Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

У вересні 2019 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про припинення зобов`язання за кредитним договором та договором поруки, в якому просили припинити дію кредитного договору № 014/0034/82/11260 від 04.09.2008 року, укладеного між [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк Аваль», та припинити дію договору поруки № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року, укладеного між [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк Аваль», враховуючи добровільне повернення іпотечного майна. В ході підготовчого провадження стороною відповідача подано відзив на позов, в якому АТ «Райффайзен Банк Аваль» просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність. В судове засіданні представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Яресько Н.В. в судове засіданні не з`явилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та наполягають на їх задоволенні. В судове засідання представник відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Гапон О.Я. не з`явився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи його відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав їх безпідставності та необґрунтованості, при цьому, просив застосувати строки позовної давності, про що надав письмову заяву. Суд дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, 04.09.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0034/82/112600, предметом якого є надання кредиту в розмірі 70 000,00 доларів США. В забезпечення виконання кредитного договору 04.09.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений договір поруки № 014/0034/82/112600, відповідно до якого [PERSON] зобов`язувалась відповідати за зобов`язаннями [PERSON] , які витікали з кредитного договору. Поряд з цим, 04.09.2018 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладений іпотечний договір № 014/0034/82/112600, відповідно до якого [PERSON] надав у іпотеку банку житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами у [ADDRESS] . 15 травня 2009 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль`та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, предметом якої є встановлення кредитних канікул щодо сплати визначених за кредитом платежів. Згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29.03.2011 року задоволено позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року. Так, 18.01.2012 року на підставі вказаного рішення суду було видано виконавчі листи. В обґрунтування позовних вимог позивачами вказувалось про те, що 28 лютого 2012 року, [PERSON] було оформлено договір купівлі - продажу житлового будинку і земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , за попереднім погодженням з банківською установою. На підставі чого позивачем в добровільному порядку було продане нерухоме майно та проведено розрахунок по договору іпотеки, також 28.02.2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було надано позивачу довідку про анульовану, прощену заборгованість за кредитним договором № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року. При цьому, не зважаючи на вказані обставини, відповідач звернув до виконання виконавчі листи видані на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29.03.2011 року, де як наслідок Шевченківським ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області було відкрито виконавче провадження та вжито ряд виконавчих дій з виконання вказаного вище рішення суду, що стало підставою для звернення позивачів з вказаним позовом . Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що 19 січня 2011 року позивач [PERSON] звернувся до до АТ «Райффайзен Банк Аваль» з заявою про надання практичної допомоги з реалізації заставного будинку, який розташований у [ADDRESS] ( а.с.86). Так, 06.06.2011 року позивачем [PERSON] надано на адресу АТ «Райффайзен Банк Аваль» письмову заяву про надання дозволу на добровільну реалізацію житлового будинку за адресою [ADDRESS] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/0034/82/112600, укладеного між [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк Аваль» 04.09.2008 року, який був переданий [PERSON] в заставу Банку, у відповідності до Договору № 014/0034/82/12600 від 04.09.2008 року. В даній заяві [PERSON] , прохав кошти, виручені від продажу будинку, направити на дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року. При цьому, в даній заяві заявником [PERSON] вказувалось про те, що останній засвідчує, що у уразі недостатності коштів, отриманих від продажу предмета застави для погашення заборгованості за Кредитним договором, він зобов`язувався здійснити погашення заборгованості за кредитним договором на умовах, визначених в Кредитному договорі ( а.с.87). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] 25 січня 2012 року подавались заяви на адресу АТ «Райффайзен Банк Аваль» про надання дозволу на добровільну реалізацію житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований у [ADDRESS] , за ціною 203 432,00 грн.. Того ж дня, позивачем було подано заяву про анулювання нарахованої пені за кредитним договором № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року ( а.с.88,89). Згідно постанови № П-6/2 від 31 січня 2012 року Правління Полтавської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», надано позичальнику [PERSON] дозвіл на реалізацію житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований у [ADDRESS] а та знаходиться в іпотеці Банку відповідно до Договору іпотеки № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року, за ціною не менше 203 432,00 грн.. Даною постановою визначено, що у зв`язку з тим, що ціна реалізації менша залишку заборгованості за кредитом, а також менша ринкової вартості, визначеної працівниками банку, питання погодження ціни реалізації винесено на розгляд Комісії з реалізації заставного майна ( підстава - вимоги п.1.1 Положення про Комітет з реалізації заставного майна роздрібного бізнесу (П-99/1 від 08.06.2011 року) та лист ЦО банку № 114-0-0-00/7-651 від 04.07.2011 року. Прийнято рішення про анулювання пені, нарахованої за кредитом [PERSON] (кредитний договір № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року) у повному обсязі на день анулювання ( станом на 30.01.2012 року складає 67 167,37 дол. США). ( а.с.90). У відповідності до Протоколу засідання Комітету з реалізації заставного майна роздрібного бізнесу № 207 від 08.02.2012 року, надано дозвіл на реалізацію заставного майна для часткового погашення кредитного боргу позичальника [PERSON] , за кредитною угодою № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року, сума видачі у валюті кредиту 70 000 дол. США, сума кредиту , що була видана 353 500 грн., залишок кредитом, без пені 688 950 грн., заставне майно житловий будинок загальною площею 48 кв.м., за адресою [ADDRESS] , загальна ціна продажу 203432 грн.( а.с.91). Судом встановлено, що 28 лютого 2012 року за погодженням з банківською установою [PERSON] уклав договір купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки у [ADDRESS] , внаслідок чого було проведено розрахунок позивача по договору іпотеки, яким було забезпечення виконання кредитного договору № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року. З матеріалів справи вбачається, що за заявою позивача [PERSON] кошти від реалізації житлового будинку з господарськими спорудами в сумі 203 503,66, що еквівалент 25 480,00 дол. США станом на 27.02.2012 року , були зараховані на рахунок за № [NUMBER] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року ( а.с.106-107). Суд констатує, що 28 лютого 2012 року на підставі проведеної реалізації іпотечного майна, у відповідності до постанови № П-6/2 від 31 січня 2012 року Правління Полтавської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», було надано [PERSON] довідку про анулювання, прощення заборгованості за кредитним договором № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року, оскільки вартість добровільно реалізованого іпотечного майна становила 349600,00 грн., при цьому вартість будинку склала 300 000 грн., 49 600,00 грн. вартість земельної ділянки. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України). Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що Договори іпотеки є припиненими з тих підстав, що виконане основне зобов`язання, яке було забезпечене іпотекою, після реєстрації за Банком або третіми особами з погодженням банку, права власності на предмет іпотеки. Аналізуючи обставини справи та норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до переконливого висновку, про те, 28 лютого 2012 року позивачем [PERSON] у відповідності до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України виконано основне зобов`язання за кредитним договором № 014/0034/82/112600 від 04.09.2008 року, шляхом добровільної реалізації іпотечного майна у відповідності до постанови № П-6/2 від 31 січня 2012 року, Правління Полтавської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та за згодою банківської установи. Таким чином, сторонами у позасудовому порядку були врегульовані зобов`язання, щодо неповноти їх виконання стороною відповідача не повідомлялось [PERSON] , як на момент проведення розрахунку так і в подальшому, що свідчить про те, що у відповідності до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Дані обставини не були спростовані стороною відповідача у ході судового розгляду справи шляхом подання належних та допустимих доказів, які б спростовували порядок досудового врегулювання спору, визначений постановою № П-6/2 від 31 січня 2012 року, Правління Полтавської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та факт виконання основного зобов`язання [PERSON] за кредитним договором шляхом добровільної реалізації іпотечного майна та як наслідок анулюванням банком заборгованості за нарахованою пенею, розмір якої становив станом на 30.01.2012 року - 67 167,37 дол. США. При цьому, не зважаючи на виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань банком були пред`явлені виконавчі листи про стягнення з позивача [PERSON] всієї суми боргу, не зважаючи про досудове врегулювання спору з виконання основного зобов`язання. Так, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського району м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області, 19.01.2015 року було відкрито виконавче провадження № 46009815 з примусового виконання стягнення коштів на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» у сумі 682169,85 грн.. В результаті вчинення державним виконавцем виконавчих дій з виконання вказаного вище виконавчого листа 09.01.2019 року було накладено арешт на всі банківській рахунки, пенсійні, карткові та будь-які інші відкриті на ім`я [PERSON] .. Суд критично відноситься до доводів сторони відповідача про те, що зазначені позивачами обставини є перекрученими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки є такими, що не несуть юридичного підгрунття, за наступних підстав. Судом беззаперечно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що порядок реалізації іпотечного майна, яким забезпечено виконання [PERSON] кредитного договору № 014/0034/82/11260 від 04.09.2008 року, був погоджений та його реалізація була проведена лише після погодження з Правлінням АТ «Райффайзен Банк Аваль», тому твердження представника відповідача про порушення [PERSON] порядку реалізації іпотечного майна є по своїй природі неспроможними. Більше того, сума реалізації іпотечного майна, що у [ADDRESS] , була теж погоджена та узгоджена з Правління АТ «Райффайзен Банк Аваль» та як наслідок банківською установою тільки після погодження суми реалізації іпотечного майна було надано довідку [PERSON] про анулювання заборгованості пені, будь-яких претензій з невиконання умов кредитного договору № 014/0034/82/11260 від 04.09.2008 року станом на момент проведення розрахунку [PERSON] 27 лютого 2012 року за основним зобов`язанням, сторонами кредитних правовідносин пред`явлено не було. Встановлені обставини спростовують позицію сторони відповідача з невизнання даних фактів, що спростовується матеріалами витребуваними в ході судового розгляду справи на підставі ухвали суду від 16 жовтня 2019 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що виконання [PERSON] основного зобов`язання за кредитним договором, спричинило настання юридичного наслідку, що призвело до припинення зобов`язань за кредитним договором, як основного зобов`язання, так і до акцесорного зобов`язання договору поруки. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України та ч. 1 ст. 593 ЦК України з припиненням основного зобов`язання, забезпеченого заставою або порукою, припиняється порука і право застави, такий висновок наданий Верховним судом України від 04.02.2015 року у справі № 6-243цс14. З огляду на наведені вище обставини та норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що договір поруки, укладений з [PERSON] в забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 014/0034/82/11260 від 04.09.2008 року, укладеного з [PERSON] , є припиненим, в зв`язку з виконанням основним боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Так, в ході судового розгляду справи представником відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» подано заяву про застосування позовної давності, посилаючись про те, що про укладення 28 лютого 2012 року договору купівлі - продажу нерухомого майна, житлового будинку з господарськими спорудами у [ADDRESS] , яке було обтяжено іпотекою в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 014/0034/82/11260 від 04.09.2008 року, [PERSON] та [PERSON] було відомо в момент укладення договору купівлі - продажу від 28.02.2012 року, тому останні пропустили строк позовної заяви зі зверненням до суду з позовом про припинення кредитного договору та договору поруки. Вказану заяву сторони відповідача, суд визнає необґрунтованою та безпідставною, з наступних підстав. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Важливими для правової оцінки у даному випадку є вимоги ст. 261 ЦК України про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності; 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»). Слід підкреслити, що на певні види відносин строк позовної давності не застосовується. Безпосередньо про такі відносини зазначається у ст. 268 ЦК України, так позовна давність не поширюється, а саме на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. З огляду на встановлені вище фактичні обставини справи та характер правовідносини, які виникли між [PERSON] , [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк Аваль» є такими, що порушують особисті немайнові права [PERSON] та [PERSON] з відновлення порушеного права на користування власними коштами, на які державним виконавцем накладено обтяження та відновлення порушеного права, щодо вільного користування права та обов`язками визначеними ст. 3 Конституцією України, в зв`язку з повним виконанням зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, з огляду на наведені вище норми закону та позиції Європейського суду з прав людини щодо застосування інституту строків позовної давності, суд розцінює дії відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль», як такі, що спрямовані на уникнення цивільно - правової відповідальності з метою не відновлення порушеного права позивачів [PERSON] та [PERSON] на встановлення факту припинення кредитних зобов`язань та зобов`язань за договором поруки. З огляду на вище наведені фактичні обставини справи та докази зібрані в ході судового розгляду справи, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог [PERSON] та [PERSON] та в свою чергу про безпідставність заяви АТ «Райффайзен Банк Аваль» про застосування строків позовної давності. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України , судовий збір підлягає стягненню з відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» у відповідності до ставок, які діяли на момент звернення [PERSON] , [PERSON] до суду з позовом про заявлення вимоги немайнового характеру. На підставі вищевикладеного та ст. 12, 81, 89, 141, 263, 269 ЦПК України, ст. ст. 261, 268, 270,509, 526, 559, 593, 598, 599 ЦК України, Закону України про іпотеку,

Outcome: approved