Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки на свою користь з урахуванням інфляційних втрат суму безпідставно отриманих нею грошових коштів та заборгованість за комунальні послуги з водопостачання та витрати на утримання спільного майна, а в загальному розмірі - 42 044,33 грн. В обгрунтування таких вимог [PERSON] вказав наступні обставини. За час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі ним було придбано у власність трьох кімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу [INFO] [PERSON] звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. Згідно із рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 листопада 2011 року за нею було визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Після такого поділу між ним та колишньою дружиною усно було досягнуто домовленості про придбання ним за договором купівлі-продажу цієї частки відповідачки за 11 202,00 гривні. Ці кошти він перерахував, але [PERSON] до теперішнього часу будь-яких дій щодо відчуження йому своєї власності не вчинила, отримані від нього гроші добровільно повертати відмовляється. Посилаючись на те, що жодних письмових договорів між позивачем та відповідачкою щодо спірної грошової суми укладено не було, а, отже, грошові кошти ним були передані [PERSON] без будь-якої правової підстави, позивач просив суд стягнути їх з неї на його користь з огляду на вимоги ст.1212 ЦК України та з урахуванням знецінення, тобто інфляційних втрат за п`ять років у розмірі 16 926 грн., задовольнивши таким чином його позовні вимоги в цій частині. Крім того, позивач вказав, що відповідачка не виконує свої обов`язки співвласника нерухомого майна, а саме: не оплачує нарівні з ним витрати на утримання будинку, в якому розташована їх квартира, та послуги з водопостачання та водовідведення , а тому витрачені ним на оплату їх вартості кошти у загальному розмірі 19916,33 грн. він також просить суд стягнути з неї на його користь. У письмовому відзиві на позовну заяву відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначивши, що зареєстрована у спільній з позивачем квартирі, проте фактично, з 01.09.2011 року та по теперішній час вона проживає в іншому місці, а у квартирі [ADDRESS] мешкає позивач зі своєю родиною: дружиною та донькою. За таких обставин, оскільки жодні нарахування по оплаті комунальних послугам на неї комунальними підприємствами не здійснюються, а також з огляду на те, що [PERSON] користується 100% пільгою відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як учасник бойових дій, відповідачка вважає, що підстави для стягнення з неї цих коштів відсутні. Крім того, [PERSON] у відзиві на позов вказала, що жодних домовленостей стосовно продажу нею позивачеві 1/2 частки спірної квартири в серпні 2014року між ними не існувало. Оскільки домовитися з колишнім чоловіком щодо розпорядження спільною власністю неможливо, вона дійсно вирішила продати свою частку в спірній квартирі іншій особі, у зв`язку із чим спочатку, оскільки співвласник має переважне право її викупу, направила [PERSON] відповідну нотаріально посвідчену заяву із визначеною ринковою вартістю своєї частки у розмірі 15 000 доларів США, а не 11 202 грн.,як він зазначив у позові. Також, відповідачка вказала, що у серпні 2014 року позивач пообіцяв їх спільній доньці [PERSON] грошові кошти на її день народження - [INFO] , які вона матиме можливість витратити на власний розсуд, та 14.08.2014 року перерахував їй на виконання цієї обіцянки 11202 грн, якими донька в подальшому оплатила своє навчання у Бериславському медичному коледжі. Посилаючись на вищезазначені обставини, відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позивних вимог [PERSON] повністю. У судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні за змістом викладеним у його позові обставинам, додавши, що перераховані ним гроші відповідачці в сумі 11202,00 грн. призначалися саме для купівлі у неї 1/2 частки квартири, що підтверджується зокрема зазначеним у відповідній квитанції призначенням платежу, просив його позовні вимоги повністю задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні просила суд у задоволенні позову [PERSON] повністю відмовити з підстав, зазначених нею у відзиві на нього. Також пояснила, що у 2014 році вони дійсно намагались продати спільну квартиру, щоб поділити кошти за неї між собою, але її ціну визначили у 35 тисяч доларів США , проте надалі, оскільки покупця на це майно знайдено не було, питання щодо його купівлі-продажу взагалі тимчасово припинило своє існування. Додала, що 11202 грн, перераховані їй позивачем у серпні 2014 року, вона вважає коштами в рахунок погашення ним заборгованості по сплаті аліментів, що на той час існувала у [PERSON] або його подарунком на день народження доньки. Одночасно [PERSON] зазначила, що за комунальні послуги вона не оплачує, оскільки у квартирі, що є їх спільною власністю, не проживає та ними не користується. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних встановлених судом фактичних обставин та відповідних їм правовідносин. Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 10.11.2011 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою : [ADDRESS] як на об`єкт спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Як убачається з матеріалів справи, 14 серпня 2014 року [PERSON] здійснив переказ грошових коштів на рахунок відповідачки [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк», в сумі 11 202 грн. Зміст операції у відповідній квитанції зазначено наступний: надходження готівки за платіжними картками, половина вартості квартири. Обґрунтовуючи зміст позовних вимог, позивач вказував на те, що перерахування коштів ним відбулось, оскільки сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу ним частки позивачки у спірній квартирі, але такий договір ними не укладався. Проте, до матеріалів справи не долучено будь-яких доказів, які б вказували про існування між сторонами попередньої домовленості на укладання договору купівлі-продажу з урахуванням перерахованих коштів. Таким чином, матеріалами справи доведено, що спірні грошові кошти були перераховані на банківський рахунок відповідачки позивачем добровільно. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється до моменту його виконання з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, таке виконання має правові підстави (за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, то ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як правову підставу в установленому порядку скасовано, визнано недійсною, змінено, припинено або її не було взагалі. У разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, зокрема й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Аналогічний правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст. 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Вiдсутнiсть правової підстави набуття майна - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не основується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення і його юридичному змісту. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивачем в судовому засіданні не доведено факту наявності у нього з відповідачкою домовленості про придбання належну їй половину спірної квартири за 11 202,00 гривні. Зокрема, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження такої домовленості, а відповідачка проти її наявності заперечує. За таких обставин надана позивачем квитанція від 14.08.2014 року такого факту не засвідчує. Отже, [PERSON] не доведено, що вартість частки квартири була погоджена ним з її власником; будь-які дані, які б свідчили про звернення відповідачки з проханням про надання грошових коштів у рахунок купівлі-продажу належного їй майна, відсутні, рівно як і дані щодо жодної пропозиції позивача щодо укладення договору купівлі-продажу та вимог про повернення грошових коштів. Пояснення відповідачки підтверджуються даними виконавчої служби, зокрема щодо наявності у [PERSON] в 2014 році заборгованості зі сплати аліментів. Так, як вбачається з листа начальника Новокаховського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) за вих. № 153/7626 від 27.03.2020 року, борг по аліментам [PERSON] станом на 31.12.2014 року складав 5245,96 грн., оскільки державним виконавцем при нарахуванні аліментів за 2014 рік було зараховано квитанцію від 14.08.2014 року на суму 11202 грн., що підтверджує пояснення позивачки про її сприйняття перерахованих позивачем за цією квитанцією коштів як погашення боргу по аліментам, але в подальшому згідно заяви боржника від 27.08.2018 року їх було знято з урахування виплачених аліментів, оскільки в ній визначено інше призначення платежу. Таким чином, суд вважає, що спірні грошові кошти перераховувалися позивачем на банківський рахунок відповідачки за його ініціативою та добровільно, їх правова природа як коштів за домовленістю про купівлю-продаж нерухомого майна та саме така підстава їх внесення позивачем не доведена, а отримання [PERSON] коштів відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб. За таких обставин відсутні підстави для їх визнання безпідставно набутими та застосування положень ст. 1212 ЦК України. Таким чином, в цій частині позов задоволенню не підлягає. Оскільки вимоги щодо компенсації позивачкою інфляційних втрат є похідними від вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів, у їх задоволенні слід також відмовити. Щодо вимог позову про стягнення з відповідачки витрат на утримання спільного майна та зі сплати комунальних послуг суд виходить з наступного. Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 10.05.2018 року визначено порядок користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] , виділено [PERSON] в користування ізольовані житлові кімнати № 5 площею 9,4 кв.м., та кімнату № 2 з балконом площею 12,6 кв.м., залишено у користуванні [PERSON] житлову кімнату № 6 з лоджією площею 17,1 кв.м., у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишено коридор № 1 площею 9,8 кв.м., кухню № 7 площею 8,8 кв.м., вбиральню № 3 площею 1,0 кв.м., ванну кімнату № 4 площею 2,6 кв.м., вбудовану шафу № 8 площею 0,5 кв.м. Відповідно до довідки про склад сім`ї №04-04/2313 від 27.02.2020 року, виданої начальником відділу реєстрації Новокаховської міської ради Кобицькою І.С., за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки, виданої головою правління ОСББ «Люпін», [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає, членські внески на утримання будинку та прибудинкової території не оплачувала. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, у липні 2018 року позивач [PERSON] , як співвласник квартири вищезазначеної квартири, сплатив за послуги водопостачання 429,81 та, з врахуванням перерахованих за нього пільг, за послуги утримання будинку та прибудинкової території в сумі сплатив 1593,15 гривень та 961,15 гривень. Доказів, які б спростовували факт оплати [PERSON] вищевказаних сум коштів, суду надано не було. У відповідності до Закону України № 2189-VIII до п. 6) ч. 1 ст. 1 індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово- комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. У статті 360 ЦК України вказано, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина 1 статті 369 ЦК України). У положеннях статті 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, вищевказаною нормою права встановлено презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. У відповідності до статті 162 ЖК плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Отже, чинне законодавство визначає обов`язок для співвласника, незалежно від його фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла. У зв`язку з цим, інші співвласники, які належним чином сплачують комунальні послуги як за себе, так і за іншого співвласника, вправі вимагати через суд стягнення в порядку регресу частину понесених витрат з недобросвісного співвласника. Таке право забезпечується ч. 1 ст. 544 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. У даній цивільній справі судом не встановлено обставин існування договірних обов`язків співвласників по утриманню майна - квартири [ADDRESS] , а тому, враховуючи законодавчо закріплену в статті 372 ЦК України презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності (оскільки іншого суду не доведено), суд приходить до висновку про спільне зобов`язання співвласників [PERSON] та [PERSON] з утримання належного їм майна (домоволодіння) в рівних частках щодо кожного співвласника. Стосовно посилання відповідачки на те, що вона фактично не проживає у спірній квартирі, суд звертає увагу на те, що вказана обставина не є підставою для звільнення її від обов`язку щодо утримання спільного майна. Відтак, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що позивач, як співвласник, фактично поніс витрати на оплату послуг з водопостачання в сумі 429,81 грн. та витрати на утримання будинку та прибудинкової території на загальну суму 2554,30 гривень, враховуючи вимоги вищенаведених норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на відшкодування співвласником майна [PERSON] їх 1/2 частини, що становить: (429,81+2554,30) : 2 = 1492,06 грн. Таким чином, позовні вимоги слід частково задовольнити. На підставі зазначеного та,

Outcome: partial