Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, який згодом уточнила, до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила перевести права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.11.2016, зареєстрованого за №3848 приватним нотаріусом [PERSON] та визнати за позивачем право власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] . В мотивування позову зазначала, що 01.07.2016 в черговий раз уклала з [PERSON] договір оренди належного їй на праві власності приміщення [ADDRESS] строком на два роки до 01.07.2018 та продовжувала здійснювати підприємницьку діяльність щодо надання перукарських та косметологічних послуг. 28.11.2016 позивач дізналась, що спірне приміщення було продано. Новий власник зажадав звільнити приміщення та віддати ключі від приміщення, оскільки новий власник мав намір здійснити переобладнання приміщення під магазин-салон для продажу одягу. Позивач зазначила, що виконувала обов`язки за договором оренди вказаного приміщення, що надає їй переважне право наймача для купівлі цього приміщення, передбачене ч. 2 ст. 777 ЦК України. [PERSON] звернулась до суду з відзивом на позов, в якому зазначила, що позивач орендувала спірне приміщення, яке було обладнано як перукарня салон « [INFO] ». Позивач працювала як перукар та як адміністратор. У березні 2015 року [PERSON] прийняла рішення продавати вказане приміщення, що стало причиною звернення до ріелтора, розміщення реклами, зокрема банера на самому приміщенні. З цього часу інформація про намір продажу спірного приміщення стала відкритою, про що знала і позивач. [PERSON] неодноразово пропонувала позивачу придбати вказане приміщення, що можуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Договір оренди від 01.07.2016 [PERSON] уклала на прохання позивача, оскільки остання тільки зареєструвалась як підприємець. Після укладення договору оренди приміщення позивач почала порушувати умови вказаного договору в частині оплати орендної плати, оскільки позивач має борг за два місяці, та в частині оплати послуг спожитої електроенергії у розмірі 1500 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року провадження у справі відкрито, призначено справу до розгляду у попередньому судовому засіданні. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року накладено арешт на нежитлове приміщення [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 28661214123, яке належить на праві власності [PERSON] , ІПН [NUMBER] шляхом заборони відчуження. Заборонено [PERSON] проводити переобладнання нежитлового приміщення [ADDRESS] , та проводити у ньому ремонтні роботи. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 березня 2017 року, з доповненням, закрито провадження у справі, роз`яснено позивачу право на звернення з цим позовом до Господарського суду Донецької області. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 травня 2017 року ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 березня 2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 липня 2017 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням по справі № 263/4402/17, розгляду її в Жовтневому районному суді м. Маріуполя Донецької області за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним додаткового договору. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28.08.2021 року провадження у справі відновлено. Представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач та третя особа до суду не з`явились, про день та час слухання справи були сповіщені належним чином, причини не явки не повідомили. Сторони у справі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового засідання технічними засобами. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив обставини справи та дійшов до таких висновків. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст.\~76,\~77,\~79,\~80 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до договору оренди від 01 липня 2016 року [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у користування нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , площею 46,8 кв.м.. Договір вступає в силу з моменту його підпису та діє протягом двох років до 01 липня 2018 року (п.4). Розмір орендної плати за один місяць оренди приміщення складає 4000 грн. Оплата комунальних послуг здійснюється орендарем відповідно до приладів обліку, встановлених в приміщенні (п.5). 28 листопада 2016 року укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого, [PERSON] продала, а [PERSON] прийняла у власність нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,7 кв.м. Додатковою угодою №1 до вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] узгодили також продаж обладнання, яке знаходиться у приміщенні. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 червня 2018 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання додаткового договору відмовлено повністю (справа № 263/4402/17). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 74215336 від 29.11.2016 нежитлове приміщення № 48 за адресою: [ADDRESS] , площею 45,7 кв.м. належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 28.11.2016. Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Згідно з частиною другою статті 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання. Отже, вказані норми права надають відповідному суб`єкту (наймачу, орендарю) переважне право купити (придбати) річ, якою він користується на законних підставах - за договором найму (оренди), за умови належного виконання таким суб`єктом своїх обов`язків у тому разі, якщо така річ буде пропонуватися до продажу в період законного користування. Таким чином, звертаючись до суду з позовом, позивач повинен довести своє переважне право перед іншими особами на придбання нежитлового приміщення, яке, на його думку, порушила відповідач, тому обов`язок доведення належного виконання умов договору оренди лежить саме на позивачеві. Так, матеріали справи не містять доказів належного виконання позивачем обов`язків щодо виконання договору оренди від 01 липня 2016 року в частині оплати орендної плати та оплати комунальних послуг, зважаючи, що [PERSON] зазначала про наявність заборгованості з боку позивача. Отже,\~позивачем не\~доведено належними\~та допустимими\~доказами належного\~виконання своїх обов`язків за договором найму, що є підставою для висновку, що позивач не набула переважного права на придбання нежитлового приміщення. Також суд зауважує, що за змістом частини другої статті 777 ЦК України переважне право наймача на придбання предмета оренди існує щодо тієї ж самої речі, яка передана йому в оренду. Тобто предмет оренди, що використовується особою на підставі відповідного договору оренди, та предмет, який планується до продажу власником речі, мають бути ідентичними. Між тим, в договорі оренди від 01 липня 2016 року не вказано яке саме приміщення у будинку [ADDRESS] передавалось [PERSON] [PERSON] у користування. Також в договорі оренди від 01 липня 2016 року вказано загальну площу приміщення, яке передається у користування 46,8 кв.м. При цьому загальна площа спірного приміщення № 48 складає 45,7 кв.м., що не свідчить про ідентичність предмету договору оренди та договору купівлі-продажу. Щодо позовних вимог про визнання права власності на спірне приміщення суд зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Однак цивільне законодавство не передбачає права орендаря звернутись до суду за визнанням права власності, яке він бажає набути в порядку захисту переважного права на придбання предмета оренди згідно із частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України. Договір оренди спірного нежитлового приміщення, укладений позивачкою та відповідачем, також не закріплює права орендаря звернутись до суду з позовом про визнання права власності. При цьому позивачка, пред`являючи позовну вимогу про визнання права власності, не захищає право власності, яке в неї вже виникло з відповідної підстави, а просить визнати за собою право власності, яке вона бажає набути. Отже, позовні вимоги про визнання права власності на спірне нежитлове приміщення задоволенню не підлягають, оскільки позивач на момент звернення до суду права власності на спірну річ не набула. Висновки суду у цій справі узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 23.06.2020 у справі № 909/337/19. Відповідно до частини дев`ятої статті 158 ЦК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову та зняття арешту зі спірного приміщення.

Outcome: dismissed