Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державного казначейства України, Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб державного органу, в якому просив суд стягнути з Держави України в особі Державного казначейства України на його користь 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 454 грн. 65 коп. на відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування підстав звернення з позовом позивач посилається на порушення посадовими особами Міністерства юстиції України, ДПтС України, ДПтС України в Одеській області прав гарантованих ст. 32, 40, 46 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про інформацію», оскільки вказаними органами не надано позивачу запитуваної інформації, внаслідок чого позивача було позбавлено доступу до інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод, законних інтересів та грубо порушено права, передбачені Конституцією України. Позивачу було спричинено моральну шкоду, яка полягала у моральних стражданнях та відчутті депресії. У зв'язку з позбавленням права доступу до інформації відбулося порушення стосунків з оточуючими. До судового засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача Держави України в особі Державного казначейства України до судового засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про час, день та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Представник відповідача Міністерства юстиції України до судового засідання не з'явився, надав письмові заперечення (а.с. 107-110). Позов не визнав, зазначив, що позивачем не доведено факт завдання матеріальної та моральної шкоди, не надано доказів на її обґрунтування, просив розглянути справу за його відсутності. Тому суд розглянув справу у відсутність позивача та представників відповідачів, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, завдана шкода підлягає відшкодуванню за умови, коли такі дії чи бездіяльність визнано незаконними. Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] неодноразово звертався з інформаційними запитами до Міністерства юстиції України, ДПтС України, ДПтС України в Одеській області з приводу надання інформації щодо його грошового забезпечення. Вказаними державними органами розглянуто інформаційні запити позивача в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, про що заявнику надано відповідь. Пунктом 2 статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Виходячи з наведеного, витрачені кошти щодо надсилання кореспонденції були реалізацією законного права позивача на доступ до інформації та його особистим волевиявленням. У зв'язую з цим, позовні вимоги про стягнення майнової шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків позивачів, вимагають від них додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно п.п. 4.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Проте, позивачем не надано доказів у підтвердження моральної шкоди, завданої йому органом державної влади чи їх посадовою або службовою особою. Враховуючи те, що під час судового розгляду справи не підтвердився факт заподіяння позивачеві будь-якої шкоди з вини органу державної влади їх посадовою або службовою особою та відсутній будь-який причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та незаконними діяннями, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з відсутністю для цього правових підстав. При цьому, доводи позивача про те, що відповідачі порушили його права, що гарантовані ст. 32, 40, 46 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про інформацію» є недоведеними. Оскільки при пред'явленні позову позивач був звільнений від сплати судового збору, то з врахуванням положень ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають, оскільки компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed