Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав в якому вказував, що з 2007 по 2011 роки він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Мають спільних малолітніх дітей - доньок [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 13 квітня 2012 року місце мешкання доньок визначено з батьком, діти проживають з ним та знаходяться на його повному матеріальному утриманні. В той же час [PERSON] протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дітей, а саме без поважних причин не підтримує жодних зв'язків з малолітніми, в тому числі не спілкується, не займається вихованням, не піклується про стан здоров'я, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не утримує їх матеріально. На профілактичні бесіди опікунського органу щодо необхідності зміни відношення до дітей позитивно не відреагувала. Враховуючи вказані обставини [PERSON] просив позбавити відповідачку батьківських прав щодо її малолітніх дітей. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача, його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просить вирішити справу з врахуванням інтересів дітей. Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі вказаних осіб, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 174 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що сторони є батьками малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с. 5-7). Рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 13 квітня 2012 року місце мешкання доньок визначено з батьком, діти мешкають з ним та знаходяться на його повному матеріальному утриманні (а.с. 8-10, 12). Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що [PERSON] є дієздатною та працездатною особою. Разом з тим, як вбачається з письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 7, 14-17, 19), [PERSON] протягом тривалого часу (понад п'ять років) ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дітей, а саме без поважних причин не підтримує жодних зв'язків з малолітніми, в тому числі не спілкується, не займається вихованням, не піклується про стан здоров'я, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не утримує їх матеріально. На профілактичні бесіди опікунського органу щодо необхідності зміни відношення до дітей позитивно не відреагувала. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачкою батьківських обов'язків в минулому та докази, що свідчать про її бажання виконувати ці обов'язки в майбутньому. Суд, враховуючи вік та рівень розвитку дітей, вважав недоцільним заслуховувати думку малолітніх [PERSON] та [PERSON] Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За встановлених в судовому засіданні обставин, приймаючи до уваги письмовий висновок органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 21 листопада 2016 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дітей, оскільки це буде відповідати інтересам останніх. З врахуванням положень ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також підлягають стягненню 551,20 грн. судового збору.

Outcome: approved