Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

У грудні 2016 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом про надання дозволу на оформлення проїзних та візових документів для виїзду за кордон малолітній дочці [PERSON], [INFO], та дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України до країн ближнього і дальнього зарубіжжя в супроводі матері без згоди та супроводу батька [PERSON] Позов обґрунтований такими обставинами. З квітня 2006 р. по листопад 2016 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] р у них народилася дочка [PERSON] Після розірвання шлюбу сторони проживають в одній квартирі, проте мають намір роз'їхатися і жити окремо. З моменту розлучення відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, участі у житті дитини та її матеріальному забезпеченні не бере. За станом здоров'я дитина потребує правильного діагностування і лікування, і позивач має можливість забезпечити таке лікування і відпочинок дитини за кордоном, зокрема в Німеччині, Латвії та Іспанії, проте відповідач безпідставно не надає дозволу на виїзд дочки за кордон, що шкодить її інтересам. Під час розгляду справи позивач змінила предмет позову: просила надати дозвіл на оформлення проїзних та візових документів для виїзду дочки за кордон та на тимчасовий виїзд дитини за межі України в країни Європи, в тому числі у Німеччину, в період з 20 червня по 10 вересня 2017 р. в супроводі матері без згоди батька. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Пояснила, що дитина сторін має вроджені вади слуху, які згідно останніх медичних обстежень прогресують. Тому позивач знайшла у Німеччині клініку, яка готова прийняти дитину для обстеження та лікування. Вимоги обґрунтувала тим, що мати вправі самостійно обирати місце і спосіб лікування дитини, виїзд дитини за кордон для лікування відповідає її інтересам і жодним чином не порушує права батька. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали. Послалися на те, що позов поданий не в інтересах дитини, а з метою вплинути на відповідача при поділі придбаної у шлюбі квартири. Дитина дійсно має вроджені вади слуху, але питання її лікування у сім'ї ніколи не обговорювалося. З цього приводу відповідач консультувався в лікувальних закладах України, які готові прийняти дитину на обстеження та лікування, якщо таке лікування взагалі можливе. Водночас доказів, що хвороба дитини лікується, стороною позивача не надано. Як стверджує відповідач, позивач має нареченого в Німеччині і під приводом лікування дочки має намір вивезти її за кордон і там залишитися, тим самим порушивши його батьківські права. Також відповідач пояснив, що він самостійно утримує житло, бере участь у вихованні та утриманні дочки і бажає брати таку участь і в подальшому, проте позивач чинить йому у цьому перешкоди. Він не мав би заперечень щодо оформлення проїзних документів та разовий виїзд дитини за кордон на термін, необхідний для медичного обстеження, але лише в разі наявності відповідного медичного висновку. Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування просила розглянути справу у відсутність її представника та винести рішення з максимальним врахуванням інтересів малолітньої дитини. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. З 20 квітня 2006 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] р. у подружжя народилася дочка [PERSON] (а.с. 11). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 р. шлюб між сторонами розірвано (а.с. 17). Сторони мають вроджені вади слуху (є слабочуючими), і їх дочка [PERSON] також народилася з порушенням слухової функції. Дитині встановлено діагноз: двобічна сенсоневральна приглухуватість ІІ ступеню зліва, приглухуватість ІІІ ступеню справа, і за станом здоров'я дитина потребує постійного стороннього нагляду та має медичні показання для визнання її інвалідом (а.с 40, 41-42). З листа клініки «Вівантес» у Берліні вбачається, що позивач зверталася з приводу обстеження та діагностування дочки [PERSON], на що отримала підтвердження щодо надання клінікою медичних послуг іноземцям, зокрема у лор-відділенні, а саме: консультацій, анамнезу, обстеження та призначення діагностики за допомогою габаритного медичного обладнання (а.с. 55). При вирішенні вимог [PERSON] суд керується положеннями Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., нормами сімейного законодавства, які визначають права та обов'язки батьків щодо дитини, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування. Так, відповідно до ст. 3, 18 Декларації в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Ст. 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За приписом ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, підстави тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3957-ХІІ). Згідно положень ст. 2, 3 Закону № 3957-ХІІ документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, а правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3). Згідно з пунктом 4 зазначених Правил виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відтак необхідною умовою для перетину державного кордону особою, яка не досягла шістнадцяти років, є супровід її обома батьками або наявність їх нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків також можливий, але лише за певних умов, в тому числі і в разі наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що позивач має намір обстежити дитину у німецькій клініці, проте відповідач не надає нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон, що є підставою для вирішення спору в судовому порядку. Оскільки питання доцільності обстеження і лікування дитини та вибору медичної установи знаходиться поза межами правового регулювання, суд відкидає доводи відповідача щодо недоведеності необхідності такого лікування та неможливості одержання відповідних медичних послуг в Україні. Враховуючи, що позивачем заявлені вимоги щодо надання дозволу лише на тимчасовий, з визначеним часовим проміжком, виїзд дитини за кордон, і питання щодо визначення місця проживання дитини з одним з батьків, зокрема, з матір'ю, не є предметом цього судового розгляду, є необґрунтованими і доводи відповідача про намір позивача вивезти дитину за кордон на постійне проживання. Відповідно до положень ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що виїзд дитини за кордон для лікування відповідає інтересам малолітньої [PERSON], а відмова відповідача надати згоду на її виїзд при тому, що дитина дійсно має серйозні проблеми зі здоров'ям, розцінюється як зловживання ним своїми батьківськими правами. За таких обставин суд вважає позов обґрунтованим і надає дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] за кордон, а саме: до Республіки Німеччини, в супроводі матері без згоди батька на зазначений у заяві термін. Постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 07.05.2014 було затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до вказаного Порядку кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон, а оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, здійснюється на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (пп. 2 п. 7 Порядку). Відтак за чинними правилами на оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, згоди другого з батьків не вимагається. Водночас існуючі в консульських установах Німеччини правила можуть передбачати згоду другого з батьків на відкриття візи малолітній дитині, а тому суд вбачає підстави для надання дозволу на оформлення малолітній [PERSON] як проїзних, так і візових документів Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені у зв'язку зі сплатою судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial