Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

У грудні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] звернулась до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 19 вересня 2007 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 19 вересня 2007 року відповідачем також була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій відповідач власним підписом підтвердила ознайомлення з фінансовими умовами надання названої кредитки. Позивач вказує, що свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, тоді як відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 05 жовтня 2020 року має заборгованість у сумі 97 793 гривні 52 копійки, з яких: 2392 гривні 67 копійок - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 0,00 гривень заборгованість за поточним тілом кредиту, 2392 гривні 67 копійок заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 гривень заборгованість за нарахованими відсотками, 00,0 гривень заборгованість за простроченими відсотками, 981 гривня 32 копійки заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625, 94 419 гривень 53 копійки нарахованої пені, 0,00 гривень нарахованої комісії. Зважаючи на викладене, посилаючись на норми права, які містяться у статтях 509, 525-527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 19 вересня 2007 року в сумі 97 793 гривні 52 копійки та судові витрати у розмірі 2102 гривні. 23 червня 2021 року відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого категорично заперечує проти задоволення позовних вимог, у задоволення таких просить відмовити повністю. При цьому остання, зауважуючи на позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), вказує на відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитом та пені. Також у поданому відзиві відповідач акцентує увагу на спливі загального строку позовної давності в три роки, що є підставою для відмови у позові відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, вказуючи на те, що договір про збільшення позовної давності нею у письмовій формі не укладався. 21 липня 2021 року позивачем подано відповідь на відзив, де останній з огляду на наведені у ній обґрунтування просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 30 грудня 2020 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 23 червня 2021 року протокольною ухвалою задоволено клопотання представника відповідача та продовжено строк для подачі відзиву у справі. 16 серпня 2021 року протокольною ухвалою задоволено клопотання представника позивача та продовжено строк для подачі відповіді на відзив. Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання, в якому просив розгляд справи проводити у його відсутності, зазначивши, що позов підтримує повністю. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов визнали частково, лише в частині заборгованості за тілом кредиту в сумі 2392 гривні 67 копійок. При цьому представник відповідача вказав, що [PERSON] дійсно отримувала кредитні кошти та користувалася такими, кредит не погашала вчасно, так як втратила роботу та у неї часто хворіли діти. Водночас представник відповідача зауважив на тому, що [PERSON] не підписувала довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та бажання на отримання саме такого типу кредитної карти не висловлювала, умови кредитування за вказаним типом кредиту працівником банку їй до відома не доводилися та останній з такими її не ознайомлював. Також представник у судовому засіданні вказав на те, що останній платіж [PERSON] по кредитному рахунку був внесений 13 квітня 2020 року, що вказує на переривання строку позовної давності. Суд, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, приходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню зважаючи на таке. Судом установлено, що 19 вересня 2007 року сторони по справі уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», надало [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 400 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підтвердження погодження умов договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано до матеріалів позовної заяви копію підписаної відповідачем заяви, довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видачу відповідачу кредитних карток, термін дії останньої - липень 2018 року, виписку про рух коштів по ній, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також розрахунки заборгованості. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення посилався на те, що в порушення умов договору від 19 вересня 2007 року відповідач свої зобов`язання не виконала та станом на 05 жовтня 2020 року має заборгованість за кредитним договором, яку визначено у загальному розмірі 97 793 гривні 52 копійки, з яких: 2392 гривні 67 копійок - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 0,00 гривень заборгованість за поточним тілом кредиту, 2392 гривні 67 копійок заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 гривень заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 гривень заборгованість за простроченими відсотками, 981 гривня 32 копійки заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625, 94 419 гривень 53 копійки нарахованої пені, 0,00 гривень нарахованої комісії. Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються наступними правовими нормами. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Умови і правила надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 19 вересня 2007 року зазначена процентна ставка - 22,8 % з розрахунку 360 днів на рік та визначено строк дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії карти. Водночас, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за пенею та за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України. Питання про стягнення процентів за користування кредитними коштами позивачем у позові не ставиться. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині нарахування пені та відсотків, нарахованих на прострочений кредит, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19 вересня 2007 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати пені та процентів у зазначених розмірах та порядку їх нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (19 вересня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (15 листопада 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У матеріалах справи міститься довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», у якій зазначено базову відсоткову ставку за користування кредитом, а також визначено порядок нарахування пені та встановлено розмір комісії. Разом з тим, суд вважає, що вказана довідка не є належним доказом погодження між сторонами розміру та порядку нарахування відсотків, пені та комісії на підставі укладеного кредитного договору № б/н від 19 вересня 2007 року. Вказана довідка датована 19 вересня 2007 року, однак в ній не зазначено, що вона стосується саме договору № б/н від 19 вересня 2007 року. Крім того, названа довідка, хоч і містить підпис, однак ідентифікація особи, що її підписувала, відсутня. Суд зважає при цьому також на відсутність у заяві від 19 вересня 2007 року волевиявлення відповідача на оформлення позивачем на її ім`я саме картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», отримання такого типу картки сторонами при підписанні вказаної заяви не обумовлено. За вказаних обстави стороною позивача не доведено того факту, що довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» має пряме відношення до підписаної відповідачем [PERSON] заяви № б/н від 19 вересня 2007 року, тому надану суду довідку не можна розцінювати як частину названого кредитного договору № б/н, укладеного між сторонами 19 вересня 2007 року шляхом підписання заяви. На необов`язковість врахування такої довідки при вирішенні спірних правовідносин через те, що вона не може бути належним доказом погодження сторонами умов кредитного договору, оскільки не містить чіткої інформації щодо відсоткової ставки та можливості її збільшення, розміру та строків періодичних платежів на погашення кредиту тощо, вказав і Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року в справі №365/159/19 та від 31 березня 2020 року в справі №703/3191/18. З урахуванням наведеного, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої пені в розмірі 94 419 гривень 53 копійки. Що стосується вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України в розмірі 981 гривня 32 копійки, то така, на переконання суду, задоволенню не підлягає, оскільки, як убачається із розрахунку заборгованості, вказана сума нарахована в розмірі відсоткової ставки визначеної з урахуванням Умов та правил надання банківських послуг, що почали діяти з 01 березня 2019 року, яку сторони в письмовому вигляді не обумовлювали (проценти договірні), а не в розмірі трьох процентів річних від простроченої суми (проценти встановлені законом). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також враховуючи, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не оспорюється, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Перевіряючи доводи заяви відповідача з приводу пропущення позивачем загального строку позовної давності, про застосування якої заявлено [PERSON] , суд зауважує на наступне. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), що визначено частиною другою статті 258 ЦК України. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За змістом частин п`ятої та шостої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року №6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказане відповідає висновку, що висловлений в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року по справі №520/12277/17 (провадження № 61-14702св19). Як убачається із заяви від 19 вересня 2007 року, сторони у даній справі погодили те, що строк дії договору відповідає строку дії картки. Як убачається з довідки АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» боржнику Банком було видано п`ять кредитних карток зі строком дії востаннє перевипущеної картки № [NUMBER] до останнього дня липня 2018 року. Згідно частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. [PERSON] користувалася картками, знімала кредитні кошти, здійснювала часткове погашення кредиту, що підтверджується випискою за картковим рахунком. За даними вказаної виписки останнє користування відповідачем карткою відбулось 13 квітня 2020 року, коли відповідач погасила заборгованість з рахунку [NUMBER] у сумі 500 гривень, що свідчить про визнання останньою свого боргу та вказує на переривання перебігу строку позовної давності. Оскільки позовна заява відправлена на адресу суду засобами поштового зв`язку 15 листопада 2020 року, підстав застосування строків позовної давності суд не вбачає та погоджується з аргументами позивача з даного приводу, які наведені у відповіді на відзив. За вказаних обставин, суд прийшов переконання, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову частково, а саме стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 2392 гривні 67 копійок. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд у відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 51 гривню 50 копійок судового збору, що є пропорційним розміру задоволених вимог (2,45 %).

Outcome: partial