Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

у жовтні 2013 року позивачка звернулася до суду із позовом у якому просила стягнути з Управління Держземагентства у Вишгородському районі Київської області на свою користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 3 червня 2013 року по 15 жовтня 2013 року у розмірі 6 613 грн. 84 коп. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 3 червня 2013 року вона звільнилася з роботи за угодою сторін, відповідно до частини 1 статті 36 КЗпП України. На день звільнення з роботи відповідач відмовився виплачувати їй заробітну плату у зв'язку з відсутністю грошових коштів і лише 5 вересня 2013 року виплатив основну її частину у розмірі 3 098 грн., а 15 жовтня 2013 року їй було нараховані ще 106 грн. Дії відповідача вважає незаконними та такими, що порушують вимоги Кзпп України. У судовому засіданні представник позивача збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з 3 червня 2013 року по 15 жовтня 2013 року у розмірі 6 613 грн. 84 коп.; завдану моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. та судові витрати, надавши відповідні розрахунки. Представник відповідача проти позову заперечував, стверджуючи, що у зв'язку із реорганізацію установи, яку вона представляє та зміною рахунків, реальної можливості для проведення своєчасного розрахунку із позивачкою не було, тому остаточний розрахунок із [PERSON] було проведено лише 15 жовтня 2013 року. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу від 3 червня 2013 року № 18-к [PERSON] звільнено з посади головного спеціаліста з питань кадрової роботи та державної служби відділу Держземагентства у Вишгородському районі Київської області з 3 червня 2013 року за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України, яким також, вирішено питання про проведення розрахунку із позивачкою у зв'язку із її звільненням (а.с.57). Копією трудової книжки, яка знаходиться в матеріалах справи, також підтверджується, що 3 червня 2013 року [PERSON] звільнено за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України (а.с.8-9). Відповідно до розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 15 жовтня 2013 року середній заробіток складає 6 613 грн. 84 коп. (а.с.3). З листа територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області від 30 вересня 2013 року № 536/02-17 вбачається, що перевіркою встановлено, що при звільненні працівника [PERSON] виплата всіх сум, що належать від Управління Держземагентства у Вишгородському районі не проведено в день звільнення, що є порушенням частини 1 статті 116 КЗпП України. За результатами перевірки складено акт від 25 вересня 2013 року № 10-20-087/79, надано припис директору підприємства від 26 вересня 2013 року № 10-20-087/69-69 про усунення виявлених порушень у встановлений законом те5рмін, складено протокол за частиною 1 статті 41 КУпАП від 26 вересня 2013 року № 10-20-087/85 та передано до Вишгородського районного суду(а.с.4). Відповідно до постанови Вишгородського районного суду Київської області від 18 листопада 2013 року [PERSON], який працює начальником Управління Держземагентства Вишгородському районі Київської області визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 41 КУпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді адміністративного штрафу у розмірі тридцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн. саме за порушення вимог законодавство про працю при звільненні позивачки. Зазначена постанова є чинною на час розгляду справи у суді (а.с. 70). Відповідно до наказу від 1 червня 2013 року № 41 реорганізовано відділ у Вишгородському районі Київської області шляхом перетворення в Управління Держземагентства Вишгородському районі Київської області. Створено та затверджено персональний склад Комісії з проведення реорганізації відділу Держземагентства Вишгородському районі Київської області (а.с.23-24). З листа від 8 листопада 2013 року № 2337, вбачається, що на підставі наказу Держземагентства України № 239 «Про реорганізацію», Відділом Держземагентства у Вишгородському районі Київської області розпочато реорганізацію шляхом перетворення в Управління Держземагентства Вишгородському районі Київської області, який передбачав надання відповідних документів до Державної казначейської служби у Вишгородському районі, а саме: документів для поновлення особової справи. Рахунки Управління Держземагентства Вишгородському районі Київської області на цей період не підкріплювалися асигнуваннями. Нарахована заробітна плата за період з червень -серпень працівникам була виплачена в вересні 2013 року (а.с.58). Відповідно до розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] за період з січень - лютий 2013 року, виданий Управлінням Дерземагентства у Вишгородському районі Київської області, середньоденна заробітна плата складає 69 грн. 93 коп. (а.с.19). Згідно табелю обліку використання робочого часу вбачається, що [PERSON] за січень 2013 року відпрацьовано 162 години, а за лютий 2013 року - 160 годин (а.с.20-21). З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу Згідно частини 1 статті 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, законодавець не зробив жодних виключень, які б надавали можливість роботодавцю провести розрахунок із працівником при звільненні, у тому числі [PERSON] поза межами строків, визначених у статті 116 КЗпП України. Тому, посилання представника відповідача на ті обставини, що фактична можливість проведення розрахунку із позивачкою була відсутня із об'єктивних причин, а саме у зв'язку із реорганізацію Управління держземагенства у Вишгородському районі Київської області, судом до уваги не береться. Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат заробітної плати за два останні календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. За змістом роз'яснення, даного судам у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Наданий суду представником позивачки розрахунок суми, яка має бути стягнена із відповідача у через несвоєчасний розрахунок у зв'язку із звільненням позивачки у період із дня звільнення по день фактичного розрахунку (3 червня 2013 року - 15 жовтня 2013 року), є обґрунтованим та вірним. Доказів, які б спростовували таку суму чи підтверджували своєчасність проведеного розрахунку із [PERSON], відповідачем суду не надано, тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку із 3 червня по 15 жовтня 2013 року підлягає задоволенню, так як ґрунтується на вимогах закону. Щодо стягнення моральної шкоди, судом зазначається, що у відповідності до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, якщо вона стала наслідком порушення законних прав працівника. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи душевних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконною дією або бездіяльністю інших осіб. Так, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, в супереч вимог статті 60 ЦПК України, позивачем суду не надано належних доказів, що підтверджують перенесення нею душевних страждань, їх тривалість, наявність порушення нормальних життєвих зв'язків у результаті неправомірний дій відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні [PERSON] Тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат судом зазначається наступне. Відповідно до статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно договору про надання юридичної допомоги та представництво в суді від 2 вересня 2013 року вбачається, що позивач уповноважила, а [PERSON] прийняв на себе зобов'язання особисто представляти інтереси довірителя в ході розгляду справи та вживати всі передбачені законом заходи для захисту інтересів свого довірителя, своєчасно та в повному обсязі інформувати його про рух справи та наслідки вчинених процесуальних дій. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 11 листопада 2013 року за № 05 [PERSON] перерахувала кошти в сумі 1 300 грн. на рахунок ФОП [PERSON] відповідно до акту надання послуг від 11 листопада 2013 року. Відповідно до статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 21 грудня 2011 року за № 4191-VІ - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами Розмір мінімальної заробітної плати на 2014 рік затверджено Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та становить 1 218 грн. Представник позивачки [PERSON], приймав участь в судових засіданнях загальною тривалістю 56 хв., що підтверджується журналами судових засідань, які знаходяться в матеріалах справи. Таким чином, граничний розмір витрат на правову допомогу, який підлягає стягненню з відповідача складає 1 160 грн. та складається з: - участь в судових засіданнях 56 хв. - 460 грн.; - прийняття справи та досудове ознайомлення з матеріалами - 150 грн.; - підготовка позовної заяви - 400 грн.; - підготовка комплекту документів для направлення до суду - 150 грн. За таких обставин позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Крім того, частково, питання про судові витрати має бути вирішено відповідно до частини 2 статті 88 ЦПК України, так як позивачка була звільнена від сплати судового збору на підставі статті 81 ЦПК України. Тому, суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати у розмірі 114 грн. 70 коп., з урахуванням дати подання позову до суду та редакції Закону України «Про судовий збір», що діяла на той час.

Outcome: partial