Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та просить: стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати в сумі 16 737 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4 141, 00 грн., вихідну допомогу в сумі 7 097, 97 грн., винагороду за підсумки роботи за 2016 рік в розмірі 52,5 % від окладу в сумі 2 532, 50 грн., суму середнього заробітку, за час затримки виплати заробітної плати, що складає 82 642, 69 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує про те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, відповіно Наказу № 76/ДН-лс від 01.08.2016 року про прийняття на роботу з 02.08.2016 року та працювала на ДП «Донецька залізниця» на посаді провідного інженера виробничо-технічного сектору відділу сигналізації і зв`язку структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» за переведенням з Управління ДП «Донецька залізниця». 17.07.2017 року, позивачку було звільнено із займаної посади, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України зі скороченням штату на підставі наказу від 14.07.2017 № 11137/Дн-ос. На день звільнення позивачки їй була нарахована, але не виплачена, заробітна платня за період з 15.03.2017 по 17.07.2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку. Позивач вказує, що зазначена заборгованість із заробітної плати та середнього заробітку, не виплаченої грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, одноразову грошову вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку є досі невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч.1 ст. 47 та ч. 1 ст.116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. 18.11.2019 року від Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на позовну заяву у якій просив відмовити у задоволенні позову, вказав що вимоги є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають. 02.12.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій остання не погоджується з доводами викладеними у відзиві, позов підтримала, просила задовольнити. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про місце день і час розгляду справи повідомлена належним чином, проте подала заяву в якій просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, причини неявки суду не повідомив,проте подав відзив на позовну заяву. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця», яке в подальшому реорганізовано у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». ПАТ « Укрзалізниця» протоколом №Ц-57/27 засідання правління ПАТ « Укрзалізниця» від 05.04.2017 року вилучила із складу регіональної філії « Донецька залізниця» структурні підрозділи Донецька дирекція залізничних перевезень та Луганська дирекція залізничних перевезень та скоротила штат даних структурних підрозділів. На підставі вказаного протоколу був створений наказ 645-НЗ-1 від 28.04.2017,яким з 17.07.2017 року вилучено із складу регіональної філії« Донецька залізниця» структурні підрозділи «Донецька дирекція залізничних перевезень» та « Луганська дирекція залізничних перевезень» та підрядкованих ним виробничих підрозділів. Згідно вказаного наказу було створено комісію по скороченню штату працівників ,яка повідомила позивачку про виведення із штатного розпису її посади. Відповідно до наказу №76/ДН від 01.08.2016 позивачку було прийнято на роботу на посаду провідного інженера виробничо-технічного сектору відділу сигналізації структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 17.07.2017 р. позивачку було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату на підставі наказу від 14.07.2017 року № 11137/ДН-ос. Статтею 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. На день звільнення Позивача була нарахована, але не виплачена заробітна плата за березень 2017 року та за липень 2017 року, що складає 16 736 грн. 88 коп. Дані обставини справи підтверджуються копією трудової книжки позивача [NUMBER] (а.с. 11-13). Відповідно до наявних в матеріалах справи копій розрахунку заробітної плати належні до сплати суми при звільненні позивача за період затримки складає 16 736 грн. 88 коп. Позивач надала суду копію розрахунку відпустки та копії розрахунків заробітної плати з яких вбачається, що вказані вище суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги та оплата простою нараховані проте не виплачені. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак, як вбачається з матеріалів справи і не спростовується відповідачем, останній, як роботодавець, до теперішнього часу, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, у зв`язку з порушенням терміну її виплати. Тому, заявлені позовні вимоги про стягнення зазначеної заборгованості підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд також приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, оскільки дослідивши матеріали справи, зокрема наявність належним чином заповненої трудової книжки позивача. У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, то в даному випадку суд погоджується з розміром який вказаний відповідачем, таким чином відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки у розмірі 82642, 69 грн. без утримання податків. Наданий відповідачем Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. При розрахунку суми середнього заробітку, суд погоджується з позицією представника відповідача, стосовно необхідності стягнення середнього заробітку, який підлягає стягненню в порядку ст. 117 КЗпП України. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з частиною першою ст.5 ЦПК України, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 УПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, виходячи з вище викладеного, наявні обґрунтовані підстави стверджувати про порушення прав позивача на своєчасне отримання ним належних до сплати йому коштів. Відповідач не надав жодних доказів виплати позивачу заборгованості по заробітній платі. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористаної щорічної відпустки та одноразової грошової вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку, доведеними та такими, що підлягають задоволенню частково. Оскільки при поданні позову до суду позивач відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від його сплати, згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial