Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] предявила в суд позов до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Як на підставу своїх вимог зазначала про те, що 07 листопада 1992 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] та за час шлюбу в них народилось двоє синів: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Оскільки відповідач [PERSON] не займався вихованням дітей та матеріально їх не утримував, вона звернулась до суду із заявою про стягнення з нього аліментів. 16 вересня 2002 року Жовківським районним судом Львівської області було винесено постанову про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання двох синів в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку, але не менше як 1/2 неоподатковуваного мінімуму доході громадян на кожну дитину щомісячно, починаючи з 05 вересня 2002 року і до їх повноліття. Відразу після вступу постанови суду в законну силу вона отримала виконавчий лист, склала заяву про відкриття виконавчого провадження і направила його до Шевченківського районного відділу ДВС м. Львова за місцем проживання боржника [PERSON] Внаслідок невиконання відповідачем судового рішення за ним утворилась заборгованість по виплаті аліментів у сумі 102630,51 грн., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком державного виконавця. Згідно з ч.1 ст. 196 Сімейного кодексу України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від сум несплачених аліментів за кожен день прострочення. За її розрахунками за період з січня 2005 року по листопад 2016 року сума неустойки, яку відповідач зобовязаний сплатити на її користь, складає 31 725,60 грн., а тому вона вирішила звернутись в суд. З огляду на такі факти, просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 31 725,60 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів він до середини 2015 року нічого не знав та позивач про це йому ніколи не говорила. З 1997 року по 2003 рік він працював у штабі ЗахОК, а пізніше деякий час працював в охоронній фірмі та аліментів з нього ніхто не стягував. З 2006 року він є інвалідом 3 групи загального захворювання. Жодних викликів чи повідомлень з органів ДВС до нього ніколи не надходило. До лютого 2015 року вони з позивачкою проживали разом та періодично припиняли подружні відносини. В той період, коли вони проживали окремо, то син [PERSON] проживав разом з ним, відповідачем і знаходився на його повному утриманні. Просить у задоволенні позову відмовити у звязку з його безпідставністю. Представник Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Головного територіального управління юстиції у Львівській області,, яке було залучено до участі у справі в якості третьої особи, жодного разу не зявився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON], показання свідка [PERSON], зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Положеннями ст. 196 Сімейного кодексу України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 07 листопада 1992 року до 25 лютого 2015 року року та від подружнього життя мають двоє синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 16 вересня 2002 року суддею місцевого Жовківського районного суду Львівської області [PERSON] за результатами розгляду заяви [PERSON] було винесено постанову про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання двох синів в розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку, але не менше як 1/2 неоподатковуваного мінімуму доході громадян на кожну дитину щомісячно, починаючи з 05 вересня 2002 року і до їх повноліття. Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивача та її представника, долученими до справи копіями постанови судді місцевого Жовківського районного суду Львівської області [PERSON] про стягнення аліментів, свідоцтв про народження дітей, довідки з місця проживання позивача та паспорта громадянина України відповідача [PERSON] та іншими зібраними у справі доказами. Предявляючи позов про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, позивач [PERSON] зазначила, що відповідач [PERSON] ухиляється від сплати аліментів, які встановлені рішенням суду, та сума заборгованості згідно розрахунку, проведеного державними виконавцями Кравченко С.А. і [PERSON] складає 102 630,51 грн. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти позову, в судовому засіданні пояснив, що від сплати аліментів на утримання дітей він ніколи не ухилявся та про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів він до середини 2015 року не знав та позивач про це йому ніколи не говорила. З 1997 року по 2003 рік він працював у штабі ЗахОК, а пізніше деякий час працював в охоронній фірмі та аліментів з нього ніхто не стягував. З 2006 року він є інвалідом 3 групи загального захворювання. Жодних викликів чи повідомлень з органів ДВС до нього ніколи не надходило. До лютого 2015 року вони з позивачкою проживали разом та періодично припиняли подружні відносини. В той період, коли вони проживали окремо, то син [PERSON] проживав разом з ним, відповідачем і знаходився на його повному утриманні. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав що сторони по справі є його батьками. Батьки дійсно разом проживали приблизно до середини 2015 року та інколи припиняли подружні відносини і розходились. Коли мати проживала окремо, то він свідок залишався з батьком і перебував на його повному утриманні. Про наявність якогось рішення суду про стягнення з батька аліментів ні йому, ні батькові не було відомо. В розмові під час суперечок мати інколи казала, що подасть до суду заяву про стягнення з батька аліментів, однак ніколи не говорила, що вона це вже зробила і є рішення суду. Він, свідок, вважає, що батько не має обовязку сплатити на нього аліменти чи неустойку по аліментах. На підтвердження своїх вимог позивач [PERSON] долучила до позовної заяви копію постанови судді місцевого Жовківського районного суду Львівської області [PERSON] про стягнення аліментів від 16 вересня 2002 року,, копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 06 травня 2015 року та копії розрахунків державних виконавців Кравченко С.А. і [PERSON] відповідно від 15травня 2015 року та 08 листопада 2016 року. Зі змісту цих документів випливає, що копія постанови про стягнення аліментів була оформлена 28 серпня 2015 року, дублікат виконавчого листа було видано 02 квітня 2015 року, а розрахунки суми заборгованості зроблені за попередній період без виклику боржника та без зясування того, чи предявлявся позивачем [PERSON] раніше виконавчий документ про стягнення аліментів до примусового виконання. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у звязку з його безпідставністю. Доводи [PERSON] та її представника [PERSON] в підтримання свого позову, на думку суду, є непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і задовольнити позов.

Outcome: dismissed