Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

У грудні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, згідно з яким просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.07.2013, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації на праві приватної власності належить 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] , окрім цього 1/3 вказаної квартири належить мені [PERSON] на підставі договору дарування від 14.12.2017 (зареєстровано в реєстрі за № 1506), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шуст Г.Д. , отже позивачка 1 є власницею 2/3 вказаної квартири. При цьому, 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.07.2013 року, відданого відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної, в м. Києві державної адміністрації. Позивачі вказують, що у зазначеній квартирі окрім Позивача-1 та Позивача-2 зареєстрований громадянин [PERSON] [INFO] . [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] в період з 15.06.1991 року по 22 квітня 1999 року. З моменту розірвання шлюбу Відповідач у вказаній квартирі не проживає, це вже біля 20 років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вій не цікавиться, спільного господарства з Позивачами не веде. Однак добровільно знятися з реєстрації відмовляється. Факт не проживання (відсутності за місцем реєстрації у вказаній квартирі) Відповідача підтверджується Актами від 02.11.2018, 28.02.2019 та від 05.12.2019, підписаними сусідами позивачів та засвідченими майстром територіальної дільниці [PERSON] (ПП «Український центр нерухомого майна»). У зв`язку із викладеним просять суд задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Шевченківського районного суду від 20.12.2019 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків. Ухвалою від 17.03.2021 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні 28.07.2020 року задоволено клопотання позивача про виклик та допит у судовому засіданні в якості свідків заявлених осіб. В судовому засіданні представник позивачів позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. У судовому засіданні, яке відбулося 01.02.2020 року, з обставин справи було допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивачів, вислухавши показання свідків дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.07.2013року № 1408 , виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації на праві приватної власності належить 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] , окрім цього 1/3 вказаної квартири належить мені [PERSON] на підставі договору дарування від 14.12.2017 року (зареєстровано в реєстрі за № 1506), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шуст Г.Д. Таким чином, [PERSON] є власницею 2/3 вказаної квартири. (а.с. 11, 12-13). Також вказані обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.70-73). При цьому, 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.07.2013 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної, в м. Києві державної адміністрації (а.с. 11). Відповідно до відповіді керівника апарату Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації у відповідь на заяву 07.07.2020 року №109/ОПП/Л-1082, що за адресою: [ADDRESS] (а.с. 74). Разом з цим, між [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] в період з 15.06.1991 року по 22.04.1999 рік , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.18). Крім того, позивач, з урахуванням зареєстрованої у спірній квартирі одного відповідача, одноособово несе витрати по оплаті обслуговування будинку і комунальних послуг. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач несе витрати на оплату комунальних послуг, витрати по утримання будинку та прибудинкових територій тощо, матеріали справи не містять. Як вбачається з матеріалів справи факт непроживання (відсутності за місцем реєстрації у квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується Актами від 02.11.2018, 28.02.2019 та від 05.12.2019, підписаними сусідами позивачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та засвідченими майстром територіальної дільниці [PERSON] (ПП «Український центр нерухомого майна»). Також свідки в судому засіданні підтвердили факт, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зокрема свідок [PERSON] не бачила відповідача в квартирі більше трьох років, а свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 1999 року. Отже, враховуючи вище встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що наявність реєстрації відповідача, який не є членом сім`ї позивача, в квартирі, - призводить до ускладнення матеріального становища позивача внаслідок здійснення оплати за житлово-комунальні послуги, та, як наслідок, створює останньому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним на праві власності майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, а також відсутності відповідача понад один рік, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст.ст. 391,405 ЦК України. Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 768 грн. 40 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved