Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовну заяву позивач мотивував тим, що з 03 жовтня 2006 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу дітей не мають. Вважає, що шлюб носить формальний характер, оскільки особисті відносини між ним та відповідачем уже тривалий час мають негативний характер. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що між ними відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. На протязі двох років проживають окремо, спільного господарства не ведуть. [PERSON] просив розірвати шлюб, який зареєстровано Білоцерківським міськрайонним управлінням юстиції Київської області 03.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON] 17.12.2020 року зареєстровано судом та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано на розгляд судді [PERSON] 13.01.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. [PERSON] в позовній заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. 13.01.2021 року від [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій відповідач позов визнала, просила відновити їй дівоче прізвище « [PERSON] ». Заперечень щодо розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін на адресу суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 03 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів Відділу реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області зроблено відповідний актовий запис за № 1523. Прізвища після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». За час перебування у шлюбі, у сторін дітей не народжувалось. Сторони на протязі двох років разом не проживають. Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу розірвання шлюбу. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. За таких обставин суд вважає, що наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч.3 ст.115 СК України). Відповідно ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З поданої [PERSON] заяви вбачається, що остання бажає змінити прізвище на дівоче « [PERSON] ». Дошлюбне прізвище відповідача [PERSON] згідно свідоцтва про шлюб значиться « [PERSON] », тому суд не вбачає підстав для відновлення прізвища відповідача на дівоче « [PERSON] ». При цьому суд роз`яснює, що відповідно до статті 295 ЦК України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім`я, та (або) по батькові. Порядок розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичної особи встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.1 ст.141 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 420,40 грн. сплаченого при поданні позову в сумі 840,80 грн., а іншу частину судового збору в розмірі 420,40 грн. стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved