Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , по якій просила виселити відповідача із житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та зняти відповідача із реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником на праві спільної часткової власності 1/3 частини будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку проживає разом із сином [PERSON] , [INFO] . Проте, проживаючи в будинку, відповідач комунальні платежі не сплачує, зловживає спиртними напоями, в стані сп`яніння вчиняє сварки, ображає словами нецензурної лайки, що негативно впливає на стан здоров`я позивача. Поведінка відповідача стала причиною неодноразових звернень до правоохоронних органів, відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Вказує, що [PERSON] добровільно покинути помешкання не бажає, чим перешкоджає їй, на її думку, як власнику вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном, змушує проживати в іншому, не належному їй помешканні, а також порушує правила співжиття в даному будинку. За вказаного, враховуючи, що заходи, які застосовувались до відповідача згідно постанов суду та проведені правоохоронними органами профілактичні бесіди не дали позитивного результату, відповідач і надалі порушує правила співжиття, вчиняє насильство в сім`ї, що робить неможливим проживання позивача у будинку, просить виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстраційного обліку. Ухвалою судді Кіровського районного суду від 25.09.2019 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання /а.с. 17-18/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.12.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті /а.с. 49-50/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14.05.2020 року відмовлено у прийнятті заяви відповідача про визнання позовних вимог. В судове засідання позивач не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву, якою просила провести розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з`явились, повідомлялись судом про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель у місті Кіровограді (Кропивницькому) по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 26.02.1996 року, посвідченого Третьою Кіровоградською державною нотаріальною контрою, реєстровий номер 2-234 /а.с. 8-10/. Згідно архівної довідки ОКП «КООБТІ» №54423 від 02.09.2019 року власником іншої частини будинку є [PERSON] : - 2/5 частини належать йому на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2002 року №177, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Корчак Л.В. та 4/15 частин - на підставі рішення третейського суду від 26.10.2007 року /а.с. 11/. Відповідно до відповіді на запит суду управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області від 24.09.2019 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 24.11.2000 року /а.с. 15/. До матеріалів справи позивач надає постанови Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.03.2011 року та 13.05.2019 року про визнання винним [PERSON] у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП /а.с. 12-13/. Як вбачається з довідки Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області, 03.12.2018 року в ході проведення перевірки звернення [PERSON] було встановлено, що порушень публічного порядку та спокою громадян [PERSON] відносно своєї матері виявлено не було та з заявами і скаргами з приводу зазначеної події ніхто не звертався /а.с. 36/. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 22 серпня 1981 року перебувала у зареєстрованому Погребнявківською сільською радою Новгородківського районного ЗАГС Кіровоградської області, актовий запис №22, шлюбі з [PERSON] /а.с. 62/. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить копія свідоцтва серії [NUMBER] , виданого Кропивницьким міським відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області 18.02.2019 року /а.с. 61/. Згідно відповіді Кропивницької міської державної нотаріальної контори №2 №415/01-09 від 10.03.2020 року із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] до нотаріальної контори спадкоємці не звертались, свідоцтва про право на спадщину не видавались /а.с. 71-74/. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. З огляду на викладені обставини справи, та виходячи з аналізу наведених норм, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або факту триваючої антисуспільної поведінки, створення неможливих для інших умов проживання у спірному будинку після вжиття до неї заходів запобігання чи громадського впливу. Крім того, відповідач [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , так як є зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] з 24.11.2000 року, і не позбавлений можливості прийняти спадщину після смерті свого батька. Отже, відсутні передбачені законом підстави для задоволення позову щодо виселення відповідача, оскільки він має рівне з позивачкою право щодо володіння та користування належним майном, а виселення відповідача з будинку може фактично позбавити його не тільки права на житло, а й призвести до порушення його права власності на домоволодіння. Згідно ст. ст. 77-78 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed