Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У жовтні 2013 року позивачка звернулася до суду із зазначеними вимогами посилаючись на те, що сторони даної справи є учасниками права спільної часткової власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS], при цьому позивачці належить 70100 частин даної квартири, а відповідачці 30/100. Посилаючись на те, що вказане квартира належить до категорії неподільних речей, спільне користування даним об'єктом нерухомого майна сторонами є неможливим, а частка відповідачки у праві спільної часткової власності є незначною, позивачка просила суд задовольнити пред'явлені вимоги, припинити право власності відповідачки на належну їй частку у спільному майні сторін, визнавши право власності на дану частку за позивачкою. У судовому засіданні представник позивачки підтримав пред'явлені вимоги. Відповідачка та її представник позов не визнали, посилаючись на відсутність правових підстав для припинення права власності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2013 року сторонам даної справи на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. При цьому позивачці належить 70100 частин спірної квартири, а відповідачці 30/100. Дана квартира складається з двох ізольованих кімнат площею 14 кв.м. і 17,2 кв.м. відповідно, загальна площа квартири становить 50,7 кв.м. Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги позивачка посилається на те, що спільне користування квартирою сторонами є неможливим, як є неможливим і поділ даного об'єкта нерухомого майна в натурі, відповідачка, частка якої у спільному майні є незначною, має на праві власності інше житлове приміщення, а відтак припинення її права власності на спірну частину квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам. Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне користування і володіння майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Проте, як було зазначено вище, спірна квартира, співвласниками якої є дві особи, складається з двох ізольованих кімнат площею 14 кв.м. і 17,2 кв.м. Належна відповідачці частка у праві спільної власності сторін складає майже третину, а відтак твердження позивачки про те, що така частка є незначною, суд вважає помилковим. Будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність об'єктивної можливості спільного користування сторонами належною їм квартирою суду не надано. Посилання позивачки на те, що відповідачка не проживає у вказаній квартирі, натомість самовільно вселила в одну з кімнат даного житлового приміщення невідому особу, є голослівними та не підтверджуються доказами. Крім того, вселення співвласником у житлове приміщення третьої особи без згоди інших співвласників тягне за собою інші правові наслідки, аніж позбавлення такого суб'єкта права власності на належну йому частину житла. Сама по собі та обставина, що відповідачка є співвласником іншої квартири у м. Києві, не свідчить про те, що припинення її права на частину спірного житла не завдасть істотної шкоди її інтересам та не є підставою для застосування норми ст. 365 ЦК України. Та обставина, що згідно висновку призначеної судом судової будівельно-технічної експертизи від 26 березня 2014 року виділ в натурі належної відповідачці частки у спільному майні є неможливим, вищевикладеного висновку про необґрунтованість позову не спростовує, оскільки відсутність технічної можливості реального поділу об'єкта нерухомого майна не свідчить про неможливість його спільного використання співвласниками. Посилання представника позивачки на те, що частка відповідачки у спільному майні є меншою, аніж норма житлової площі на одну особу, яка встановлена ст.47 ЖК УРСР, суд вважає помилковим, оскільки дана стаття Житлового кодексу регулює питання, пов'язані з наданням жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, а відтак її дія не поширюється на спірні правовідносини сторін, які є цивільними за своєю юридичною природою. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed