Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

у грудні 2015 р. представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсною довіреність від [PERSON], що видана та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У.Є. від 06.02.2015, реєстровий №49 на [PERSON], визнати недійсним договір купівлі-продажу будівлі ресторану «[INFO]» (літ. «К»), загальною площею 952,2 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник А.Ю., реєстраційний №1672. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачу на праві власності належить будівля ресторану «[INFO]» (літ «К»), загальною площею 952,20 кв.м., що складає 9/100 частини від готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У липні 2015 позивач дізнався про існування договору купівлі-продажу будівлі ресторану «[INFO]» від 12.06.2015, укладеного між [PERSON], що діяла на підставі довіреності від [PERSON], та [PERSON] Позивач зазначає, що вказану довіреність нікому не видавав, з довірителем не знайомий, довіреність складена і підписана невідомою особою без його відома та згоди, на укладення договору купівлі-продажу будівлі ресторану нікого не уповноважував, коштів від продажу не отримував, спірний договір укладено під час дії арешту нерухомого майна, реєстрацію права власності за договором не проведено. В матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності, міститься копія паспортних даних довірителя, фотокартка на якій є відмінною від оригіналу фотокартки паспорту позивача. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у задоволенні вимог просили відмовити. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко У.Є. у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надіслала до суду письмові пояснення у справі, в яких зазначила, що при посвідчені спірної довіреності дотримано вимоги чинного законодавства, особу довірителя встановлено на підставі наданого паспорту. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поручник А.Ю. у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надіслала до суду письмові пояснення у справі, повідомила, що при посвідченні договору купівлі-продажу від 12.06.2015, здійснено перевірку обсягу повноважень представника, шляхом вивчення змісту довіреності та перевірки її дійсності за даними реєстру, оглянуто свідоцтво про право власності на нерухоме майно та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, перевірено інформацію щодо існування обтяжень, інформацію про які не виявлено, тобто вчинення правочину відбулось з дотриманням норм діючого законодавства, а тому проти задоволення позову заперечує. Представник Міністерства юстиції України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надіслано листа про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить будівля ресторану «[INFO]» під літерою «К», загальною площею 952,20 кв.м., що складають 9/100 частин від готельного комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності позивача на нерухоме майно підтверджується договором купівлі-продажу від 20.05.2010 та свідоцтвом про право власності від 02.16.2014 (т. 1 а.с. 11, 19-20). 09.11.2010 на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Святошинського району м. Києва, на вказану будівлю ресторану накладено заборону на відчуження, про що внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (т. 1 а.с. 193-194). 06.02.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У.Є. за реєстровим №49 посвідчено довіреність про те, що [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з питань розпорядження, в тому числі щодо продажу нерухомого майна-будівлі ресторану «[INFO]» під літерою «К». Довіреність дійсна до 06.02.1018 (а.с. 106). Відомості про довіреність занесено до Єдиного реєстру довіреностей (т. 1 а.с. 110). 12.06.2015 [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу будівлі, предметом відчуження якого, в силу п. 1 договору, є будівля ресторану «[INFO]» під літерою «К», загальною площею 952,20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Продаж майна вчинено за 1601600 грн. 00 коп. (п. 2 договору). Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник А.Ю., зареєстровано в реєстрі за №1672 (т. 1 а.с. 45-46). Позивач зазначає, що оспорювану довіреність нікому не видавав, не підписував, на укладення договору купівлі-продажу будівлі ресторану нікого не уповноважував, про дані правочини дізнався у липні 2015. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. З метою вирішення питання щодо належності [PERSON] підпису, виконаному на довіреності за реєстровим №49 від 06.02.2015, судом, за заявою представника позивача, у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, про що поставлено ухвалу від 30.05.2016 (т. 1 а.с. 221-222). Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №900/9401/16-32 від 07.12.2016, підпис від імені [PERSON] у довіреності, реєстровий №49 від 06.02.2015. виконаний не [PERSON], а іншою особою (т. 1 а.с. 227-230). Враховуючи, що підпис довірителя в оспорюваній довіреності виконаний не [PERSON], а іншою особою, суд приходить до висновку про відсутність внутрішньої волі позивача на видачу такої довіреності та про відсутність волевиявлення вчинення такого правочину внаслідок неправомірних дій інших осіб. Запереченні відповідачів щодо визнання висновку експертизи від 06.02.2015 неналежним доказом не заслуговують на увагу, оскільки експертизу проведено з дотриманням вимог чинного законодавства. У відповідності до вимог ЦПК України, сторонам у справі надано право у разі неповноти, неясності, необґрунтованості висновку експерта, заявляти клопотання щодо проведення повторної, додаткової експертизи, проте, відповідачі даним не правом не скористалися, а тому суд визнає висновок експерта від 07.12.2016 належним та допустимим доказом у справі. Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз'яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 12.02.2014 у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання довіреності та договору купівлі-продажу будівлі ресторану відповідають вимогам закону, зібраним доказам та обставинам справи, оскільки договір купівлі-продажу від 12.06.2015 укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, особою, яка діяла від імені позивача на підставі недійсної довіреності, що відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі по 551 грн 20 коп із кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved