Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

у грудні 2016 р. Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» (далі ПАТ «[PERSON] Аваль», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі [PERSON], відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/151705/3662/74 від 31.07.2008 р. у сумі 18\~924,12 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку 24.11.2016 року становить 484\~223,17 грн.) та судових витрат. В обґрунтування зазначених вимог вказує, що згідно з умовами кредитного договору №014/151705/3662/74 від 31.07.2007 року (далі кредитний договір) ПАТ «[PERSON] Аваль» надав [PERSON] кредит в сумі 18\~000 доларів США строком по 31.07.2028 р. з процентною ставкою за його користування у розмірі 13,85 % річних. Однак відповідач порушив умови кредитного договору, не виконавши в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 16\~002,45 доларів США (що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку 24.11.2016 року становить 409\~464,59 грн.) та заборгованість за відсотками в розмірі 2\~921,67 доларів США (що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку 24.11.2016 року становить 74\~758,58 грн.). Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.01.2017 р. відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання на 23.02.2017 р.. Відповідач заявами від 23.02.2017 р. та від 14.03.2017 р. просив суд розгляд справи відкласти в звязку з неможливістю явки свого представника. У судовому засіданні 28.03.2017 р. представник відповідача надав суду для залучення до матеріалів справи копію примірника кредитного договору №014/151705/3662/74 від 31 липня 2008 року, який укладений між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON]. Представником відповідача у судове засідання 19.04.2017 р. була подана заява про витребування доказів від позивача, яка судом розглянута і задоволена. Судові засідання, призначені на 23.05.2017р., 12.06.2017 р., 15.08.2017 р., 21.09.2017 р. не відбулись як через зайнятість судді в інших провадженнях, так і за клопотанням відповідача та його представника, а також через перебування судді у відрядженні. У судовому засіданні 24.10.2017 р. за клопотанням представника відповідача оголошено перерву для надання йому можливості подати суду письмові заперечення. У судовому засіданні 16.11.2017 р. було оголошено перерву перед судовими дебатами. Судове засідання, призначене на 04.12.2017 р. не відбулось в звязку з зайнятістю судді в іншому проваджені. У судовому засіданні 29.01.2018 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено про дату складення повного рішення. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість, оскільки з поданих позивачем документів неможливо встановити наявність заборгованості відповідача, графік повернення кредиту не містить дату складення, а розрахунок заборгованості є односторонньою викладкою з огляду на відсутність первинних бухгалтерських документів, які підтверджують рух коштів. Крім того, в матеріалах справи відсутні як документи щодо відкриття позичкового рахунку та поточного рахунку для погашення заборгованості і відсотків, так і заява відповідача на видачу кредиту. У письмових поясненнях від 16.11.2017 р. відповідач зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та доказом безспірності грошових вимог позивача. Оскільки позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та ін.), то немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача, який вказаний у позовній заяві, є вірним. Також копія договору з електронного архіву, яка додана до позовної заяви, не відповідає копії кредитного договору, що знаходиться у відповідача. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31.07.2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/151705/3662/74 (а.с.10-18), згідно з умовами якого банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобовязується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно з умовами договору та тарифів кредитора, а також виконати інші обовязки, визначені цим договором (п. 2.1 кредитного договору). Згідно зі статтями 3,7 кредитного договору позичальник зобовязаний сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, передбачені графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленим у додатку №1 до кредитного договору, який є його невідємною частиною (а.с.19-22). Відповідно до п.1.2.1 кредитного договору встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 13,85% річних. Пунктом 3.3 вказаного кредитного договору встановлено, що проценти нараховуються щомісяця на суму кредиту за весь строк користування кредитом, включаючи день надання та день повного погашення кредиту, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році (метод факт/факт). Проценти підлягають сплаті позичальником у складі ануїтичних платежів у порядку, визначеному статтею 7 цього Договору. Згідно з п.9.1 кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на день предявлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (у тому числі, прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до цього договору. Відповідно до пункту 9.2 кредитного договору кредитор вправі предявити позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту у випадку прострочення позичальником більш ніж на 30 календарних днів строків погашення кредиту або порушення цих строків менш ніж на 30 календарних днів, але більше трьох раз протягом останніх дванадцяти місяців. Пунктом 9.3 кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязаний виконати вимогу кредитора про дострокове погашення грошових зобовязань за цим договором протягом не більш ніж 30 календарних днів з моменту її предявлення. У звязку з тим, що відповідачем не було дотримано зазначених вище умов кредитного договору позивачем було направлено йому вимогу вих.№114-0-0-00/15-72738 від 25.04.2016 року про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором на дві адреси відповідача, однак відповідачем вона не виконана. Зазначені вимоги повернуті банку з відмітками поштового відділення про вручення відповідачу за адресою: с. Сергіївка, вул. Тракторна, 4 та про причини невручення за адресою:м. Кривий Ріг, [ADDRESS]: за закінченням строку зберігання (а.с.27-30). Таким чином, [PERSON] умови кредитного договору не виконує, в обумовлені строки кредит та проценти за його користування не сплатив, заходів до погашення заборгованості не вжив, незважаючи на отримання вимоги про сплату заборгованості по кредиту та попередження позивача про вжиття заходів із примусового стягнення заборгованості. Станом на 24.11.2016 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 18\~924,12 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 484\~223,17 грн., а саме: 16\~002,45 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 409\~464,59 грн. заборгованість за кредитом; 2\~921,67 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 74\~758,58 грн. заборгованість за відсотками (а.с.6-8). Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Тобто відповідно до законодавства України, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно з ч.3 ст.533 Цивільного кодексу України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при розрахунках на території України по зобовязанням допускається у випадках, порядку та умовах передбачених законом. Статті 47 та 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю№15-93 від 19.02.1993 року. З вищевикладеного вбачається, що банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Підпункт «в» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю№15-93 від 19.02.1993 року передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, у випадку якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Враховуючи, що такі межі законодавством не визначені, здійснення операції з надання банком кредиту в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії та не суперечить чинному законодавству. Позивачем надано банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл на право здійснювати банківські операції, визначені пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу (а.с.40-43) Отже, суд вважає, що відповідно ст.ст.32, 44 Закону України «Про національний банк України», ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю №15-93 від 19.02.1993 року банк, який у встановленому порядку отримав генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, має достатні юридичні підстави та законне право на надання кредиту в іноземній валюті. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що ПАТ «[PERSON] Аваль» мав достатні юридичні підстави та законне право на надання кредиту в іноземній валюті. Крім того, укладання кредитного договору в іноземній валюті цілком відповідало внутрішній волі відповідача. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно зі змістом ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилися та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Суд відхиляє заперечення відповідача, викладені ним у письмових поясненнях та доводи його представника, викладені ним у судових засіданнях, оскільки згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, ні відповідачем, ні його представником не надано суду належних документальних доказів у їх обґрунтування. Матеріали справи не спростовують того, що відповідач як позичальник, укладаючи з позивачем кредитний договір, знав про мету укладення кредитного договору, був обізнаний з умовами його надання та повернення коштів. Крім того, з поданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачем взяті зобовязання по погашенню кредиту належно виконувались до 30.09.2014 р.. Представником відповідача у судових засіданнях не заперечувалось, що певна сума грошей за кредитним договором була отримана відповідачем та ним здійснювалось часткове погашення кредиту. Оскільки відповідач порушує умови кредитного договору, а саме: не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків, то у суду наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості по несплаченим кредиту та відсотках. Враховуючи викладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Таким чином із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №014/151705/3662/74 від 31.07.2008 року в сумі 18\~924,12 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку 24.11.2016 року становить 484\~223,17 грн.), в тому числі: 16\~002,45 доларів США (що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку 24.11.2016 року становить 409\~464,59 грн.) та заборгованість за відсотками в розмірі 2\~921,67 доларів США (що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку 24.11.2016 року становить 74\~758,58 грн.), а також судовий збір в сумі 7\~263,34 грн. згідно з п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 192, 526, 533, 610, 611, 612, 617, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved