Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його неповнолітнього сина та її онука [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що в 1984 році згідно ордера №045737 від 23.10.1984 року вона отримала квартиру [ADDRESS] на сім»ю з трьох осіб: себе, сина [PERSON] та доньку [PERSON] Квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 43,8 кв.м., загальною площею 78,3 кв.м. 27.02.2009 року вона приватизувала спірну квартиру і згідно свідоцтва про право власності від 05.02.2009 року є власником вказаної вище квартири. В даний час в квартирті зареєстрована вона, відповідач у справі - її син, її онук та третя особа по справі - її донька. В 2003 році її син одружився, від шлюбу народився син [PERSON], [INFO], який був зареєстрований у спірній квартирі 21.09.2006 року. З народження її онук в спірній квартирі не проживав, де він проживає їй не відомо. Її син - відповідач у справі проживає у квартирі періодично. Квартирну плату та комунальні послуги за онука, який не проживає в спірній квартирі сплачує вона, її це не влаштовує, оскільки вона не може розпорядитися своєю власністю, не може оформити договір дарування або продати квартиру, що належить їй на праві власності. Оскільки її малолітній онук не проживає в її квартирі, членом її сім»ї ніколи не був, його речей в квартирі немає, вимушена звернутися до суду з даним позовом, просила суд визнати її онука таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], що діє в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON], 2005 року народження у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Пояснив, що після одруження у 2003 році, вони з дружиною та сином якийсь час проживали у її батьків, потім постійно, якийсь час жили у його матері в спірній квартирі, так відбувалося до 2014 року, більшу частину року вони проживали у його матері. В спірній квартирі є всі речі для дитини, її повноцінного в ній проживання, ліжко, стіл, іграшки. Починаючи з 2014 року його матір почала перешкоджати проживати йому з сім»єю в спірній квартирі, постійно викликала працівників міліції, сварилася з його дружиною та псувала їм їжу, тому він після цього постійно не може проживати разом з своює сім»єю в квартирі. Оскільки у них з позивачем склалися конфліктні стосунки, в силу таких обставин, а також враховуючи те, що у нього є неповнолітній син та з метою не порушення моральних засад суспільства та психіки дитини він періодично проживає в квартирі з сином, дружина в цей час проживає у своїх батьків. Щодо оплати комунальних послуг за спірну квартиру, то зазначив, що постійно надає матері кошти на сплату таких послуг, а вона не відмовляється їх приймати. Вказав, що хоча він з сином не можуть проживати постійно у спірній квартирі, однак інтересу до неї не втратили, там знаходяться його речі, речі його осина, він постійно за себе сплачує комунальні послуги, тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав пояснення відповідача в судовому засіданні, заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду лист, в якому просить розглядати справу у його відсутність та відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки у випадку його задоволення, будуть порушені права та інтереси дитини. Третя особа по справі [PERSON] в судовому засіданні просила суд про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача та його представника, третьої особи, допитавши свідків, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що неповнолітній син відповідача у справі [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 21.09.2006 року. 27.02.2009 року позивач приватизувала спірну квартиру і згідно свідоцтва про право власності від 05.02.2009 року є її власником. Відповідно до довідки виданої позивачу ЖБК «Шовковик-10» у вказаній вище квартирі зареєстрована також вона, її син - відповідач у справі та її донька - третя особа. Обґрунтовуючи в судовому засіданні свої позовні вимоги позивач посилалася на те, що після народження її онука - [INFO], син з своєю сім»єю проживає у батьків дружини [ADDRESS]. Її онук у 2009 році деякий час проживав у спірній квартирі разом з батьками, то місяць то тиждень, але не постійно. З 2014 року її син періодично проживає у неї, сплачує за себе житлово комунальні послуги, проте дитина з ним не проживає в цей час. Те, що у них з донькою з сім»єю сина виникають конфліктні ситуації - не заперечувала. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У ст. 71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно роз'яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В судовому засіданні відповідач у справі зазначив, що починаючи з 2014 року його матір почала перешкоджати проживати йому з сім»єю в спірній квартирі, постійно викликала працівників міліції, сварилася з його дружиною та псувала їм їжу, тому він після цього постійно не може проживати разом з своєю сім»єю в квартирі. Оскільки у них з позивачем склалися конфліктні стосунки, в силу таких обставин, а також враховуючи те, що у нього є неповнолітній син та з метою не порушення моральних засад суспільства та психіки дитини він періодично проживає в квартирі з сином, дружина в цей час проживає у своїх батьків. Також відповідач в судовому засіданні пояснював, що постійно сплачує кошти за комунальні послуги по спірній квартирі. Даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач не заперечувала того, що дійсно відповідач надає кошти в рахунок комунальних платежів за квартиру. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом також було встановлено, що в спірній квартирі неповнолітній син відповідача - [PERSON] не має змоги проживати постійно, оскільки між його батьками та бабусею виникають конфліктні ситуації, а він в силу свого віку не може самостійно там проживати. Акти складені власниками квартир [ADDRESS], подані позивачем до суду як докази не проживання в спірній квартирі неповнолітнього онука позивача по справі (а.с. 29-31) не можуть бути прийняті судом, як належні докази його не проживання в спірній квартирі, оскільки вони складені сусідами позивача, не затверджені посадовою особою ЖБК. Крім того, допитані в якості свідків в судовому засіданні власники квартир 212 та 216 - [PERSON], [PERSON], пояснювали, що вказані акти складалися без присутності представників ЖБК, просто позивач запрошувала їх до себе і вони підписували в її квартирі ці акти. Вказані свідки в судовому засіданні засвідчили про те, що коли вони були в квартирі у позивача, то відповідача з неповнолітнім сином в ній не бачили, проте бачили їх біля будинку та біля магазину «Сільпо», що знаходиться поряд з будинком. До показів свідків в судовому засіданні суд ставиться критично, оскільки вони не узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні судом доказами. Судом також не приймається до уваги, як доказ не проживання в спірній квартирі неповнолітнього онука позивача по справі, наданий нею суду та проглянутий в судовому засіданні відеозапис, оскільки інформації, на підтвердження якої його було надано він не містить. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed