вільною. Доводи відповідача щодо неможливості укласти з позивачем трудовий договір на невизначений строк через необхідність майбутнього працевлаштування випускників вищих навчальних закладів відповідно до рішення колегії Міністерства охорони здоров'я України від 01 червня 2013 року № 10 (а.с. 98) не можуть бути підставою для визнання законним укладення строкового трудового договору з позивачкою, оскільки ст. 23 КЗпП України не визначає підставою для укладення строкового трудового договору необхідність у майбутньому працевлаштування інших осіб. Не може бути визнаним законною підставою для укладення строкового трудового договору і факт подання позивачем заяви про прийняття її на роботу на визначений строк (а.с. 20). Сама по собі наявність такої заяви не є підтвердженням законності укладення саме строкового трудового договору, оскільки відповідно до ч.2 ст. 23 КЗпП України підставою для укладення такого трудового договору, крім характеру роботи та умов її виконання, можуть бути інтереси працівника, а не інтереси роботодавця. У даному випадку укладення строкового трудового договору не відповідало інтересам працівника, що підтверджується попередніми її зверненнями до безпосереднього керівника (а.с. 6) та профспілкової організації ( а.с. 8,9) про переведення на постійну посаду. Представник відповідача Самсон М.М. не заперечував у судовому засідання, що позивач претендувала саме на постійну роботу, але після розмови з керівником Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» погодилась на укладення строкового договору і заперечень не мала. Наведене вище свідчить про те, що строковий трудовий договір з [PERSON] укладений всупереч вимогам трудового законодавства, а тому звільнення її незаконним і позивача належить поновити на роботі. Суд першої інстанції не застосував ч.2 ст. 23 КЗпП України, яка підлягала застосуванню при вирішення даного позову, чим допустив порушення норм матеріального права Крім того, по справі встановлено, що після 31 липня 2014 року, а саме з 01 по 11 серпня 2014 року, тобто після дати, якою виданий наказ про звільнення [PERSON] за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору, позивач виходила на роботу і виконувала посадові обов'язки фельдшера-лаборанта з бактеріології. Ці обставини підтверджені показаннями свідка [PERSON] про те, що 06 серпня 2014 року саме позивач відбирала у неї біологічний матеріал для досліджень і робила записи про це, записом у журналі (а.с. 76) вчиненим саме позивачем, чого не заперечували представники відповідача. Пояснення представника відповідача Самсона М.М. про те, що йому, як керівнику Прилуцького міськрайонного відділу лабораторних досліджень Державної установи «Чернігівський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України», не було відомо чому звільнений працівник приходить до установи і що цей працівник робить не можуть бути доказом того, що трудові відносини з позивачем фактично припинені з 31 липня 2014 року відповідно до наказу про звільнення. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, а у випадку звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи. Відповідач, видавши наказ про звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору від 31 липня 2014 року і таким чином ініціювавши припинення трудового договору з позивачем, не виконав вимоги закону і ознайомив позивача з наказом лише 11 серпня 2014 року(а.с. 10 ), а також не видав у день звільнення трудову книжку, що підтвердили представники відповідача. Жодних винятків з цього правила чинне трудове законодавство не містить, а тому посилання відповідача на те, що позивач працювала у м. Прилуки, а наказ видавався у м. Чернігові не може мати правового значення для вирішення спору. Ці обставини давали позивачеві підстави вважати, що трудовий договір є продовженим на невизначений строк, оскільки про звільнення вона не була повідомлена. Доводи представників відповідача щодо повідомлення [PERSON] про звільнення по телефону і про неможливість своєчасного ознайомлення з наказом не підтверджені жодними доказами. Суд першої інстанції в обґрунтування свого висновку про необхідність відмови у позові послався на те, що позивач за своєю освітою не має права працювати на посаді фельдшера-лаборанта з бактеріології. Однак, відповідно до змісту наказу № 190/1-к від 31 липня 2014 року (а.с.10) позивач звільнена з роботи у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору , а не з підстав, передбачених п.2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто відповідач не пов'язував звільнення з обставинами, на які послався суд першої інстанції, визнаючи звільнення правильним. Такий висновок суду суперечить і п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів». Вимога позивача про скасування судом наказу про звільнення не потребує окремого вирішення, оскільки вирішенням і задоволенням вимоги про поновлення на роботі у зв'язку з незаконним звільненням фактично поновлюється порушене право працівника, скасування такого наказу рішенням суду не вимагається. У зв'язку з поновленням на роботі на користь позивача з відповідача, відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Згідно з довідкою № ЧС-132 від 22.08 2014 р. середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 142,90 грн., а середньомісячна - 3000,85 грн. Час вимушеного прогулу з 01 серпня 2014 року по 13 січня 2015 року становить 5 місяців і 6 робочих днів. Відповідно, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 15861, 65 грн. (3000,85 х 5 + 142,90 х 6). Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача також належить стягнути в дохід держави 548,10 грн. судового збору, який підлягає сплаті за подання позовної заяви до суду першої інстанції та подання апеляційної скарги відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved