Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] , про стягнення грошових коштів. Вимогами вказаного позову є стягнення з відповідача на користь позивача 589500,00 грн., як Ѕ частину коштів, отриманих відповідачем в якості доходу від користування належною позивачу Ѕ частиною квартири [ADDRESS] та витрат на сплату судового збору. Позовні вимоги позову позивач мотивує тим, що після смерті [INFO] його батька - [PERSON] до складу спадкового майна у тому числі у війшла квартира [ADDRESS] . 08.10.2011 року дружина померлого - [PERSON] подала приватному нотаріусу КМНО Марченко О.І. заяву про відмову від належного їй спадкового майна. 23.05.2013 року відповідач подав приватному нотаріусу КМНО Сікуцькому О.А. заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька [PERSON] , за заповітом, посвідченим 29.10.1993 секретарем виконкому Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області Кохан М.М., відповідно до якого все спадкове майно заповідано [PERSON] . Вказаний заповіт, поданий відповідачем нотаріусу та отримані відповідачем на його підставі свідоцтво про право на спадщину на об`єкти нерухомого майна, у тому числі на квартиру, визнані недійсним на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року по цивільній справі №757/24826/14-ц. Відповідно до вказаного рішення суду було визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частки квартири. А тому, факти належності права власності позивачу на частку у спадковому майні з моменту відкриття спадщини у 18.05.2011 році за померлим батьком є встановленими та не потребують доказуванню. Отже, можна сказати, що позивач саме з 18.08.2011 року, тобто з моменту відкриття спадщини за померлим батьком є власником Ѕ частини квартири. Ѕ частина вказаної квартири належала позивачу до 25.09.2018 року, тобто до дати укладення договору дарування вказаної частини квартири на користь обдарованої - [PERSON] . Водночас у грудні 2018 року позивачу стало відомо, що квартира на підставі Договору найму (оренди) №1 від 28.04.25015 року була передана відповідачем у якості орендодавця в строкове платне користування орендарю - ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери». Орендарем на запит позивача було надано копії Договору найму (оренди) №1 від 28.04.2015 року, акту здачі-приймання приміщення від 05.05.2015 року, додаткової угоди №1 до Договору від 28.04.2015 року, додаткової угоди №2 до Договору від 01.06.2016 року, додаткової угоди №3 від 02.06.2016 року, копії розписок про передачу відповідачу чи його уповноваженому представнику - [PERSON] грошових коштів як орендної платина виконання умов зазначеного вище договору оренди нерухомого майна та фіскальних чеків про переказ коштів орендарям відповідачу через послуги ПАТ «Укрпошта». Наданими Орендарем позивачу копіями додаткових угод до договору, розписок та фіскальних чеків, складених на підтвердження отримання відповідачем сум орендних платежів за користування квартирою Орендарем, які додаються також до позовної заяви, - підтверджується факт отримання відповідачем (або уповноваженою особою відповідача - відповідно до п.9.5. Договору ним є [PERSON] ) одноособово грошових коштів за період з 28.04.2015 року (укладення договору оренди) по 30.08.2018 року на загальну суму 1 155 000,00 грн. Оскільки між позивачем та відповідачем будь-які договори з приводу квартири чи управління нею не укладалися, відповідно до вимог ст.359 ЦК України, - то Ѕ від суми коштів у 1 155 000,00 грн. (отримана відповідачем як дохід від використання квартири, Ѕ частка якої належить на праві власності позивачу), тобто - 577 500,00 грн. належать позивачу на праві власності. Оскільки квартира була відчужена позивачем на користь [PERSON] 25.09.2018 року, то за неповний місяць оренди у вересні - за 24 календарних дні позивач також міг отримати Ѕ від 24*(30 000 / 30) = 12 000,00 грн. Розписками, датованими листопадом 2018 року, підтверджується отримання відповідачем коштів за наступні місяці оренди. На підставі вищенаведених розрахунків, загальна сума, яка підлягає стягненню із відповідача є наступною: 577 500,00 грн. + 12 000,00 грн. = 589 500,00 грн. Отже, вказане майно (1/2 від усіх грошових коштів, отриманих як дохід від користування квартирою) мало бути передане відповідачем позивачу як власнику Ѕ частки квартири, однак цього відповідачем здійснено не було. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.09.2019 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 23.10.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив, відповідно до змісту якого вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 24.05.2013 року приватним нотаріусом КМНО Сікуцьким О. А. - зареєстрованим у реєстрі за № 1240, відповідач став власником квартири [ADDRESS] , до Спадкового реєстру внесено відповідні відомості про видачу свідоцтва і до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] . Таким чином, [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] набув 24.05.2013 року, тобто, з моменту державної реєстрації права власності. У зв`язку з цим, варто відмітити про відсутність будь-яких даних щодо набуття на той час права власності на вказану квартиру [PERSON] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року по цивільній справі № 757/24826/14-ц визнано недійсним заповіт від імені [PERSON] , посвідчений секретарем виконавчого комітету Березанської міської Ради родних депутатів Баришівського району Київської області 29.10.1993 ку та зареєстрований за № 341 та визнано недійсним свідоцтво № 1240 від 24.05.2013 року про право на спадщину за заповітом, видане приватним аріусом КМНО Сікуцьким О.А. на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Цим же рішенням визнано за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ чатину квартири [ADDRESS] . Вказане рішення, є документом, що підтверджує факт права власності [PERSON] на вказане майно, проте, факт набуття права власності, тобто мент його реалізації починає свій відлік після державної реєстрації, тобто з 21.09.2018 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, слід розмежовувати поняття право на спадкування і право власності на майно, оскільки право на спадкування реалізується шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою і отримання свідоцтва на спадщину, а набуття права власності на нерухоме майно реалізується шляхом державної реєстрації цього права на майно. Підсумовуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що позивач набув право власності на Ѕ квартири [ADDRESS] 21.09.2018 року, а саме з моменту державної реєстрації права власності. 24.10.2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої вбачається, що відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном. Спадкоємець має право володіти нерухомим майном, користуватись ним, здійснювати розпорядження, не по`язане із переходом права власності, захищати права, які виникли у нього на зазначене майно, незалежно від державної реєстрації права власності на майно. Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. При цьому відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.05.2017 року у справі №757/24826/14-ц, яке набрало законної сили за позивачем визнано право власності в порядку спадкування за законом, у тому числі на Ѕ частки спірної квартири за померлим [INFO] року батьком позивача. Оскільки до складу спадкового майна, зокрема, увійшла квартира [ADDRESS] , то право на Ѕ частину такої квартири позивач набув з 18.05.2011 року, незалежно від формального оформлення відповідачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке буле визнане недійсним вказаним вище рішенням. Наведені вище підстави підтверджують наявність у позивача права звертатися до суду із позовами для захисту своїх прав, в тому числі, - для стягнення Ѕ частини прибутків від передання відповідачем успадкованої позивачем Ѕ частини квартири в оренду. Будь-які та всі доводи відповідача, які суперечать такому висновку, є хибними, не підтверджуються ні обставинами справи, ні положеннями законодавства, а тому не можуть братися судом до уваги при вирішенні спору. В судовому засіданні, що відбулося 28.05.2020 року представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності, де вказував про те, що позивач в позовній заяві, наполягає, що він є власником спірного майна починаючи з 18.05.2011 року, згідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В такому разі відповідно до статі 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. В позовній заяві позивач стверджує, що дізнався про порушення свого права з відповіді на запит від третьої особи від 20.12.2018 року, на підставі якого йому було надано копії Договору найму (оренди) № 1 від 28.04.2015 року (далі - Договір), акту здачі-приймання приміщення від 05.05.1015 року, додаткової угоди №1 до Договору від 28.04.2015 року, додаткової угоди №2 до Договору від 01.06.2016 року, додаткової угоди №3 від 02.06.2016 року, копії розписок та фіскальних чеків про переказ коштів орендарем відповідачу через послуги - ПАТ «Укрпошта». Однак, позовна заява по перше не містить самого запиту про надання запитаної інформації, а по друге позовна заява не містить даних звідки саме, позивач дізнався що спірну квартиру хтось взагалі орендує. Оскільки позивачем не надано інших доказів по справі, зазначене вище свідчить лише про зловживання позивачем по справі своїми процесуальними правами, та намаганням позивачем змінити строк позовної давності. А відтак перебіг позовної давності повинен починатись саме з 28.12.2015 року (з дати підписання Договору), а не на день отримання запиту позивачем, у зв`язку з чим необхідно застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Відповідно до ухвали суду від 09.12.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання закінчено підготовчий розгляд справи та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Гапоненко Р.І. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в позові та відповіді на відзив. Представник відповідача адвокат - Кацинський О.В., позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач офіційно у встановленому законодавством порядку не звертався з питанням реєстрації за ним права власності на нерухоме майно, власником якого, виходячи із представлених документів є саме він. Вважає, що відповідачем права позивача не порушено. Позивач, окрім твердження про виникнення права власності на спірне майно не надав до суду жодного доказу який би підтвердив, що власне ним починаючи з 18.05.2011 року (моментом відкриття спадщини) було здійснено всіх належних від нього дій по утриманню спірного майна в належному стані, або як приклад отримання та сплата комунальних послуг. Крім того, просив суд до спірних правовідносин застосувати строки позовної давності, про що подав письмову заяву. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача та відповідача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис № 8878. Після його смерті [INFO] дружина померлого [PERSON] подала приватному нотаріусу КМНО Марченко О.І. заяву про відмову від належного їй спадкового майна та видачі Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус КМНО Сікуцький О.А., про визнання недійсним заповіту, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини. Вказаним рішення суду, у тому числі визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2017 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 25.07.2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2017 року залишено без змін. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч.2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1 та 2 статті 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна, 2) відмова власника від права власності, 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, 4) знищення майна, 5) викупу пам`яток культурної спадщини, 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону, 7) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника, 8) реквізиції, 9) конфіскації, 10) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 359 ЦК України). Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до договору дарування Ѕ частини квартири від 25.09.2018 року [PERSON] подарував [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що [PERSON] є власницею Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстровано на підставі договору дарування від 25.09.2018 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 5-429 на підтвердження чого позивачем надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Як вказує в позовній заяві позивач, він з 18.05.2011 року є власником Ѕ частки спірної квартири, а саме з моменту відкриття спадщини за померлим батьком, що встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року та має право стягнути з відповідача кошти отриманні останнім в рахунок орендної плати за вказану квартиру. З огляду на вищевказане необхідно зазначити, що відповідно до частини статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав на шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав нерухоме майно. Отже, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно з п. 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (стаття 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (стаття 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Проте, право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною четвертою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року по цивільній справі № 757/24826/14-ц визнано недійсним заповіт від імені [PERSON] , посвідчений секретарем виконавчого комітету Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області 29.10.1993 року та зареєстрований за № 341 та визнано недійсним свідоцтво № 1240 від 24.05.2013 року про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сікуцьким О.А. на ім`я відповідача на квартиру [ADDRESS] . Крім того, вказаним рішенням суду визнано за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Вказане рішення, є документом, що підтверджує факт права власності [PERSON] на вказане майно, проте, факт набуття права власності, тобто момент його реалізації починає свій відлік після державної реєстрації, тобто з 21.09.2018 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, позивач набув право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] 21.09.2019 року, а саме: з моменту державної реєстрації права власності. У відповідності до ч. 5 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі від 05.09.2018 року № 523/5506/14-ц обґрунтовуючи свою позицію, зазначив що, незважаючи на те, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), право власності на нерухоме майно разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно відповідно до Закону України про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Суди повинні були розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна, оскільки виникнення певного з названих прав пов`язується з ними моментами у часі та різними юридичними фактами. Окрім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України від 23.01.2013 року у справі № 6-142цс12, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна. У постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року у справі 6-318цс15 зроблено висновок, що прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності квартиру. Як пояснив в судовому засіданні позивач та його представник, який одночасно і є Орендарем за укладеним договором оренди з відповідачем - позивачу не передавались кошти за договором оренди саме у звязку з тим, що право власності позивача на дане нерухоме майно не було підтверджене належним чином, оскільки не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Представник позивача, який одночасно і як Орендар, на даний час продовжує користуватись даним нерухомим майном, пояснив, що кошти на даний час з грудня 2018 року він сплачує лише дружині позивача, оскільки у неї виникло право власності на 1/2 частину квартири, яке підтверджується належним чином - тобто зареєстроване у встановленому законом порядку, а відповідачу, з цього ж часу орендну плату він не сплачує, оскільки відповідач свою частку не зареєстрував, отже його право власності не підтверджується належним чином. Крім того, позивач стверджує, що наданими Орендарем позивачу копіями додаткових угод до договору, розписок та фіскальних чеків, складених на підтвердження отримання відповідачем сум орендних платежів за користування квартирою, які додаються до позовної заяви підтверджується факт отримання відповідачем (або уповноваженою особою відповідача - відповідно до п.9.5. Договору ним є [PERSON] ) одноособово грошових коштів за період з 28.04.2015 року (укладення договору оренди) по 30.08.2018 року на загальну суму 1 155 000,00 грн. Однак, твердження позивача є передчасним та таким що ґрунтується на припущеннях, виходячи з наступного. Відповідно до п. 4.2. Договору визначений порядок розрахунку, між сторонами, який передбачає що орендна плата сплачується в безготівковому на розрахунковий рахунок Орендодавця вказаний у реквізитах або готівковому порядку під розписку Орендодавцю або його представнику, не пізніше 10 числа поточного місяця, за який здійснюється оплата починаючи з травня 2015 року. За умовами договору Орендодавцем за Договором є Громадянин України [PERSON] . Згідно з п. 9.5. Договору уповноваженими представниками від імені «ОРЕНДОДАВЦЯ» є [PERSON] . Відповідно до статті 244 ЦК України представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів, зокрема довіреності на право - [PERSON] отримувати грошові кошти від Орендаря за Договором, більше того в самому договорі право представлення Орендодавця перед Орендарем гр. [PERSON] в частині отримання орендної плати, враховуючи розмір орендної плати вказаний в договорі визначався сторонами на 1000,00 грн. Також, суд вважає недоведеною обставину отримання відповідачем коштів в зазначеному позивачем розмірі від здачі в оренду житлового приміщення і з тих підстав, що жодних доказів передачі [PERSON] [PERSON] грошових коштів матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову В порядку ст. 141 ЦПК України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed