Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона та [PERSON] перебували в шлюбі і мають спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, вона разом з дитиною переїхали проживати до м. Чернігова. 02 січня 2016 року [PERSON] тимчасово забрав дитину та в подальшому відмовився її повернути. Зважаючи на те, що сторони у справі проживають у різних областях України, посилаючись на принцип 6 Декларації Прав Дитини від 20.11.1959 року, просила визначити місце проживання дитини з нею та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини. В засіданні суду першої інстанції [PERSON] посилалась на те, що під час спільного проживання [PERSON], перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в присутності дитини, ображав її, застосовував фізичну силу, що стало причиною розірвання шлюбу та переїзду разом із сином на постійне місце проживання з м. Калуша до м. Чернігова. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини задоволено частково. Визнано місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO], уродженця м. Калуш Івано-Франківської області разом із матір`ю - [PERSON], за адресою: [ADDRESS], в решті позовних вимог - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що судом не було взято до уваги те, що син [PERSON] бажає проживати виключно з батьком. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши наявні у справі докази, апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині на підставі приписів ч. 3 ст. 303 ЦПК України, виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі і мають спільного сина [PERSON], [INFO] (а.с. 4, т. 1). Після розірвання шлюбу дитина проживала разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS]. Сторонами не заперечується, що з 02.01.2016 року дитина [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Оскільки сторони проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, відповідно до приписів ст. 19, 161 СК України, зазначене питання має вирішуватись судом з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, віку дитини, стану її здоров`я, інших обставин, що мають істотне значення, а також з урахуванням висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків та на підставі інших документів, які стосуються справи. Дослідженими судом доказами підтверджується, що кожна зі сторін має належні матеріально-побутові умови, які дають можливість проживати дитині, як з батьком, так із матір'ю. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] та визначаючи місце проживання дитини разом з матір`ю, суд першої інстанції врахував матеріальний стан позивача, її ставлення до виховання дитини, позитивні характеристики позивача за місцем роботи та міцний природний і психологічний зв'язок, який завжди існує між матір'ю та малолітньою дитиною. Крім того, суд підставно, на переконання апеляційного суду, взяв до уваги те, що [PERSON] негативно впливає на поведінку та виховання сина, налаштовуючи його проти матері, в той час, коли на даному етапі життя потрібна мати. Зазначене вбачається з висновку Калуського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 04.04.2016 року (а.с. 175, т. 1). Окрім того, судом було зазначено, що відповідач має схильність до вживання спиртних напоїв, що було встановлено з представлених світлин та не спростовується відповідачем (а.с. 179-184). З даним висновком погоджується апеляційний суд, оскільки він в повній мірі узгоджуються з матеріалами справи на нормами закону. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що з січня 2016 року дитина постійно проживає разом з відповідачем, відтак законні підстави для стягнення аліментів відсутні. Однак, з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів не погоджується апеляційний суд, який в силу приписів ч. 3 ст. 303 ЦПК України не є обмеженим доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. виходячи з наступного. Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України, статей 180, 181 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, причому пріоритет у визначенні способу виконання вказаного обов'язку законодавцем віднесено до взаємного волевиявлення батьків. За відсутністю такого волевиявлення, питання визначення та стягнення аліментів віднесено до компетенції суду. Враховуючи вищенаведне, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини, за умови взначення місця її проживання з матір`ю, є таким, що ухвалено з порушенням приписів ст. 7, 180-183 СК України, та відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню. Згідно матеріалів справи, відповідач працює на посаді лікаря-стоматолога, з січня 2016 року по даний час, отримує заробітню плату в розімірі 3 000 грн. (а.с. 112-113, т. 1) За змістом ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Однак, зважаючи на те, що даним рішенням місце проживання дитини визначено разом з матір`ю, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що саме з дня набрання даним судовим рішенням законної сили, на відповідача має бути покладено обов`язок сплачувати аліменти на утримання дитини. Враховуючи наведені вище обставини у сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], та ухвалення в цій частині вимог нового рішення про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2016 року узгоджується з приписами законодавства та матеріалами справи.

Outcome: partial