Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду із зазначеним позовом, який у лютому 2015 року уточнили, посилаючись на те, що 1 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] був укладений договір № HAZ0GK01270014, відповідно до якого 1 листопада 2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8 178,22 долари США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 01.11.2026 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до збитків Позивача, які мають вираз у залученні Позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів. Наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором [PERSON] станом на 13.11.2014 року має заборгованість - 7 831,61 долари США, яка складається з наступного: - 4 406,20 долари США - заборгованість за кредитом; - 2 156,72 долари США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 318,78 долари США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 949,91 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. 16.01.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з заявою про видачу довідки про склад сім'ї та реєстрацію осіб у кватирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], до Керівника Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку на балансі/обслуговуванні, якого знаходиться вказана квартира (предмет іпотеки). 13.02.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» поштою було отримано довідку про склад сім'ї та реєстрацію у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS]. У вищезазначеній довідці було вказано, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають наступні особи: 1. [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER] виданий Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській обл. 06.01.2005 року; 2. [PERSON] (чоловік [PERSON], проживає але зареєстрований за адресою: [ADDRESS]), [INFO], паспорт серії [NUMBER] виданий Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській обл. 01.11.1996року; 3. [PERSON] (син [PERSON]), [INFO], свідоцтво про народження: [NUMBER]. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Позивач, до звернення із позовом до суду, з метою надання можливості відновити платіжну дисципліну за кредитним зобов'язанням, надіслав повідомлення боржнику (іпотекодавцю, якщо він є відмінним від боржника) про порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення у разі продовження порушення. Позивач, з урахуванням уточнення, просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAZ0GK01270014 від 01.11.2006 року в розмірі 7 831,61 долари США, що в еквіваленті за курсом 15,56 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.11.2014 року складає 121 859,85 гривень: - звернути стягнення на квартиру загальною площею 31,20 кв.м., житловою площею 16,70 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № HAZ0GK01270014 від 01.11.2006 р.) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; - виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS]; - стягнути з [PERSON] судові витрати. (а.с. 4-5, 57-62, 70-74) Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20.04.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог до предмета позову, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області (а.с. 117). В судовому засіданні представники позивача за довіреністю [PERSON] і [PERSON] позовні вимоги підтримали та на підставі статей 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 Житлового кодексу України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просили суд позов задовольнити повністю. Відповідачка [PERSON], яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього [PERSON], в судове засідання не прибула, її інтереси у судовому засіданні представляла її представник [PERSON], яка надала суду заперечення на позов, вказала, що не визнає позовні вимоги і просить суд у задоволенні позову відмовити (а.с. 43). Свою позицію представник відповідача [PERSON] обґрунтовує тим, що з вимогами позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідач [PERSON] не згодна, виходячи із наступного. Зобов'язання за кредитним договором від 01.11.2006 року [PERSON] виконує в межах власних фінансових можливостей та не відмовляється від подальшого виконання договірних зобов'язань. Однак в теперішніх умовах, коли в Україні складна економічна ситуація, яка провокує підвищення девальваційного процесу, та у зв'язку із чим придбати валюту є неможливим по причині відсутності в касі банків готівкової валюти, у тому числі й в касах ПАТ КБ «ПриватБанку». Таким чином часткове невиконання Договору сталося не за її вини. Щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з квартири [ADDRESS], то вважає їх незаконними, так як у зв'язку із набранням чинності 7 червня 2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII, згідно з пунктом 1 статті 1 якого протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся, заяв про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Представник третьої особи Служби у справах дітей Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся, заяв про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Представник третьої особи органу опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області Мойсеєнко В.А. у судовому засіданні позов не визнав, в подальшому у судове засідання не з'явився та надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просить відмовити ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові повністю. Вислухавши представників сторін, перевіривши і дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом установлено і не заперечується сторонами, що 1 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] укладено кредитний договір № HAZ0GK01270014 відновлювальної кредитної лінії на суму 8 178,22 долари США з метою придбання квартири, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,00% річних із кінцевим терміном повернення кредиту 01 листопада 2026 року. 1 листопада 2006 року для забезпечення кредитних зобов'язань [PERSON], ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклало з [PERSON] договір іпотеки № HAZ0GK01270014, відповідно до якого в іпотеку [PERSON] передала квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 31,20 кв.м., житловою площею 16,70 кв.м., яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2006 року та зареєстрована 27 жовтня 2006 року. Квартира, що є предметом іпотеки, придбана [PERSON] за рахунок коштів, які отримані нею за кредитним договором. Судом установлено, що на час вирішення спору в квартирі за адресою: [ADDRESS], крім власника [PERSON], проживають її чоловік - [PERSON], [INFO] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS]), та неповнолітній син - [PERSON], [INFO]. (а.с. 18-27, 76, 99, 100-101, 132-135) Матеріали справи свідчать, що у зв'язку з невиконанням [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № HAZ0GK01270014 від 01.11.2006 року утворилась заборгованість станом на 13.11.2014 року у розмірі - 7 831,61 долари США, яка складається з наступного: - 4 406,20 долари США - заборгованість за кредитом; - 2 156,72 долари США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 318,78 долари США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 949,91 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що в еквіваленті за курсом 15,56 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 13.11.2014 року складає 121 859,85 гривень. (а.с. 7-11) Згідно з пунктом 16 договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо після настання строку платежу зобов'язання позичальника за кредитним договором не буде виконане. Судом установлено, що позичальник [PERSON] порушила умови кредитного договору, зокрема, не здійснювала погашення кредиту та процентів за його користування в установлені кредитним договором строки. У зв'язку з виникненням простроченої заборгованості ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомив позичальника та іпотекодавця про наявну заборгованість шляхом направлення листів - вимог про усунення порушень. Прострочену заборгованість позичальник у добровільному порядку не сплатила, що стало підставою для звернення банку 26 вересня 2014 року до відповідача із письмовими вимогами про звільнення житлового приміщення квартири, що є предметом іпотеки, які були отримані [PERSON] - 14 жовтня 2014 року. Однак позичальник та іпотекодавець не вжила заходів для погашення заборгованості й звільнення предмету іпотеки - квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-17). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним. Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, за комісією, а також інші витрати згідно умов. За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003р. № 898-IV (далі - Закон України «Про іпотеку») іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із ч.1,ч.2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно ч.4 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР від 30.06.1983р. № 5464-X (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Проте, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України від 03.06.2014 № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року за №1304-VIІ, вбачається, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Суд констатує, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склались між сторонами спору. Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що 1 листопада 2006 року [PERSON] одержала кредит у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в іноземній валюті зі строком погашення до 1 листопада 2026 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених договором для придбання нерухомого майна: однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], у забезпечення його виконання передала в іпотеку цю однокімнатну квартиру, загальною площею 31,20 кв.м., житловою площею 16,70 кв.м. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON], зазначила, що придбана квартира використовується відповідачкою, як місце постійного проживання з нею її членів сім'ї, а саме її малолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки іншого житла вони не мають про що свідчить надана довідка про реєстрацію з місця проживання у вищевказаній квартирі за вказаною адресою. Таким чином, загальна площа предмету іпотеки не перевищує 140 кв.м., це нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальниці кредиту [PERSON] одержаного у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в іноземній валюті зі строком погашення до 1 листопада 2026 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених договором для придбання нерухомого майна, іншого житла у [PERSON] немає. Враховуючи наведене, у вимогах ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення слід відмовити саме з підстав, передбачених п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року за №1304-VIІ, який набрав чинності 7 червня 2014 року. Доводи відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON] підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства. З огляду на наведене, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог повністю. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, у разі залишення позову без задоволення, судові витрати, понесені позивачем витрати відповідачем не відшкодовуються. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed