Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

у грудні 2020 року позивачі звернулися до Машівського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що [INFO] помер їхній батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, у вигляді земельної ділянки площею 4,8801 га, кадастровий номер 5323083000:00:002:0055, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва що розташована на території Малонехворощанської сільської ради Машівського району Полтавської області, яка належала померлому на праві приватної власності. Позивачі є спадкоємцями майна померлого за заповітом та вчасно прийняли спадщину, подавши заяви приватному нотаріусу Машівського районного нотаріального округу Полтавської області Довгань А.М. Однак нотаріус відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку (кожному окремо) на вищевказану земельну ділянку, у зв`язку з накладенням арешту на спадкове майно, а тому позивачі просять визнати за кожним право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 4,8801 га, кадастровий номер 5323083000:00:002:0055, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Малонехворощанської сільської ради Машівського району Полтавської області. 07.12.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Машівського районного нотаріального округу Полтавської області Довгань А.М. Ухвалою суду від 14.01.2021 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду (а.с. 48). У судове засідання позивачі та їх представник, представник відповідача та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать розписки (а.с.49-52), від позивачів та їх представника надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, в яких вони також позов підтримали (а.с.41,42,56), Михайлівський сільський голова голова Коляндра М.П. та приватний нотаріус Машівського районного нотаріального округу Полтавської області Довгань А.М. також просять розглядати справу за відсутності представника відповідача та третьої особи, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду (а.с.35,40,55), а тому суд уважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та третьої особи. Суд, дослідивши письмові докази у справі, дійшов такого висновку. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 12), після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 4,8801 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Малонехворощанської сільської ради Машівського району Полтавської області, кадастровий номер 5323083000:00:002:0055 (а.с.14-18). Спадкоємцями його майна за заповітом, в рівних частинах є його діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , позивачі по справі, які звернулися із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори, (а.с.11,21,22). Спадкова справа заведена приватним нотаріусом Машівського районного нотаріального округу Довгань А.М. за № 3/2019 (а.с. 13). Натомість постановами нотаріуса від 16.08.2019 позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частки цієї земельної ділянки у зв`язку з накладеним арештом на вказане майно (а.с. 21,22). Як убачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 169439438 від 06.06.2019, дійсно, у т.ч., на земельну ділянку площею 4,8801 га, розташовану на території Малонехворощанської сільської ради Машівського району Полтавської області, кадастровий номер 5323083000:00:002:0055, відділом ДВС Машівського РУЮ накладено арешт (а.с. 19,20). У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналіз наведеної норми закону свідчить про те, що необхідність у даному способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Метою використання вказаного способу захисту є усунення невизначеності відносин права власності щодо індивідуально-визначеного майна, власником якого є позивач, або отримання документа, що засвідчує його право власності та був раніше втрачений ним. З матеріалів справи вбачається, що позивачі вважають порушеним своє право власності на майно, набуте ними в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] . Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608цього Кодексу (ст.1219 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що законодавець розділяє поняття «набуття права на спадщину» та «оформлення права на спадщину». Так, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями спадкового майна (1/2 частини земельної ділянки площею 4,8801 га, розташованої на території Малонехворощанської сільської ради Машівського району Полтавської області, кадастровий номер 5323083000:00:002:0055,) після смерті батька [PERSON] . При цьому, позивачі фактично пов`язують порушення своїх прав з відсутністю у них можливості здійснити оформлення права на спадщину шляхом отримання відповідного свідоцтва внаслідок накладення арешту на спадкове майно. З урахуванням викладеного суд уважає, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту свого права, оскільки, як зазначалося вище, необхідність у способі захисту шляхом визнання права власності виникає лише тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Натомість, матеріали справи не містять доказів того, що право позивачів на спадщину після померлого [PERSON] підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно в судовому порядку, у зв`язку з чим суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Судові витрати покладаються на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed