Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

У вересні 2019 року адвокат Хівріч О.В., яка діє в інтересах позивачки [PERSON] (позивач, [PERSON] , позичальник) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (відповідач, АТ «Ідея Банк», Банк ) у якому просив прийняти рішення, яким: визнати недійсним з моменту укладання пункт 1.10. кредитного договору №Z75.24195.004942278 від 20.02.2019 року, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , в частині визначення у графіку щомісячних платежів за кредитним договором щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, що підлягає сплаті за період з 20.03.2019 року по 20.02.2022 року у розмірі 51 031, 80 грн; зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок сплачених з часу укладання кредитного договору № Z75.24195.004942278 від 20.02.2019 року [PERSON] платежів, зарахувавши сплачену плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 7 087,75 грн у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що кредитний договір № Z75.24195.004942278 від 20.02.2019 року, укладений між нею та АБ «Ідея Банк» містить несправедливі умови щодо сплати коштів за обслуговування кредиту, розмір яких відповідно до графіку щомісячних платежів (п. 6.1 договору) становлять 1 417 грн 55 коп. щомісячно. Загалом за 36 місяців користування кредитними коштами у розмірі 49 050 грн 00 коп. банк нарахував плату за обслуговування у розмірі 51 031 грн 80 коп. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.09.2019 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 03.02.2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність. Також просив провести розгляд справи за його відсутності. У період часу з вересня 2019 року по 11.02.2021 року справа перебувала в провадженні іншого складу суду. Протокол повторного розподілу судової справи між суддями від 12.02.2021 року головуючим у справі визначено суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.02. 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.07.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися. Від представника позивача - адвоката Хіврич О.В. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача. Представник відповідача до суду не з`явився з невідомих суду причин. Враховуючи прохання представника позивача справу розглядати без його та позивача участі, наявність поданого відповідачем відзиву на позов, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, які не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.02.2019 року між позивачкою та відповідачем укладено кредитний договір № Z75.24195.004942278, відповідно до умов якого передбачено, що Банк надає позивальнику (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49 050,00 грн включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору (п. 1.1. договору). Банк надає кредит у день підписання договору строком на 36 місяців. Пунктом 1.3. цього договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 0,49% (Маржу Банку). Станом на день укладання договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління Банку, становить 9,5 % що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 9,99% (п. 1.4. кредитного договору). Пунктом 1.10. договору передбачено, що за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт - Центрі , шляхом направлення СМС - повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позивальника з використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позивальника; опрацювання запитів позивальника, що направленні Банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Також згідно до п. 2.1. цього договору, позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 щомісячних внесків включно до 20 дня/числа кожного місяця згідно графіку щомісячних платежів. Пунктом 3.1.1. договору передбачено, що позичальник зобов`язаний одержати і використати кредит на зазначені у даному договорі цілі. Відповідно до графіку щомісячних платежів за кредитним договором, позичальник зобов`язаний здійснювати щомісячними платежами за договором про споживчий кредит до 20 числа кожного місяця рівними частинами у фіксованому розмірі у сумі - 2 999,48 грн., яка складається з грошових коштів на погашення суми кредиту та за проценти за користування кредитом (у фіксованому розмірі для кожного місяця окремо) та оплати за обслуговування у фіксованому розмірі по 1 417,55 грн щомісяця. Так загалом, відповідно до графіку щомісячних платежів за кредитним договором позивачка повинна погасити: суму кредиту у розмірі 49 050,00 грн, проценти за користування кредитом у розмірі 7 899,20 грн та плату за обслуговування у розмірі 51 031,82 грн. Також сторонами укладено угоду №С-001-047318-19-980 від 20.02.2019 року про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки відповідно до умов якої АТ «Ідея Банк» відкрив для [PERSON] відновлювальну кредитну лінію, поточний рахунок № [NUMBER] у валюті гривня та випускає позивачу кредитну картку. Відповідно до статей 15 та 16 ЦК України, статей 4 та 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.ст. 3, 6 та 627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VIII від 15.11.2016 р., який набрав чинності з 10.06.2017 р. (далі - Закон №1734-VIII), споживче кредитування - це правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно з ст. 12 Закону №1734-VIII у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (ч. 5 ст.12) При цьому, згідно з статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII, від 12.05.1991р. (в редакції, чинній на час укладання між сторонами кредитного договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. За змістом ст. 11, 202, 626 ЦК України договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1, 4 та 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст.217 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до приписів статей 12, 13 та 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони, діючи вільно, на власний розсуд, уклали кредитний договір, із змісту якого вбачається, що сторонами обумовлені істотні умови для даного виду договору - сума кредитних коштів, порядок їх надання Банком позичальнику, строк, порядок та умови повернення кредиту позичальником, розмір відсотків за користування ними, відповідальність за порушення зобов`язань. Також кредитним договором встановлено право Банку як кредитодавця на отримання та відповідний обов`язок [PERSON] , як позичальника сплатити щомісячно комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,9% від загальної суми заборгованості за кредитом, що становить в твердій грошовій сумі 1 417,55 грн. щомісячно. Надаючи оцінку доводам позивачки щодо правомірності включення до кредитного договору умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд виходить з того, що в силу вимог статей 47, 55 «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час укладання між сторонами кредитного договору) Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в законі. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. При цьому, за змістом п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою визнається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. За змістом статті 1054 ЦК України надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком Банку із зустрічним обов`язком Позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Оскільки послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин. Така дія як обслуговування кредитної заборгованості не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц, від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17, від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц. Відповідачем не надано інформації які конкретно послуги включає обслуговування кредитної заборгованості крім встановлених частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», що надаються безоплатно, а також які здійснюються на власну користь банку. Враховуючи наведене, оскільки позивачці встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення пункту 1.10 ( в межах позовних вимог) кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором є нікчемними. Адже обслуговування кредитної заборгованості само по собі не є окремою послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому встановлення Банком в кредитному договорі комісії за обслуговування кредитної заборгованості обмежує права споживача-фізичної особи порівняно з правами, встановленими вказаним Законом, у зв`язку з чим така умова є нікчемною (недійсною в силу ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Разом з тим, звертаючись до суду з цим позовом, позивачка [PERSON] , в особі свого представника адвоката Хівріч О.В. просить визнати відповідне положення кредитного договору недійсним. Однак така позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки суд захищає порушені, оспорюванні, невизнані права, свободи та інтереси у належний спосіб, який повинен бути ефективним, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним. Визнання правочину недійсним в судовому порядку відбувається за позовом особи, яка заперечує його дійсність із встановлених законом підстав, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом. Якщо ж недійсність правочину прямо встановлена законом, він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, а також у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17 та від 21 жовтня 2020 року у справі №194/1387/19. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, підстав для визнання умов кредитного договору про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,9 % від загальної суми заборгованості недійсними немає, оскільки недійсність (нікчемність) такої умови встановлена законом і визнання її недійсною судом не потребується, у зв`язку з чим в задоволенні позову в цій частині вимог слід відмовити. Однак, у зв`язку з тим, що умови кредитного договору 1.10 про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1 417,55 грн щомісячно та у загальній сумі що становить 51 031,80 грн, від загальної суми заборгованості, викладені графіку щомісячних платежів за кредитним договором до Договору Z75.24195.004942278 від 20.02.2019 року, є нікчемними, суд вважає, що в порядку застосування наслідків недійсного правочину відповідно до ст. 216, 217, 236 ЦК України, відповідач зобов`язаний здійснити перерахунок внесених [PERSON] платежів за кредитним договором №Z75.24195.004942278 від 20.02.2019 року з моменту його укладання, зарахувавши фактично сплачену нею суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів за цим кредитним договором. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивачка була звільнена від сплати судового збору при поданні даного позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 767,40 грн.

Outcome: partial