Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

У вересні 2019р. адвокат Абросімова А.О., яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . З 08.11. 2017 року відповідач зареєстрована за вищевказаною адресою. 07.06.2019 року Святошинським районним судом м. Києва було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. З березня 2018 року відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, комунальні послуги не сплачує, спільне домашнє господарство не веде, не цікавиться інтересами родини. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Позивач самостійно займається вихованням, утриманням та розвитком дитини. 31.07. 2019 року після чергового візиту у вищевказану квартиру, майстром технічної дільниці ЖЕД-2 Харьковою Ю.А. було складено остаточний акт про те, що [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою з березня 2018 року по теперішній час, а саме по 31.07.2019 р., даний акт складено в присутності свідків. Позивач стверджує, що відповідач з березня 2018 року в квартирі за вищевказаною адресою не проживає, особисті речі відсутні. Даний факт можуть підтвердити сусіди та знайомі родини. На протязі останніх двадцяти місяців позивачу не відоме фактичне місце перебування (знаходження) відповідача. На телефонні дзвінки остання не відповідає, від діалогу відмовляється. Квартирну плату та комунальні послуги, залишаючись зареєстрованою в квартирі, [PERSON] не сплачує, квартирою не цікавляться, в ремонтних роботах участі не приймає. Комунальні послуги в квартирі надаються безперебійно і сплачуються позивачем самостійно. Дана поведінка дає право позивачу щодо захисту своїх прав та законних інтересів, як власника квартири, щодо звернення до суду з позовною заявою про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 16.09.2019р. відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 12.11.2019р. ухвалою Святошинського районного суду м. Києва прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном та вселення. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 19.02.2020р. було витребувано у приватного нотаріуса КМНО - [PERSON] належним чином посвідчену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого 29.11.2016р. та зареєстрованого в реєстрі за № 861 та належним чином посвідчені копії документів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу, квартири [ADDRESS] . Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 28.05.2020р. закрито підготовче судове засідання у вказаній справі та призначено розгляд справи по суті. 03.10.2019р. [PERSON] подала зустрічнй позов в якому просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] а саме, визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на 1 /2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 62,1 кв. м., житловою площею 42,8 кв. м. та усунути їй перешкоди в користуванні даною квартирою. В обгрунтування зустрічного позову посилалася на те, що за час подружнього життя вона з відповідачем (позивачем за основним позовом) проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували дитину. В період шлюбу ними була набута у власність трикімнатна квартира загальною площею 62,1 кв. м., житловою площею 42.8 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , що була придбана за спільні сімейні кошти, право власності на яку оформлене на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.11.2016 року приватним нотаріусом Зарембою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №861. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в п. 22 постанови від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Оскільки [PERSON] не бажає в добровільному порядку поділити спільне майно, нажите в шлюбі, і не визнає за позивачем (відповідачем по основному позову) право власності на відповідну частку у цьому майні. На сьогоднішній день відповідач змінив замки вхідних дверей спільної квартири і не пускає , чим обмежує майнові права, що підтверджується довідкою №132/46 від 25.09.2019 року, а тому просить зустрічний позов задовольнити. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Адвокатом Абросімовою А.-А.О. було подано відзив на зустрічний позов про розподіл майна подружжя в якому зазначила, що майнові відносини подружжя побудовані на засадах взаємоповаги та підтримки, і в той же час, охорони їх приватних інтересів. Отже, майнове забезпечення - наявність певного майна, певної кількості коштів, засобів і зручностей є необхідним для подружжя. Тільки володіючи певною матеріальною базою, сім`я може виконувати функції, що на неї покладаються. Відповідно до цього між подружжям виникають не тільки особисті, але й майнові правовідносини, що мають важливе значення для інших відносин подружжя. У сімейному законодавстві передбачено два режими майна подружжя - особиста приватна та спільна сумісна власність. Майно набуте на роздільні кошти, складає роздільне майно кожного з подружжя. Отже, діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте за час шлюбу, вважається таким, що належить подружжю. Протилежне має бути доведене особою, яка вважає майно роздільним і таким, що належить їй особисто. В даному випадку спірна квартира, як нерухоме майно, була набута за особисті кошти, які заощаджував позивач шляхом тяжкої та тривалої праці за кордоном разом із своїм батьком, який і надав значну частину коштів для того, щоб позивач придбав для себе та батьків квартиру. Але, коштів було не достатньо, позивачу потрібно було більше часу для збирання відповідної суми для придбання квартири, тому, лише в 2016 році, перебуваючи у шлюбі, позивач зміг придбати квартиру. Характер переданих коштів позивачу його батьком були не на користь подружжя, а несли персональне спрямування, тобто особистий характер для позивача та є в свою чергу особистою власністю останнього. Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. У відповідному листі-розписці, батько позивача - [PERSON] зазначає, що надав позивачу двадцять тисячу доларів на придбання квартири. Прошу зазначити, що даний лист був підписаний в 11.01.2003 р. за 8 років до реєстрації шлюбу між позивачем і відповідачем. Перші роки після реєстрації шлюбу відповідач проживала разом з позивачем у батьків позивача. Позивач весь цей час постійно працював, (копія трудової книжки та довідки з місця роботи додаються) Саме в 2016 році, коли позивачу вдалось накопити відповідну суму коштів, він вирішив придбати квартиру та виконати давнішню умову та прохання свого батька щодо придбання квартири. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню за наступних підстав. Як вбачається з державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу належить [PERSON] /а.с.5/. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано/а.с.15/. За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с.29/. [PERSON] до Святошинського УП ГУ НП у м. Києві було подано заяву про те, що з 03.01.2019р. його дружина [PERSON] , [INFO] не виходить на зв`язок та не з`являється по місцю мешкання. Відповідно до довідки від 05.06.2019р. Святошинського УП ГУ НП у м. Києві в ході реагування та проведення перевірки заяви було здійснено телефонний дзвінок, який належить [PERSON] та в ході телефонної бесіди остання пояснила, що вона нікуди не зникала та на даний час не має бажання спілкуватись зі своїми родичами з власних міркувань. Звернення розглянуто згідно із вимогами ЗУ «Про звернення громадян»/а.с.18/. Відповідно до складеного акту від 31.07.2019р. та від 10.03.2020р. відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з березня 2018р. /а.с.17, 116/. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК України). Статтею 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За правилом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із довідки дільничного офіцера поліції Святошинського УПГУ НП в м. Києві від 25.09.2019р. до Святошинського УП ГУ НП в м. Києві надійшло повідомлення, що за адресою: [ADDRESS] , чоловік не пускає в квартиру. В ході перевірки було встановлено, що звернулась [PERSON] , 1984 р.н., яка повідомила, що колишній чоловік не пускає до квартири /а.с.43/. У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене суд, прийшов до висновку, що відсутні беззаперечні докази, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з власної ініціативи, оскільки, як вбачається із довідки дільничного офіцера поліції Святошинського УПГУ НП в м. Києві від 25.09.2019р. вона намагалася потрапити до спірної квартири, однак отримала перешкоду у здійсненні права користування, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання відповідача такою, що втратила право користування. Щодо зустрічного позову [PERSON] , суд дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, встановив наступне. Судом встановлено, що 04.03.2011р. між [PERSON] та [PERSON] , зареєстровано шлюб Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї , актовий запис № 368. Рішенням Святошинського районного суд м. Києва від 07.06.2019р. шлюб сторін розірвано/а.с.15-16/. Судом встановлено, що під час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі 29.11. 2016р. було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка була зареєстрована за [PERSON] /а.с.89-97/. Як вбачається із матеріалів справи, 29.11.2016р. при купівлі вищевказаної квартири [PERSON] було подано заяву приватному нотаріусу КМНО Зарембі О.В. в якій вона надавала згоду на укладання договору купівлі-продажу щодо набуття у власність за спільні кошти подружжя квартиру [ADDRESS] . Крім того, нотаріусом роз`яснено, що згідно зі статтями 60,61, 65, 69, 70,74 СК України майно (в т.ч. гроші), яке набувається подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, володіння, користування і розпорядження одним із подружжя таким майном здійснюється за згодою другого з подружжя/а.с.103/. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З долучених до матеріалів справи документів вбачається, що [PERSON] працював на підприємстві ТОВ «Конкорд-Промпроект» з 05.02.2009р. - 16.12.2013р. на посаді перекладача. За час праці, майже весь час перебував у відрядженні у м.Карачі країни Пакистан /а.с.78-81/. Згідно зі ст.ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до розписки від 11.01.2003р. [PERSON] (батько позивача, відповідача за зустрічним ) подарував своєму сину [PERSON] 20 000 доларів США для покупки спільного будинку та спільного проживання в похилому віці/а.с.82/. Допитаний в залі судового засідання свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком [PERSON] - відповідача за зустрічним позовом. Зазначив, що спірна квартира була придбана за його кошти та кошти сина. Десь у 2003р. він подарував своєму сину 20 000 доларів США , які передав йому в руки, після повернення з відрядження. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON] , оскільки немає прямих доказів, що квартира, яка була придбана у 2016р. саме за кошти які були передані ним сину у 2003р. [PERSON] у своїх поясненнях наголошував на тому, що кошти буди зняті батьком з рахунку, тоді як свідок стверджував, що кошти привіз з відрядження. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не доведено, що кошти на придбання спірної квартири були його особистою приватною власністю, таким чином позовні вимоги в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя підлягають задоволенню. Крім того, згідно ст. 155 ЖК України власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування за їхньою згодою. Стаття 358 ЦК України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник може вимагати усунення будь- яких порушень його права. Як уже встановлено судом, [PERSON] зверталась до правоохоронних органів з приводу того, що її не пускають до квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому у суду є всі підстави вважати, що [PERSON] чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом є обгрунтованим та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. А тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7 483, 40 грн.

Outcome: approved