Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору № 0403/1207/71-026 від 28.12.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 70000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором, 28.12.2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] уклали Іпотечний договір № 0403/1207/71- 026-Z-1 (надалі за текстом - Іпотечний договір), відповідно до якого остання передала Банку в іпотеку квартиру за адресою [ADDRESS]. Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в 361 580,00 грн. Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит у сумі 70000,00 (сімдесят тисяч) доларів США. В свою чергу, відповідачка порушує умови договору, кредиту не сплачує в результаті чого станом на 01.07.2013р. має прострочену заборгованість: за кредитом - 69376,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 554522,37 грн., по відсотках 43051,61 долар США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 344111,52 грн. У зв'язку з систематичним порушенням відповідачкою своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору їй була нарахована неустойка: пеня - 60480,92 доларів США, що по курсу НБУ станом на дату розрахунку складає 483423,99 грн. Також зазначає, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» - правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та Факторинговою компанією «ВЕКТОР ПЛЮС» укладено Договір факторингу, за яким банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитному договору, укладеному з боржником-відповідачем, у тому числі право грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржником процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. В цей же день 28 листопада 2012 року між Факторинговою компанією «ВЕКТОР ПЛЮС» та ТОВ «Кредитні ініціативи» також було укладено наступний договір факторингу, за яким було відступлене позивачу право вимоги заборгованості по кредитному договору, укладеному між банком та відповідачем [PERSON], внаслідок чого відбулася заміна кредитора за кредитним договором на ТОВ «Кредитні ініціативи». З метою вирішення спору в позасудовому порядку відповідачу надсилалася вимога про усунення порушень, яка була залишена без задоволення. В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконує; предмет іпотеки позивачу не передає. На підставі цього позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом та просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру №3, загальною площею 71,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0403/1207/71-026 від 28.12.2007 року, яка станом на складає 1 382 057,88 грн., а саме: за кредитом - 554 522,37 грн.; по відсотках - 344 111,52 грн.; пеня - 483 423,99 грн., шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна; виселити без надання іншого житла відповідачів із вказаної вище квартири; стягнути з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» витрати по сплаті судового збору у сумі 3555,70 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі та просив справу розглянути за його відсутності. Також подав письмову заяву, в якій повідомив, що 07.06.2014р. набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави. При розгляді справи просив суд врахувати положення вказаного закону та за наявності загальних правових підстав для примусового стягнення на майно зупинити примусове стягнення на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідачі позовні вимоги не визнали, у судове засідання не з'явились, подали письмові заперечення на позов, в яких підтвердили факт укладення кредитного договору та отримання за ним 70 000,00 доларів США, а також іпотечного договору на квартиру №3, загальною площею 71,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON]. Не погодились із наявністю у позивача зареєстрованих прав іпотекодержателя на предмет іпотеки. За положеннями укладеного договору факторингу позивач набув лише право грошової вимоги до [PERSON], а іпотекодержателем залишився «ТАС-Комерцбанк». Також посилався на положення прийнятого Закону України ««Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», за якими не може бути звернено стягнення на їх квартиру, оскільки воно є єдиними місцем проживання відповідачів. Представник Третьої особи Служби у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради позовні вимоги не підтримав, подав письмову заяву про розгляд справи без участі їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.12.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] укладено Кредитний договір № 0403/1207/71-026, відповідно до умов якого Банк надав їй кредит у сумі 70000,00 доларів США, а вона зобов'язалась повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, передбачених Кредитним договором (а.с. 6- 13). З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором, 28.12.2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] уклали Іпотечний договір № 0403/1207/71- 026-Z-1 (надалі за текстом - Іпотечний договір), відповідно до якого [PERSON] передала Банку в іпотеку квартиру №3, загальною площею 71,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 14-15). Встановлено, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі. Згідно пункту 5 іпотечного договору Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в 361 580,00 (триста шістдесят одну тисячу п'ятсот вісімдесят) грн. Також встановлено, що Банк (кредитор) свої зобов'язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит у сумі 70000,00 доларів США. В свою чергу, [PERSON] порушує умови кредитного договору та не сплачує періодичні платежі, в результаті чого станом на 01.07.2013 має прострочену заборгованість: за кредитом - 69 376,00 (шістдесят дев'ять тисяч триста сімдесят шість доларів США 00 центів) доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає - 554 522,37 (п'ятсот п'ятдесят чотири тисячі п'ятсот двадцять дві гривні 37 копійок) грн., по відсотках - 43 051,61 (сорок три тисячі п'ятдесят один долар США 61 цент) дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 344 111,52 (триста сорок чотири тисячі сто одинадцять гривень 52 копійки) грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с. 22). Відповідач [PERSON] не надала суду доказів на спростування заявленої суми заборгованості та сплату періодичних платежів за кредитом. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України та умов Кредитного договору, у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов'язання в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами Договору, Відповідач зобов'язаний сплатити кредитору неустойку (штраф, пеня). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. У зв'язку з систематичним порушенням [PERSON] своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору їй була нарахована неустойка: пеня - 60 480,92 (шістдесят тисяч чотириста вісімдесят доларів США 92 центи) доларів США, що по курсу НБУ станом на дату розрахунку складає 483 423,99 (чотириста вісімдесят три тисячі чотириста двадцять три гривні 99 копійок) грн. З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» (далі - ФК «Вектор Плюс») укладено Договір факторингу №15, відповідно умов якого Банк відступив Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі документації. З моменту відступлення банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів (а.с. 30-31). В цей же день 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено наступний Договір факторингу, за яким право вимог заборгованості та всіх інших грошових вимог за кредитними договорами було відступлене вже ТОВ «Кредитні ініціативи». Згідно зазначених договорів відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 0403/1207/71-026 від 28.12.2007 року, що був укладений між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та [PERSON], на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». Таким чином, на даний час усі права кредитора за вказаним Кредитним договором належать TOB «Кредитні ініціативи». Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до умов Іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання боржником основного зобов'язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов іпотечного договору; у інших випадках, передбачених законодавством. У разі порушення боржником основного кредитного договору та/або порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, відповідно до пункту 10 іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та або боржнику письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання за кредитним договором та/або зобов'язань, передбачених іпотечним договором, у тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору. Згідно пункту 11.2. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем, зокрема, на підставі рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов кредитного договору та іпотечного договору з метою позасудового порядку вирішення спору та повернення суми кредиту 11.07.2013р. на адресу кожного із відповідачів було направлено письмову вимогу про усунення порушень, але станом на дату подання позовної заяви вимоги залишені ними без задоволення (а.с. 23-29). Відповідно до частини 1 та 2 ст.3 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції закону станом на 28.11.2012р. - на день укладення договорів про передачу прав за кредитним договором та договором іпотеки) іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. На підтвердження наявності у позивача прав іпотекодержателя до суду було надано письмові докази, зокрема, нотаріально посвідчений договір про передачу прав за іпотечним договором від 28.11.2012р. (а.с. 42) та витяг про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 12.12.2012р., з яких вбачається, що ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статус нового іпотекодержателя та його права на іпотечне майно було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, які на переконання суду підтверджують перехід прав від первісного іпотекодержателя до нового іпотекодержателя - позивача за позовом та його право на звернення стягнення на іпотечне майно. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні положення закріплені і в ч. 3 ст. 109 Житлового Кодексу згідно яких звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30 березня 2012 року: «При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. На виконання вказаних вимог Закону, позивачем була надіслана до відповідачів письмова вимогам про добровільне виселення їх із предмета іпотеки, але дана вимога задоволена не була. Вказані обставини, наведені письмові докази та положення закону свідчать про те, що позивач, набувши права вимоги на стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним із [PERSON], також набув права іпотекодержателя на предмет іпотеки та звернення стягнення на нього, оскільки [PERSON] не були виконанні умови кредитного договору. Одночасно із зверненням стягнення на предмет іпотеки позивач має законне право на пред'явлення вимог про виселення відповідачів із займаного ними предмета іпотеки в судовому порядку, так як відповідачі в добровільному позасудовому порядку відмовились звільнити іпотечне майно. З урахуванням цього позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими. Також 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно пункту 1 ст. 1 якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. З огляду на вказану норму закону іпотечний договір та правовідносини між сторонами цього спору підпадають під дію цього закону та заборону встановлену ним, оскільки предметом іпотеки за споживчим кредитом виступає квартира відповідача [PERSON], площа якої не перевищує 140 кв. м., у спірній квартирі постійно проживають відповідачі, а власник не має іншого житла та не дає згоди на відчуження цієї квартири. Разом з тим, даним законом введено мораторій на примусове відчуження житлових приміщень, які є предметом іпотеки та забезпечують виконання зобов'язань позивальниками за валютними кредитами. При цьому відчуження - це перехід права власності від однієї особи до іншої Примусове відчуження майна можливе лише і порядку, визначеному законом, зокрема Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до даного закону таке примусове відчуження полягає у реалізації майна з прилюдних торгів. Натомість мораторій - це відстрочення виконання зобов'язань на певний період або до закінчення будь-яких певних подій. Отже, аналізуючи наведені норми закону, суд вважає, що мораторій на примусове відчуження житлових приміщень, що є предметом іпотеки, встановлений вказаним законом, не є підставою для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки в цілому, оскільки його положення не скасовують та не зупиняють дію законів, які встановлюють загальні підстави звернення стягнення, а заходи, передбачені ним, носять тимчасовий характер і даний мораторій поширюється лише на виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. З урахуванням викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, але на період дії обмежень встановлених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014р. примусове стягнення на предмет іпотеки підлягає зупиненню. У зв'язку з задоволенням позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3555,70 грн., відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: approved