Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-28 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради, в якому просить визнати недійсним пункт 4.4 договору оренди земельної ділянки. На обґрунтування вимог позову [PERSON] посилається на те, що 10 липня 2007 року між ним і Маріупольською міською радою був укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого згідно з рішенням Маріупольської міської ради від 19 червня 2007 року №5/13-2055 йому надано в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться по [ADDRESS], кадастровий [NUMBER]. У грудні 2016 року до нього був поданий позов Маріупольською міською радою про стягнення орендної плати за зазначеним договором оренди, у зв'язку з чим позивачу стало відомо, що відповідач не визнає та оспорює його право на сплату орендних платежів за оренду земельної ділянки комунальної власності відповідно до приписів діючого податкового законодавства. Відповідно до п.4.4 укладеного договору орендна плата за землю вноситься за базовий податковий (звітний) період щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Оскільки спеціальним законом, а саме статтею 21 Закону України «Про оренду землі», заборонено сторонам договору оренди землі самостійно визначати строки внесення орендної плати за землю, вважає, що п.4.4 договору оренди слід визнати недійсним. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України, в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 грудня 2016 року відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено її до розгляду на 13 січня 2017 року У судовому засіданні позивач [PERSON] присутнім не був, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, додатково надали заяву про поновлення строку на захист порушеного права. Представники відповідача Маріупольської міської ради Науменко З.Г., Зіновєв І.Г., Юдін О.С. у судовому засіданні проти вимог відповідача заперечували, просили у задоволенні позову відмовити за безпідставністю, а також наполягали на застосуванні строку позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Маріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, вирішуючи питання, передбачені, статтями 12, 264 ЦПК України, в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, виходить з такого. Судом установлено, що 10 липня 2007 року між Маріупольською міською радою та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого згідно з рішенням Маріупольської міської ради від 19 червня 2007 року №5/13-2055 позивачу надано в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться по [ADDRESS], кадастровий [NUMBER], строком на 10 років - до 19 червня 2017 року. (а.с.6) Згідно з вимогами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення,зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із Законом України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч.1 ст.93, ст.206 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. На момент укладання оспорюваного договору правовий механізм сплати за землю визначався Законом України «Про плату за землю». Так відповідно до статті 13 цього Закону підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки. Статтею 15 Закону України «Про плату за землю» (в редакції станом на дату укладення оспорюваного договору) визначено, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Положеннями статті 17 Закону України «Про плату за землю» (в редакції станом на дату укладення оспорюваного договору) було передбачено наступне. Податкове зобов'язання по земельному податку, а також по орендній платі за землі державної та комунальної власності, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Земельний податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності громадянами сплачується рівними частками до 15 серпня і 15 листопада. Положеннями статті 19 Закону України «Про плату за землю» було передбачено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за угодою сторін у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності). Відповідно до положень статті 21 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на дату укладення оспорюваного договору) орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України «Про плату за землю»). Відповідно до п.4.4 оспорюваного договору орендна плата за землю вноситься за базовий податковий (звітний) період щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця. Таким чином, на час укладення договору виключно Законом України «Про плату за землю» було визначено розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю, тобто сторони договору мали їх узгодити та визначити відповідно до статі 17 вказаного Закону, які, за проведеним аналізом, тотожні між собою, зокрема у п.4.4. Договору та ч.1 ст.17 цього Закону. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що встановлені у п. 4.4 договору оренди земельної ділянки строки внесення платежів не суперечили чинному на момент його укладення законодавству (сторони не визначали інші строки та порядок внесення платежів) та були визначені та узгоджені сторонами договору, що відповідало положенням законодавства, яке діяло на часу укладення договору та наступного виконання його умов сторонами, в зв'язку з чим, суд вважає, що доводи позивача не є підставою для визнання недійсним вказаного пункту договору. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За таких обставин правові підстави для визнання недійсним п.4.4 договору оренди земельної ділянки відсутні, що унеможливлює задоволення вимог позивач. Одночасно, суд вважає за необхідне зауважити, що протягом тривалого часу сторони виконували умови договору, у тому числі щодо строків внесення орендної плати, у разі ж виникнення у сторін труднощів у проведенні оплати за оренду землі, у передбачені договором строки, сторони не були позбавлені можливості врегулювати це питання шляхом внесення відповідних змін. Сторонами не надано підтвердження, що з часу набрання чинності Податковим кодексом України, сторони вживали заходи щодо внесення змін до оспорюваного Договору, а відповідно він був чинний до сплину терміну його дії. Оскільки на підставі вказаного договору виникли зобов'язання, які діють після сплину терміну його дії, суд не вважає зазначене самостійною підставою для відмові в позові, що було зазначено представником відповідача. Згідно зі статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважним причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки зібраними по справі доказами не підтверджуються доводи позивача, наведені в позовній заяві, позов задоволенню не підлягає саме за цих обставин, а не через сплив позовної давності.

Outcome: dismissed