Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, згідно якої просить суд встановити факт її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності, тобто станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування заяви зазначила, що з моменту народження та до теперішнього часу проживає постійно проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що у 1987 році нею отримано паспорт зразка СРСР, який через пожежу у будинку було знищено. Звернувшись до Індустріального районного відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області заявниці було відмовлено у видачі паспорта громадянина України через відсутність документів, які підтверджують належність до громадянства України. У зв`язку з цим заявниця вимушена звернутися до суду. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2020 року по справі відкрито провадження. Заявниця у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно дост.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до ч. 2ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Метою звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року є необхідність в отриманні нею паспорту громадянина України. Згідно, п.1 ч. 1ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про громадянство України» проживання на території України на законних підставах визначається як проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Згідно зі ст. ст.6,8 ЗУ «Про громадянство України», громадянство України набувається в тому числі за територіальним походженням. Відповідно до ч.1ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» громадянином України, реєструється особа, зокрема, яка сама чи хоча б один з її батьків, народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Юридичне значення при цьому має лише факт постійного проживання на території України особи або її батьків, з якими дитина постійно проживала на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності ЗУ «Про громадянство України». Законом не визначено терміну «постійного проживання», але визначено поняття «безперервного проживання». Таким вважається проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів ( стаття 1 Закону). При відсутності документального підтвердження факту постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства подається відповідне рішення суду (пункт 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президент України від 27.03.2001 р. № 215). З матеріалів справи вбачається, що заявницею не подано до суду належних та допустимих доказів її постійного проживання в Україні станом на 24.08.1991 року. Доводи заявниці [PERSON] про те, що вона станом на 24.08.1991 року постійно проживала на території України не підтверджені належними доказами, оскільки з наданої суду копії свідоцтва про народження взагалі неможливо встановити місце її народження. Також, у листі Індустріального РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області від 25.07.2019 року Вих. № Р-36 зазначено про відсутність доказів щодо реєстрації місця проживання [PERSON] на території України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт постійного проживання заявниці [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року по теперішній час не знайшов свого підтвердження, а тому в задоволенні заяви слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed