Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

У грудній 2018 року позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом. В обгрунтування вимог позовної заяви позивачами зазначено, що з 20 листопада 1975 року позивач [PERSON] постійно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] квартира у складі трьох кімнат, житловою площею 28,90 кв.м. була надана в користування її матері [PERSON] з 14.11.1944 року. З 17.03.1998 року після смерті [PERSON] особовий рахунок на вказану квартиру було переоформлено на дочку [PERSON] Крім того, у 1986 році [PERSON] одержала під розширення однокімнатну квартиру [ADDRESS] , жилою площею 15,7 кв.м. без відкриття окремого особового рахунку. На момент надання [PERSON] звільненої суміжної квартири [ADDRESS] під розширення житлової площі вона проживала разом зі своєю сім`єю у складі трьох чоловік (мати - [PERSON] , дочка - [PERSON] , онук - [PERSON] ), що підтверджується поквартирною карткою, у зв`язку з чим загальний розмір жилої площі наданий в межах норми, встановленої ст.47 ЖК УРСР. Позивачі вказують, що з 30.09.1992 року в квартирі також зареєстрована і проживає онука [PERSON] - [PERSON] На теперішній час квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] фактично об`єднані в одну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується відповідною технічною документацією. У позові зазначають, що вони мають на меті приватизувати вказану квартиру та звертались з цього приводу до Управління майном комунальної власності міста, але для реалізації такого права у позивачів відсутній документ - копія ордеру про надання жилої площі, та для оформлення права власності на квартиру необхідно визнати право користування вищевказаною квартирою. Разом із тим, право позивачів на володіння квартирою [ADDRESS] ніхто не оспорює. На підставі викладеного, а також з урахуванням доводів, викладених у позовній заяві, позивачі просять суд визнати за [PERSON] з 1986 року та за [PERSON] з 1992 року право користування на законних підставах квартирою [ADDRESS] , розміщена на 2 поверсі двоповерхового будинку та складається з 4-х кімнат загальною площею 61,0 кв.м., у тому числі: 1-а кімната (2) площею 15,7 кв.м., 2-а кімната (4) площею 13,9 кв.м., 3-я кімната (5) площею 6,6 кв.м., 4-а кімната (6) площею 8,4 кв.м., кухні (3) площею 9,1 кв.м., коридору (1) площею 7,3 кв.м. житловою площею 44,6 кв.м.; судові витрати у справі покласти на позивачів. 19 грудня 2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. 18 березня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду Від представника Управління майном комунальної власності міста 27.02.2019 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, у якому при вирішенні позову [PERSON] та [PERSON] покладався на розсуд суду з огляду на таке. Управління є виконавчим органом Полтавської міської ради, і право комунальної власності належить саме територіальній громаді. Разом із тим, громадяни дійсно мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад. Також зазначає, що в даному випадку право позивачів на приватизацію квартири [ADDRESS] ніким, зокрема Управлінням, не порушується та не оспорюється . У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав на адресу суду заяву, у якій просив про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов у повному обсязі . Від відповідача КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради до суду надійшла заява про розгляд без участі представника, відзив на позовну заяву не надходив, при вирішенні позову покладаються на розсуд суду . Відповідач Управління майном комунальної власності міста у письмовому відзиві на позовну заяву просить розглянути справу без участі представника, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, надавши належну правову оцінку доказам, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається із матеріалів позову, позивачі не можуть реалізувати своє право на приватизацію житла без визнання за ними права користування житлом в судовому порядку, а тому звернулись до суду із відповідним позовом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини право на повагу до свого житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Також ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.1 ст.12, ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України). Згідно з положеннями ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Як вбачається із позовної заяви, позивачі [PERSON] та [PERSON] (з 30.09.1992 року) разом сім`єю постійно проживають та зареєстровані у квартирі [ADDRESS] на праві користування та володіння вказаним житлом, що підтверджується, зокрема паспортними документами позивачів. Так, відповідно до копії паспорта гр. [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 17.12.1999 року, вбачається, що остання проживає за вищевказаною адресою з 20.11.1975 року . Згідно з даними паспорта гр. [PERSON] № [NUMBER] , виданого 16.05.2018 року органом №5312, та копії Витягу з державного демографічного реєстру №5312-1636739-2018 місце проживання позивача зареєстровано з 30.09.1992 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією свідоцтва серії [NUMBER] , виданого Шевченківським районним у м.Полтаві відділом РАЦС ГТУЮ у Полтавській області між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] 27.04.2018 року зареєстровано шлюб, актовий запис №441, після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] . Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Октябрським районним у м.Полтаві відділом ДРАЦС 11.11.1992 року, [PERSON] є дочкою [PERSON] та приходиться онукою [PERSON] , що підтверджується також копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 11.01.1978 року . Пунктом 5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно з п.п. 5, 6 ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських ради належить ведення обліку відповідно до закону, житлового фонду, здійснення контролю за його використанням. Як слідує із матеріалів позовної заяви та не заперечується сторонами, квартира [ADDRESS] у складі трьох кімнат, житловою площею 28,90 кв.м. була надана в користування матері позивача [PERSON] - [PERSON] з 14.11.1944 року. Після смерті [PERSON] та з 17.03.1998 року особовий рахунок на вказану квартиру було переоформлено на її дочку [PERSON] згідно з рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради №107 (архівний витяг з протоколу №6 засідання) від 17.03.1998 року . Крім того, матеріалами справи підтверджується, що у 1986 році [PERSON] одержала під розширення однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що слідує, зокрема із копії довідки начальника ГЖЕД від 20.09.2000 року та з копії рішення виконавчого комітету Полтавської міської Ради народних депутатів №477 (архівний витяг з протоколу №17 засідання) від 12.10.1988 року . Судом встановлено, що об`єкт нерухомого майна - квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , знаходиться у комунальній власності територіальної громади м.Полтави, що підтверджується копією технічного паспорту, виданого ФОП [PERSON] Дана обставина не оспорюється сторонами. Так, із наданої технічної документації вбачається, що квартира [ADDRESS] (посімейного, спільного заселення), загальною площею [ADDRESS] , розміщена на 2 поверсі двоповерхового будинку та складається з 4-х кімнат загальною площею 61,0 кв.м., у тому числі: 1-а кімната (2) площею 15,7 кв.м., 2-а кімната (4) площею 13,9 кв.м., 3-я кімната (5) площею 6,6 кв.м., 4-а кімната (6) площею 8,4 кв.м., кухні (3) площею 9,1 кв.м., коридору (1) площею 7,3 кв.м. житловою площею 44,6 кв.м. Відповідно до ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем всіма правами та несуть всі обов`язки, що витікають із договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем відповідальність за обов`язками, що витікають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Із копії поквартирної картки вбачається, що у квартирі [ADDRESS] з 28.10.1985 року основним квартиронаймачем була зазначена [PERSON] (померла [INFO] ). Крім того, мешканцями квартири вказані [PERSON] (дочка) з 20.11.1975 року, [PERSON] (дочка) з 26.11.1991 року (померла [INFO] року), [PERSON] (онук, виписаний 07.06.1988 року) та [PERSON] (онука). Разом із тим, вбачається, що відповідно до рішення №107 [PERSON] зазначена основним наймачем квартири з 17.03.1998 року . Копією довідки №2207, виданої КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради від 05.06.2018 року, підтверджується, що наймач квартири [PERSON] за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована в даній квартирі з 20.11.1975 року по день смерті [PERSON] Станом на 05.06.2018 року, крім [PERSON] , у вказаній квартирі значиться зареєстрованою її онука [PERSON] . Як було вже встановлено особовий рахунок на вказану квартиру з попереднього наймача [PERSON] , яка померла, переоформлено на її дочку [PERSON] . Таким чином, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , на сьогоднішній день проживають позивачі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відмітками у паспортах громадян України, копіями поквартирної картки, довідки КП «ЖЕО №2» ПМР . Законність вселення позивачів у вищезазначену квартиру з 1975 року та з 1992 року відповідно, ніким, в тому числі відповідачами КП «ЖЕО №2» ПМР, Управлінням майном комунальної власності міста не оспорювалось. Позивачі мають намір приватизувати вказану квартиру за адресою: [ADDRESS] , однак при зверненні до КП «ЖЕО №2» ПМР, як організації, на балансі якої перебуває будинок, отримано відповідь про те, що в архіві ордер відсутній, крім того, вказано, що квартира не є службовою, про що свідчить копія довідки №6061 від 30.11.2018 року . Також із копії листа Державного архіву Полтавської області №04-15/Б-141 від 11.06.2018 року було з`ясовано, що немає можливості підтвердити проживання гр. [PERSON] та [PERSON] до 1944 року та після 1950 року . Отже, без надання повного пакету документів вирішення питання про приватизацію квартири виходить за межі наданих повноважень органу приватизації. Слід зазначити, що відповідно до положень ст.58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Стаття 59 цього Кодексу передбачає можливість визнання ордеру недійсним в судовому порядку. Проте, як встановлено судом, виданий ордер на жиле приміщення недійсним не визнавався, доказів цьому сторонами не надано. Пункт 69 Правил квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470, містить положення, відповідно до якого ордер дійсний протягом 30 днів. Пунктом 72 цих Правил передбачено, що при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордеру, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Водночас, жодної відповідальності за порушення вимог пункту 72 Правил квартирного обліку чинним законодавством України не передбачено. Судом встановлено, і ніким не оспорюється, що померла [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] , вселилась із своєю сім`єю у вказану квартиру, проживала у ній і користувалась житлом за свого життя. Але станом на теперішній час у позивачів виникають труднощі в реалізації їх житлових прав на вказану квартиру, пов`язані із визнанням за ними права користування вказаним житлом на законних підставах, та щодо можливої приватизації житла у подальшому. В силу ст.395 ЦК України до видів речових прав на чуже майно відносяться, зокрема, право володіння, право користування (сервітуту). Згідно з ст.397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено, зокрема, відносно нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, а згідно із ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Із наданих позивачами довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» №933 від 06.06.2018 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] в списках на приватизацію майна не значаться, житлові чеки ними не використані . Як встановлено судом, ордер на квартиру за адресою: [ADDRESS] в житлово-експлуатаційній організації не зберігся і причини його втрати невідомі. Позивачами здійснено заходи щодо встановлення письмових доказів щодо передачі спірної квартири у користування до 1944 року та після 1950 року. Однак такий розшук позитивного результату не дав, про що свідчать відомості архівних довідок Державного архіву Полтавської області Полтавської ОДА, та повідомлення виконавчого комітету Полтавської міської ради, у яких зазначено, що інформація про заселення сім`ї Немченко у квартиру [ADDRESS] , окрім відомостей про реєстрацію останньої 14.11.1944 року та виписку 20.10.1950 року, відсутня, а також в протоколах засідань виконавчого комітету Полтавської міської Ради народних депутатів за 1980 - 1987 роки відсутня інформація про розширення квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 16 ЦК України визначає, що одним з можливих способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. З огляду на те, що на вказану житлову площу, окрім позивачів, ніхто не претендує, квартира за адресою: [ADDRESS] є єдиним об`єктом нерухомого майна, позивачі вселились у вказане житло на законних підставах і протягом тривалого часу (з 1986 та 1992 року відповідно) добросовісно використовують квартиру як єдине житло, проживаючи у ній разом однією сім`єю, та незаконність їх проживання ніхто не оспорює, але з причин, які не залежали від волі останніх, був втрачений оригінал ордеру на квартиру, тому суд дійшов до висновку про необхідність захисту житлових прав позивачів шляхом визнання права на користування вказаним житловим приміщенням на законних підставах. Крім того, невизнання такого права за позивачами може створити у майбутньому перешкоди для реалізації їх законного права на приватизацію житла. Отже, на підставі оцінки встановлених фактичних обставин та аналізу наведених норм матеріального права суд вважає обґрунтованими і доведеними вимоги про визнання за позивачами права користування житловим приміщенням. Крім того, суд бере до уваги те, що стороною відповідача не було надано жодних належних і допустимих доказів щодо відсутності підстав або перешкод у реалізації позивачами [PERSON] та [PERSON] їх законних прав в силу положень ст.81 ЦПК України. Виходячи з принципів верховенства права, змагальності сторін, а також всебічності та повноти з`ясування обставин справи, розумності та справедливості, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивачі просили покласти судові витрати на них та з огляду на характер спірних правовідносин, підстав для відшкодування понесених позивачами судових витрат суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: approved