Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , 3-тя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради та просила ухвалити рішення, на підставі якого надати їй дозвіл на виїзд до Французької Республіки малолітнього [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу батька, [PERSON] , до досягнення [PERSON] , [INFO] , 16 років та встановити необмежене спілкування малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , з використанням засобів інтернет-звязку у вільний від навчання час, в тому числі у вихідні дні за виключенням нічного часу з 22-00 год. до 06-00 год. за часом місцевості перебування [PERSON] у Французький республіці. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, в якому народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу позивач разом з дитиною переїхали на постійне проживання до м. Києва. Наприкінці 2019 року позивача було повідомлено на роботі, що вона, як найкращій працівник, направляється працювати до Французької Республіки. Було надано контракт, який повністю регулює та забезпечує перебування позивача разом з сином на території іноземної держави. Вони забезпечуються житлом, коштами, дитині гарантовано навчання у кращій школі та достойний рівень життя. Про це [PERSON] повідомила свого сина [PERSON] , який відразу виявив бажання переїхати для проживання та навчання до Французької Республіки. Позивач звернулась до відповідача задля отримання дозволу на виїзд дитини до Французької Республіки та погодження всіх умов такого виїзду. Але, будь-якої згоди вона від батька дитини не отримала. Позивач запропонувала відповідачу підписати нотаріальну згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, але [PERSON] не прийшов у запропонований час до нотаріуса. Отже, з кінця 2019 року відповідач [PERSON] лише обіцяє укласти договір з умовами виїзду дитини за кордон, при цьому зазначає про занадто малий вік дитини щоб виїжджати на тривалий час за кордон для проживання та навчання. Позивач вважає таку поведінку відповідача як безпідставне перешкоджання сину у його розвитку. Позивач гарантує можливість спілкування дитини з батьком під час знаходження хлопчика за кордоном, а також його приїзд до України під час канікул. Оскільки контракт на направлення на роботу до Французької Республіки укладений на певний строк, а саме з 01.06.2020 року по 31.05.2023 року, то після його завершення роботодавець гарантує повернення працюючих за контрактом співробітників до України. У зв`язку з тим, що відповідач відмовився надати згоду на тимчасовий виїзд [PERSON] до Французької Республіки на період роботи позивача [PERSON] за кордоном, а також заперечує проти відкриття візи для малолітнього сина, ці обставини і вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини без згоди одного з батьків та встановлення порядку спілкування з дитиною залишено без руху, наданий строк для усунення недоліків. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від16 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини без згоди одного з батьків та встановлення порядку спілкування з дитиною. Призначено судове засідання. 07 жовтня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив суд відмовити у задоволені позову в повному обсязі. В своєму відзиві відповідач зазначає, що він ніколи не заперечував проти виїзду його сина, [PERSON] за межі України, що підтверджується тим, що він неодноразово надавав згоду на виїзд дитини у супроводі матері. Відповідач зазначає, що він не заперечує проти виїзду його сина разом з матір`ю на час дії контракту до Французької Республіки, однак він повинен бути впевнений, що його син буде забезпечений нормальними умовами для проживання та навчання, а також щоб у нього була безперешкодна змога спілкуватися з сином. 07 жовтня 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , 3-тя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною залишено без руху, наданий строк для усунення недоліків. 27 жовтня 2020 року від [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків. 27 жовтня 2020 року від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог та уточнення осіб, які беруть участь у справі, відповідно до якої вони просила суд розглядати спір за єдиною позовною вимогою, а саме щодо надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON] до Французької Республіки без згоди батька [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року уприйнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, встановлення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною відмовлено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року, постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, задоволено клопотання відповідача про допит свідків. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року за матеріалами оскарження ухвали по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків повернуто [PERSON] . 22 грудня 2020 року від позивача [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої вона просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та надати їй, [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки малолітнього [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька, [PERSON] , на період дії контракту, а саме з 01.06.2020 року по 01.06.2023 року. Позивач [PERSON] та її представники [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити та дали пояснення про обставини, які викладені у рішенні вище. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач не заперечує проти виїзду дитини за межі України у супроводі матері, про що надав нотаріально оформлену згоду, термін дії якої до 01 лютого 2021 року, а також запропонував позивачці підписати договір про участь у вихованні та утриманні дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі, [PERSON] та [PERSON] з 14.09.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 січня 2011 року. ( а.с. 16) [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . ( т.1 а.с. 15) Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.07.2020 року №393 затверджено висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо підтвердження місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю, [PERSON] . ( т.1 а.с. 21) В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що за її основним місцем роботи була запропонована робота за контрактом у Французький Республіці. Згідно умов контракту вона та її син під час перебування в іноземній державі забезпечуються житлом, коштами, один раз на рік оплачується поїздка до України, дитині гарантоване навчання в будь-якій школі Франції, а в Україні він буде переведений на дистанційне навчання. Позивач звернулась до відповідача задля отримання дозволу на виїзд дитини до Французької Республіки та повідомила його про всі умови контракту, у тому числі пропонувала укласти угоду, в якій визначитися щодо вирішення всіх питань щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною під час її перебування за кордоном. Позивач пропонувала відповідачу з`явитися до нотаріуса для вирішення вказаного питання, однак згоди вона від батька дитини не отримала. Відповідач [PERSON] в свою чергу в судовому засідання заявив про те, що він не заперечує проти виїзду його малолітнього сина [PERSON] до Французької Республіки разом з матір`ю на час дії контракту, однак він повинен бути впевнений, що у нього буде можливість спілкуватися з сином, що останній буде забезпечений належним житлом, матиме можливість отримати освіту, а після повернення до України продовжити навчання у національному навчальному закладі. Він пропонував позивачці укласти договір про участь у вихованні та утриманні дитини, однак дійти згоди їм не вдалося. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що дійсно її брат, відповідач по справі, дуже переживає щодо вирішення питання про виїзд на тимчасове проживання за кордон його малолітнього сина, що йому не байдуже, як син буде отримувати освіту, як буде відбуватися їх спілкування. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] неодноразово направляв на адресу [PERSON] листи в яких просив повідомити про умови проживання та навчання їх спільного сина у Франції, а також повідомити про умови їх спілкування. Також з запитами він звертався і до навчальних закладів для того, що з`ясувати питання щодо навчання сина. ( т.1 а.с. 118-123) Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Під час розгляду справи було встановлено, що АТ «Укрсиббанк» направляє [PERSON] на роботу до Франції на основі підписаного контракту на 3 роки з 01.06.2020 року по 31.05.2023 року. Умови договору включають пільги, які надаються [PERSON] та її сину [PERSON] . Серед основних умов договору також прописані наступні пільги: 1)Надання житла на дату прибуття до Франції, житло належить Банку та надається на умовах програми релокації на дату прибуття, та може використовуватися до підписання договору найму іншого житла; 2)Допомога на житло, яке знайдене самостійно - договір на житло буде підписаній між власником житла та БНП Паріба СА та суми покриття договору складатиме 880 евро на місяць; 3)На час дії контракту та перебування [PERSON] та її сина надається соціальне медичне страхування згідно законодавства Франції; 4)Покриття білетів 1 раз на рік для [PERSON] та сина, що супроводжує її до України під час відпустки; 5)Покриття шкільних витрат на навчання сина у шкільному закладі відповідному за рівнем у рідній країні; 6)Покриття витрат на перевезення особистих речей в/з країни призначення, та повернення речей після закінчення контракту; 7)Разова фінансова допомога на переїзд, яка дорівнює 9 000 евро на організацію життя у Франції [PERSON] та її сина [PERSON] . ( т.1 а.с. 71) Згідно довідки спеціалізованої школи №124 м. Києва від 16.06.2020 року учень [PERSON] переведений на екстернатну форму навчання. Має право після повернення до міста Києва продовжити очне навчання в даному або іншому навчальному закладі та складати ЗНО після закінчення навчання. ( т.1 а.с. 49) З листа Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет» ім. Вадима Гетьмана» від 06.08.2020 року № 01/13-623 вбачається, що в разі успішного складання вступних іспитів, надання усіх необхідних документів, [PERSON] може бути зараховано до вищого навчального закладу, в тому числі при здобутті ним середньої освіти за межами України, зокрема у Французькій Республіці. ( т.1 а.с. 55) Позивач [PERSON] пояснила суду, що конкретна адреса проживання в м. Парижі та місце навчання дитини будуть відомі тільки після їх переїзду, оскільки робітникам банку надається вільне житло, яке буде на час їх прибуття, а щодо школи, то її вона хоче обрати разом з сином, враховуючи його думку. Також вона зазначила, що ніколи не заперечували проти спілкування дитини з батьком, і зараз вважає, що їх спілкування можливо, у тому числі і в той час коли вона з сином буде приїжджати до України. Про всі обставини та умови контракту вона повідомляла відповідачу, між ними та їх представниками тривалий час йшли перемови, в ході яких обговорювалися умови перебування малолітнього [PERSON] у Французькій Республіці, які позитивного результату не дали. Ці обставини підтвердив в судовому засіданні і відповідач [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він неодноразово приймав участь у перемовах відповідача [PERSON] з адвокатами його колишньої дружини з питання виїзду їх спільної малолітньої дитини разом з матір`ю до Французької Республіки. Під час перемов у батька було бажання з`ясувати в яких умовах буде проживати його дитина, де навчатися та яким чином буде здійснюватися їх спілкування. Були підготовлені проекти договорів щодо вирішення даних питань, однак будь-якої згоди сторони не дійшли. З матеріалів справи вбачається, що 02.09.2020 року [PERSON] направляла на адресу [PERSON] лист разом з проектом договору щодо умов виїзду за межі України та порядку зустрічей малолітньої дитини, [PERSON] з батьком для забезпечення прав батька на участь у вихованні сина під час виїзду дитини з матір`ю до Французької Республіки по робочому контракту. ( т.1 а.с. 56-63) 10.09.2020 року відповідач [PERSON] направляв на адресу [PERSON] проект договору про участь у вихованні дитини. ( т.1 а.с. 135-141) Під час слухання справи в суді відповідач [PERSON] також запропонував позивачу укласти договір про участь у вихованні та утриманні дитини, проект якого був направлений на її адресу, вручений в судовому засіданні її представнику та долучений до матеріалів справи. ( т.2 а.с. 36-45) Однак, сторони так і не дійшли згоди щодо підписання вказаного Договору, оскільки на думку позивача його умови суперечать інтересам дитини. Крім того, матеріали справи містять лист від 04.06.2020 №17/01-16, відносно звернення [PERSON] щодо надання [PERSON] заяви про згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Французької Республіки дитини [PERSON] , [INFO] , приватний нотаріус ХМНО Мануйлова Г.В. повідомляє, що [PERSON] у запропонований йому час 03 червня 2020 року об 14.00 до зазначеного приватного нотаріуса не звертався, будь-яких листів, повідомлень, телефонограм від [PERSON] щодо надання відповідної згоди не надходило. ( т.1 а.с.54) Отже, отримати дозвіл від батька на тимчасовий виїзд за кордон, а саме до Французької Республіки малолітнього [PERSON] у супроводі його матері на час дії контракту, остання не змогла, у зв`язку з чим і звернулася до суду з даним позовом. Після звернення [PERSON] до суду з даним позовом, відповідачем [PERSON] була складена нотаріальна засвідчена заява, відповідно до якої він надає згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Французької Республіки в період з 30 вересня 2020 року до 01 лютого 2021 року його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у супроводі його матері - [PERSON] , [INFO] , яка в період перебування в цих країнах зобов`язується вжити всіх необхідних заходів для безпечного перебування їх сина за кордоном і по закінченню строку перебування в цій країні забезпечити повернення їх сина в Україну у встановлений строк. ( т.1 а.с. 151) Однак, оригінал даної заяви не був переданий [PERSON] позивачу, він і до тепер знаходиться у нього, а отже вона не може бути використана за призначенням. Крім того, суд зазначає про те, що у вищезазначеній заяві [PERSON] надає свою згоду щодо виїзду сина [PERSON] за межі України у період з 30 вересня 2020 року до 01 лютого 2021 року, тоді як дія контракту, за яким позивач [PERSON] бажає виїхати разом з сином до Французької Республіки встановлена на період з 01.06.2020 року по 31.05.2023 року. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , суд виходить з того, що тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] за кордон відповідає його інтересам, при цьому суд враховує думку дитини, яка виявила бажання виїзду до Французької Республіки разом з матір`ю. ( т.1 а.с. 51) Також суд враховує ті обставини, що в період перебування дитини за межами України їй гарантовані належні умови проживання, навчання, змога виїзду до України та повернення на територію України після закінчення терміну дії контракту матері, а саме до 31.05.2023 року. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved