Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про вселення, усунення перешкод в користуванні житловим будинок, та реєстрацію. В обґрунтування позову посилається на те, що позивач був зареєстрований за адресою - [ADDRESS]. З 07 серпня 2003 року по 06 березня 2012 року він знаходився у місцях позбавлення волі. Після звільнення дізнався проте, що його знято з реєстрації за вказаною адресою. Вважає, зняття його з реєстрації незаконним, а тому звернувся до суду із зазначеним позовом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягав. Крім іншого зазначив, що власником будинку [ADDRESS] була його теща [PERSON], яка померла в 2009 році, коли він знаходився в місцях позбавлення волі. Коли він звільнився, то його донька - відповідач по справі, не пустила його до будинку, у зв'язку з чим він звертався до органів міліції. В подальшому [INFO] померла його дружина [PERSON] Спадщину він після її смерті не отримав, оскільки хворів. До теперішнього часу питання спадкування він не вирішував. Також зазначив, що він продав своє житло і вкладував кошти у сім'ю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що будинок [ADDRESS] належав її бабусі [PERSON], яка померла в 2009 році. Позивач власником будинку не є, його речі в будинку відсутні, після звільнення із міст позбавлення волі він не вселявся у будинок. Представник відповідача ДМС України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] 18 березня 2002 року та знятий з реєстрації 14 серпня 2006 року у зв'язку із засудженням, що підтверджується домовою книгою, копія якої наявна в матеріалах справи. За змістом статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Перебіг шестимісячного строку розпочинається з моменту, коли особа була звільнена з-під варти, або припинила відбувати покарання (пункт 4 статті 71). Позивач [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі 07 березня 2012 року. Як встановлено в судовому засіданні своє право користування житловим будинком [ADDRESS] останній не поновив, в будинок не вселився, що також визнано сторонами по справі. Крім того, судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належало на праві власності [PERSON] Дані обставини визнані сторонами по справі. Таким чином, до правовідносин, які виникли між сторонами не підлягає застосуванню ст.71 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, відносини, пов'язані з реєстрацією місця проживання, регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон). Статтею 6 зазначеного Закону визначений вичерпний перелік документів, які особа подає для реєстрації місця проживання, зокрема письмову заяву, документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, адреса яких зазначається під час реєстрації. Частина 4 ст.6 Закону встановлю, що єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи є заява про реєстрацію місця проживання. У разі відсутності у заявника документів, які є підставою для реєстрації місця проживання, вимагається згода власника (співвласників) житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання особи. Підпис власника (співвласників) житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім'ї не потрібен лише у разі вселення до батьків їх неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що з такою заявою позивач не звертався, як і не звертався до відповідача [PERSON], як власника будинку, щодо вселення та реєстрації в ньому. Дані обставини визнані сторонами у судовому засіданні, а відтак додаткового доказування не потребують. В судовому засіданні позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу свого позову, тоді як обов'язок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Щодо вимог про зобов'язання Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зареєструвати позивача в будинку [ADDRESS], то суд вважає їх передчасно поданими. Крім того, у разі неправомірних дій з боку Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області позивач не позбавлений права оскаржити такі дії у встановленому чинним законодавством порядку. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судові витрати компенсуванню не підлягають та їх слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed