Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому із урахуванням змін просить: - визначити за нею ? частку у праві спільної сумісної власності на садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м. за адресою: Київська область, Броварський район, сільська рада Княжицька, садове товариство «Княжичі», вулиця Садова, 1; - визначити за нею ? частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом у спадковій справі № 25/2015, реєстровий номер 1998, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 05 жовтня 2016 року на імя [PERSON] у частині ? частки на садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м. за адресою: Київська область, Броварський район, сільська рада Княжицька, садове товариство «Княжичі», вулиця Садова, 1; - визнати за нею право власності на ? частку на садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м. за адресою: Київська область, Броварський район, сільська рада Княжицька, садове товариство «Княжичі», вулиця Садова, 1 й ? частку на автомобіль марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що є обєктами права спільної сумісної власності; - стягнути із відповідача на свою користь понесені судові витрати. В обґрунтування вимог зазначається, що у період з 15 листопада 1986 року по 11 листопада 2008 року позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] спільного подружнього життя у них 01 вересня 1987 року народився син [PERSON] За час перебування у шлюбі позивачем та [PERSON] придбано у власність автомобіль марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та у 2006-2008 роках збудовано садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м. за адресою: Київська область, Броварський район, сільська рада Княжицька, садове товариство «Княжичі», вулиця Садова, 1. Після розірвання шлюбу спорів щодо розподілу спільного майна між подружжям не виникало. У березні 2010 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] 02 вересня 2015 року [PERSON] помер. Після смерті останнього відкрилася спадщина до належного йому майна у тому числі, що є обєктом права спільної сумісної власності, а саме спірні автомобіль та садовий будинок. 05 жовтня 2016 року приватним нотаріусомКиївського міського нотаріального округу [PERSON] відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про права на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається із вищевказаного садового будинку та ? частки автомобіля. Позивач вважає, що відповідач не має права на ? частку садового будинку, так як вказане нерухоме майно є обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] й [PERSON] З підстав відновлення порушеного майнового права у заявлений спосіб, позивач змушена звернутися до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав, вважає, що позивач не має права на спірний садовий будинок, так як він фактично був збудований після розірвання шлюбу, при цьому остання участі у його будівництві не приймала. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано [PERSON] із дотриманням діючого законодавства і підстави для визнання його недійсним відсутні. Відповідач визнає право позивача на ? частку автомобіля та не оспорює його. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, неодноразово направляла до суду листи про розгляд справи у її відсутність та прийняття рішення на підставі вимог законодавства. Вислухавши пояснення позивача, її представника, заперечення представника відповідача, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що 15 листопада 1986 року у Палаці реєстрації шлюбів і новонароджених міста Києва зареєстровано шлюб між [PERSON] й Кірик ([PERSON]) [PERSON] спільного подружнього життя у них 01 вересня 1987 року народився син [PERSON] 11 листопада 2008 року шлюб між [PERSON] й [PERSON] розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-БК за № 178078, видане повторно 13 вересня 2016 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Відповідно до свідоцтва про шлюб 11 березня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] й [PERSON] Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії І-БК за № 350359, виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві 02 вересня 2015 року помер [PERSON] Зі спадкової справи № 25/2015 до майна померлого 02 вересня 2015 року [PERSON], встановлено, що 11 вересня 2015 року відповідач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. При житті 26 грудня 2013 року [PERSON] складено заповіт на користь [PERSON] 05 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], на імя [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається із садового будинку, який розташований за адресою: Київська область, Броварський район, Княжицька сільська рада, садове товариство «Княжичі», вулиця Садова, будинок 1. Одночасно 05 жовтня 2016 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається із ? частини на автомобіль марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 лютого 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі № 747, [PERSON] мати позивача, продала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0652 га для ведення садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, село Княжичі, вулиця Садова, с/т «Княжичі». Вказана земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії КВ № 027289, виданого Княжицькою сільською радою Броварського району Київської області 13 серпня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2002 року. 07 листопада 2011 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області зареєстровано декларацію про готовність обєкта: садового будинку по вулиці Садовій у садовому товаристві «Княжичі» в селі Княжичі Броварського району Київської області до експлуатації. Зі змісту декларації вбачається, що початок будівництва лютий 2009 року; закінчення будівництва грудень 2009 року. Рішенням виконавчого комітету Княжицької сільської ради Броварського району Київської області № 188 від 24 листопада 2011 року [PERSON] дозволено оформити право власності на садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м, житловою 69,3 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: альтанка, сарай, колонка, огорожа, за адресою: село Княжичі, вулиця Садова, 1 СТ «Княжичі». 05 грудня 2011 року виконавчим комітетом Княжицької сільської ради Броварського району Київської області [PERSON], видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, садовий будинок загальною площею 166,4 кв.м. за адресою: Київська область, Броварський район, сільська рада Княжицька, садове товариство «Княжичі», вулиця Садова, 1. Як вбачається із витягу про державну реєстрацію прав від 05 грудня 2011 року за [PERSON] на праві приватної власності зареєстровано вищевказане нерухоме майно. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що будівництво спірного будинку фактично здійснено нею та [PERSON] за час перебування у шлюбі з 2007-2008 роки. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], син позивача та померлого [PERSON], пояснив, що земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок належала його бабусі [PERSON] Всіма членами його родини у 2007 році розпочато будівництво садового будинку та завершено весною 2008 року. У 2010 році він спільно із батьком займався оформленням документів на будинок. Після розлучення у його батьків спору щодо поділу нерухомого майна не було, так як існувала домовленість, що все майно батьків буде належати йому як спадкоємцю. Свідок [PERSON], невістка сторін по даній справі пояснила, що спірний будинок збудований у 2008 році й був придатній для проживання. Про наявність спору щодо вказаного нерухомого майна їй стало відомо лише після смерті [PERSON] Свідок [PERSON] чоловік позивача, пояснив, що у 2006 році позивач запропонувала йому збудувати житловий будинок, в якому вже було підвальне приміщення. У кінці квітня 2007 року він приступив до будівництва. Померлий [PERSON], позивач, їх син та [PERSON] здійснювали нагляд за його проведенням, вибирали матеріали та сплачували кошти. Всі внутрішні роботи проводилися у зимовий період 2008 року. Будівництво житлового будинку було закінчено до розлучення позивача й [PERSON] Свідок [PERSON] голова правління садового товариства пояснив, що на довідці щодо часу побудови житлового будинку стоїть не його підпис, також він не міг у такий спосіб поставити печатку. Підтвердив факт наявності спірного будинку у 2009 році. Свідок [PERSON], сусід, пояснив, що із позивачем та [PERSON] він познайомився, коли ті придбали будинок по вулиці Садовій, 1, який у подальшому згорів. Йому відомо, що фінансування будівництва також здійснювала і мати позивача. Будівництво нового будинку було проведено за один рік. У 2007 році спірне нерухоме майно вже було придатне для проживання. Покази даних свідків суд оцінює в сукупності з іншими зібраними у справі доказами, при цьому враховує, що свідок [PERSON] є сином позивача, [PERSON] чоловіком. Як вбачається із матеріалів справи 02 вересня 2006 року [PERSON] зверталася до головного інженера Броварської ФеГГ ВАТ «Київоблгаз» із заявою про видачу технічних умов та виготовлення проекту на газифікацію будинку № 1 по вулиці Садова у садовому товаристві «Княжичі». 12 вересня 2006 року видано технічні умови № 2311/06, якими дозволено газифікувати побутові газові прилади. 16 жовтня 2007 року Броварською ФеГГ ВАТ «Київоблгаз» погоджено план газопроводу на цокольному на першому поверсі будинку № 1 по вулиці Садова у садовому товаристві «Княжичі». Суд враховує, що план цокольного та першого поверху у плані газопроводу при здійсненні порівняння відповідає плану підвального та першого поверху цього будинку вказаного у технічному паспорті, складеному 27 грудня 2010 року. 05 березня 2008 року Броварською ФеГГ ВАТ «Київоблгаз» здійснено пуск газу, про що свідчить відомість на пуск газу і одержання інструктажу по безпечному користуванню приладами. Цього ж дня між [PERSON] і Броварською ФеГГ ВАТ «Київоблгаз» підписано акт про прийом в експлуатацію закінченого будівництвом обєкту внутрішньо будинкового газопроводу низького тиску. З наведеного, суд приходить до висновку, що станом на березень 2008 року вже існував збудований будинок, оскільки дії щодо пуску газу та прийом у експлуатацію внутрішнього будинкового газопроводу можливо лише за наявності готової будівлі. Довідку про закінчення будівництва спірного садового будинку у 2009 році, видану СТ «Княжичі», суд не приймає до уваги, так як вона не містить у собі дати видачі й посилань на первинні документи, що стали підставою для її видачі. Відповідно до листа приватного підприємства «Термоконт» від 11 вересня 2017 року у 2007-2008 роках проводився монтаж системи опалення за адресою: село Княжичі, садове товариство Княжичі, вулиця Садова, 1. У книзі реєстрації підприємства є запис про пуск системи опалення за вищевказаною адресою 12 лютого 2008 року та сервісно-технічне обслуговування, яке проводилося у 2009 році. При винесенні даного рішення судом також враховується, що на земельній ділянці власником якої до 2009 року була мати позивача знаходився житловий будинок, який 26 листопада 2005 року у результаті пожежі був знищений повністю, про що свідчить довідка № 16/580 від 15 листопада 2017 року, видана ГУ ДСНС України у Київській області. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: а) час набуття такого майна; б) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); в) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] працює на посаді завідувача кафедри іноземних мов та соціально-гуманітарних дисциплін приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» з 01 вересня 1992 року і по теперішній час. Відповідно до довідок про доходи у 2006 році дохід позивача склав 13\~616 грн. 00 коп., у 2007 році 14 059 грн. 36 коп. При розгляді даної справи по суті сторона відповідача у порушення норм статей 12, 81 ЦПК України не навела доказів, які б спростовували доводи позивача. Посилання відповідача на ті обставини, що при житті [PERSON] компенсував позивачу та її матері вартість будівельних матеріалів шляхом вчинення дарування квартири [ADDRESS] та земельної ділянки у садівничому товаристві «Берізка-3» жодним чином не свідчать про поділ майна у добровільному порядку та відсутність претензій майнового характеру. Крім того, судом враховується, що [PERSON] була членом садівничого товариства «Берізка-3» з 1989 року, про що свідчить відповідна довідка та членська книжка. Також відповідачем не доведено факту придбання спірного майна за особисті кошти померлого та джерела їх набуття. Положеннями статей 68, 69, 70 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин першої та другої статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог, а саме визнання садового будинку обєктом права спільної сумісної власності, виділ частки позивача у спільному майні, визнання права власності на вказану частку та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на імя [PERSON] на спадкове майна у вигляді садового будинку. Щодо визнання права власності на ? частку рухомого майна - автомобіля марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], то суд приходить до наступного висновку. Так, зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що 17 січня 2007 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки «Mini Cuper R 50», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Факт належності даного транспортного засобу до обєктів права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] й [PERSON] відповідач [PERSON] не заперечує. Позивач не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно. З цього приводу спору між сторонами фактично не існує. Підстави для визнання за позивачем права власності на ? частину автомобіля у судовому порядку відсутні. При розгляді даної справи по суті представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності. Так, пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд враховує момент коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. У даному випадку вважає, що про порушення свого права [PERSON] дізналася після смерті [PERSON] під час оформлення спадкових та інших майнових прав. Наслідки пропуску строку позовної давності у даному випадку застосуванню не підлягають. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду із даним позовом [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 6\~890 грн. Враховуючи розмір задоволених вимог, а також вартість ? частини садового будинку (а.с.91 зворот т. 1), суд приходить до висновку про стягнення із відповідача судового збору у розмірі 4\~044 грн. 34 коп. (551,20+3493,14).

Outcome: partial