Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

У грудні 2014 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона є власником незакінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS], що підтверджено договором купівлі-продажу від 21 грудня 2013 року. 21 листопада 2014 року відповідачка була зняття з реєстраційного обліку у зв'язку з відчуженням майна, однак до теперішнього часу з будинку не виселяється, чим перешкоджає їй користуватись належним їй майном. Просить суд виселити відповідачку із спірного будинку. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28 грудня 2015 року в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення, відмовлено. З зазначеним рішення не погодилась позивачка [PERSON] , подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що договір купівлі-продажу будинку на підставі якого їй належить спірний будинок ніким не оскаржений, необґрунтованим є висновок суду , щодо реєстрації відповідачів у спірному будинку, оскільки він спростовується матеріалами справи, а саме відповідями Державної міграційного служби України . Судом не враховано, що відповідач чинить їй перешкоди у користування власністю. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. (а.с 92-93) Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явились про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 91), надала суду заяву в якій просить суд відкласти розгляд справи на червень 2016 року, в зв'язку з неможливістю виїхали до суду, оскільки доглядає інваліда 1 групи.(а.с.94). На підставі ч.1 ст.305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. До заяви [PERSON] не додано документів, які свідчать про поважність причин відкладення розгляду справу. В судове засідання, призначене на 17 лютого 2016 року [PERSON] в судове засідання не з'явилась,хоче про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, розгляд справи було відкладено. Таким чином, апеляційний суд вважає, що причини неявки [PERSON] в судове засідання, призначене на 02 березня 2016 року, не є поважними, подана заява про відкладення розгляду справи на червень 2016 року свідчить про недобросовісне здійснення нею своїх прав, тому розгляд справи належить проводити у відсутність відповідачки. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), яка мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає. Судом встановлено, що позивачка є власником незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджено договором купівлі - продажу від 21 грудня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори, зареєстровано у реєстрі №2-6221.Колишній власник будинку відповідачка [PERSON] була знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою 26 листопада 2014 року в зв'язку з відчуженням майна (а.с.10). Проте остання до теперішнього часу зі спірного будинку не виїхала. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачка заперечує відчуження нею незакінченого будівництва житлового будинку [ADDRESS], в задоволені позову слід відмовити. Між тим, з таким висновком суду погодитись не можливо з наступних підстав. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у пункту 9 своїй постанові № 4 від 12 червня 2009 року, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішення спору. Із позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про захист порушеного права власності. Згідно зі статтю 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимогами ч.2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права . Судом встановлено, що відповідачка є колишнім власником спірного будинку. Згідно довідки Державної міграційного служби України від 13.12.2014 року, [PERSON] знята з реєстрації за адресою[ADDRESS] в зв'язку з відчуженням майна. Договором купівлі-продажу від 21 грудня 2013 року, посвідченим о державним нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори, зареєстровано у реєстрі №2-6221, підтверджено, що [PERSON] є власником незакінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS]. ( а.с. 4). Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, та безпідставно відмовив у задоволені позову, через невизнання відповідачем факту відчуження спірного будинку, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Відповідачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу є недійсним, саме невизнання відповідачем цією обставини не може бути підставою для відмови у прозову про усунення перешкод у користуванні власністю та виселені. Таким чином, вимоги [PERSON] про виселення відповідачки із спірного незакінченого будівництвом житлового будинку є правомірними. З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Outcome: approved