Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

У вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДИЗАЙН СЕРВІС БІЛДІНГ» (далі по тексту - ТОВ «ДБС»; позивач) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, у якому просить суд: стягнути на його користь із відповідача суму грошових коштів у розмірі 43 422 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.02.2020 року між ТОВ «ДБС» та [PERSON] укладено договір про надання дизайнерських послуг №12022020 від 12.02.2020 року та досягнуто згоди щодо виконання ТОВ «ДСБ» послуг з дизайн-проекту квартири за адресою: [ADDRESS] , а відповідач здійснення оплати за виконання таких робіт у розмірі 3 036 грн у 2 етапи: 50% вартості - у день підписання договору, решта - після передачі замовнику оформленої робочої документації у друкованому та електронному вигляді. 14.07.2020 року готовий дизайн-проект та акт виконаних робіт №А11032020 від 04.06.2020 року було надіслано на адресу реєстрації місця проживання відповідача і отримано ним 31.07.2020 року. Однак відповідач решту 50% вартості проекту станом на день подання позову так і не оплатив, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. 19.11.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 18.03.2021 року від відповідача надійшов відзив, у якому він заперечує, що договір №12022020 від 12.02.2020 року був ним укладений з позивачем. 16.04.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, як вбачається з матеріалів справи, 12.02.2020 року між ТОВ «ДБС» та [PERSON] укладено договір про надання дизайнерських послуг №12022020 та досягнуто згоди щодо виконання ТОВ «ДСБ» послуг з дизайн-проекту квартири за адресою: [ADDRESS] , а відповідач у свою чергу зобов`язався оплатити указані послуги у розмірі 3 036 грн у 2 етапи: 50% вартості - у день підписання договору, решта 50% - після передачі замовнику оформленої робочої документації у друкованому та електронному вигляді (п.3 Договору). Згідно п.1.5 Договору дизайн-проект виготовляється і передається замовнику 2 оригінальних примірниках формату А4 та цифровому форматі. Факт укладення вищевказаного договору підтверджується підписами сторін, а саме позивача та відповідача. 14.07.2020 року позивачем направлено відповідачу Акт виконання робіт № А11032020 від 04.06.2020 р. на суму 81 972 грн. з готовим дизайн-проектом квартири цінним листом з описом вкладення на адресу реєстрації місця проживання відповідача: [ADDRESS] (рекомендований лист № 0421108139558). Позивачем було надіслано 21.08.2020 року претензію № 32 від 06.08.2020 року за адресою місця проживання відповідача: [ADDRESS] рекомендованим листом № 0421108196462, яка отримана відповідачем 26.08.2020 року. 14.07.2020 року готовий дизайн-проект та акт виконаних робіт №А11032020 від 04.06.2020 року було надіслано на адресу реєстрації місця проживання відповідача і отримано ним 31.07.2020 року. Докази оплати відповідачем решти 50% вартості дизайн-проекту у матеріалах справи відсутні. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Виходячи з положень ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У разі порушення зобов`язання, відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 615 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Оскільки судом установлено, що на час винесення цього рішення відповідачем не сплачено заборгованість з оплати дизайн-проекту, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позову. При цьому, позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у сумі 2 102 грн, що підтверджується квитанцією №34435 від 18.11.2020 року. За п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак позивачем на підтвердження понесення ним витрат правничу допомогу надано лише копію договору про надання правової допомоги від 07.03.2020 року №026/19 і не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на правничу допомогу. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад, тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи те, що в матеріалах відсутні документи, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу, суд приходить висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача 15 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved