Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

У\~грудні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. У своїй заяві позивач вказала, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями від 19.02.2001 року та договору дарування Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями від 30.09.2009 року вона є власником ѕ частин житлового будинку № 30 по вул.Першотравнева в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області, де разом з нею зареєстрована, але з 2004 року не проживає, відповідач [PERSON]. Як власнику будинку, їй належить право володіти, користуватися і розпоряджатися нерухомістю, однак, факт реєстрації відповідача у останньому цьому заважає. Прохала визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у\~відкрите судове\~засідання не\~зявилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце слухання справи була повідомлена належним чином та у встановлений законом строк і порядок, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи - Краснокутської селищної ради, до суду не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та в установлений законом строк , про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Третя особа [PERSON], до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. У відповідності до ст.ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлена належним чином, однак в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями від 19.02.2001 року, номер у реєстрі 598, та договору дарування Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями від 30.09.2009 року [PERSON] є власником ѕ частин житлового будинку № 30 по вул.Першотравнева в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області. Це також підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 23996354 від 30.09.2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24086813 від 09.10.2009 року. Згідно довідки\~виконавчого комітету\~Краснокутської селищної\~ради №\~2861\~від 21.12.2018\~року,\~у будинку\~№ 30\~по вул.Першотравнева\~в смт.Краснокутськ,\~зареєстрована[PERSON]. Відповідно до акту обстеження від 21.12.2018 року, складеного комісією в складі депутата Краснокутської селищної ради [PERSON], свідків гр. [PERSON] та [PERSON], [PERSON] зареєстрована, але з 2004 року у вищевказаному будинку не проживає. У судовому\~засіданні свідок\~[PERSON]\~показала,\~що \~дійсно \~у будинку\~позивача \~її племінниця\~ ніколи\~ не\~проживала ,\~хоча \~зареєстрована . У судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що відповідач у будинку його матері [PERSON] зареєстрована , але ніколи не проживала. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Згідно з ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини,\~ які мають значення по справі\~і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що дійсно відповідач за вищевказаною адресою зареєстрована, але не проживає\~на протязі тривалого часу, що створює перешкоди для позивача володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому суд вважає, що позов [PERSON] законний, обґрунтований та підлягає\~задоволенню.\~\~\~

Outcome: approved