Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що 24.10.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 01/14-00525 з додатками, згідно якого лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ Бєларус 82.1 вартість 205\~000 гр.) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Позивач зазначав, що представник відповідача в усній формі розяснила, що він (позивач) повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 105000 гр. та 18000 гр. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладений договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. В той же день було сплачено розрахунок на суму 105000 гр., через 4 дні 18000 гр. з зазначенням призначення платежу згідно договору № 01\\14-00525. Однак, представником не було розяснено призначення платежу коштів в розмірі 123000 грн. (105000 гр. + 18000 гр.), з яких 10 % вартості трактора, а саме 20500 гр. виявилось комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням договору. Він же (позивач) вважав, що це часткова оплата вартості трактора. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору будуть виконані, проте протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був придатний. Компанія відмовилась передавати предмет Лізингу з посиланням на те, що за такою ціною трактора в них немає є тільки дорожчі, а сплачена сума в розмірі 2050 гр. є комісією з а організацією та оформлення договору. Таким чином, вважав, що відповідач ввів його в оману. Просив договір фінансового лізингу № 01/14-00525 з додатками від 24.10.2014 року визнати недійсним та стягнути з ТОВ «Лізинг компанія «Автофінанс» сплачені кошти в розмірі 123000 гр., а також сплачену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 669 гр. В судовому засіданні позивач [PERSON]та його представник [PERSON] позов підтримали та підтвердили вищевказані обставини. Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, на час розгляду справи письмових пояснень не надав. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд вважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів і проти такого вирішення справи не заперечує позивач. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу № 01 \\ 14-00525, предметом якого є трактор марки МТЗ - Бєларус-82.1, вартістю 205 000 гр. Згідно з ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) і такий правочин не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Істотними умовами договору є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розміром лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд вважає, що вище вказані норми закону сторонами дотримані. Умовами укладеного між сторонами по справі договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування та лише потім передати його у право | користування та розпорядження лізингоодержувачу. Щодо вимог позивача відносно подорожчання предмета лізингу всупереч попередніх домовленостей, то сторони виходили та повинні керуватися положеннями даного договору, а не домовленостями. Про можливе подорожчання предмету лізингу вказано в п. 1.6 даного договору. Сторонами погоджено, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від офіційного дилера (виробника). Щодо несправедливих умов договору, що визначені у п.1.6 Договору та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, суд враховує, що зміна вартості предмету лізингу не залежить від лізингодавця, а повязана з цінами, що встановлюються виробником товару, а самому ліцензодавцю не надано право збільшувати на власний розсуд вартість трактора, що в силу ч.1 ст. 18 ЗУ «Про фінансовий лізинг» і відноситься до несправедливих умов, які обмежують право споживача. У відповідача наявний обов'язок придбати товар у свою власність саме за ту ціну, яка є на момент купівлі товару у дилера, а оскільки договором надане право лізингоотримувачу сплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців, за такий період ціна товару може змінитися, у звязку з чим відповідач не має можливості придбати товар за ціною, яка діяла на момент підписання договору. Слід зауважити, що договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що у разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору. Посилання позивача на порушені, на його думку, права як позивача, визнання несправедливими окремих умов договору не є підставою для визнання всього договору недійсним, а лише окремих його положень, про що розяснено у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про захист прав споживачів». Така позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 11.09.2013 року за результатами перегляду справи № 6-40цс13. Суд вважає, що позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач під час попередніх переговорів та підписання договору діяв нечесно, ввів позивача в оману, оскільки, як вбачається з аналізу умов договору фінансового лізингу між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які вимагаються діючим законодавством, позивач під час підписання договору та сплати відповідних платежів не був позбавлений можливості ознайомитися зі змістом договору, яким чітко встановлені види обовязкових платежів, їх призначення та розмір та вказані відповідні конкретні формули, на підставі яких були враховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п.8.1 статті 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до цього договору, які є його невідємною частиною. На підставі викладеного, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», ст.ст. 202, 203, 208, 526, 546-548, 610, 629, 806-809 ЦК України,

Outcome: dismissed