Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

У жовтні 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми в загальному розмірі 170 921,89 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 14.04.2008 року відповідач [PERSON] отримала від нього в позику грошові кошти у розмірі 120 000,00 грн. з кінцевим строком повернення - 30.10.2008 року, про що було складено розписку. Проте, відповідач у встановлений строк гроші не повернула, від виконання свого обов'язку щодо повернення суми позики ухиляється. Тому позивач просить стягнути з відповідача суму позики - 120 000,00 грн., інфляційні збитки, які станом на 01.10.2011 року складають 40437,51 грн., 3 % річних за цей же період в сумі 10 484,38 грн., та судові витрати. У процесі розгляду справи відповідач за первісним позовом - [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання договору позики від 14.04.2008 року не укладеним, мотивуючи тим, що вона дійсно 14.04.2008 року написала розписку про те, що зобов'язується повернути у строк до 30 жовтня 2008 року кошти у сумі 120 000,00 грн., однак вказані гроші у борг [PERSON] їй не передавав та завірив, що написану нею розписку знищив. Так як [PERSON] обманув її обіцяючи передати гроші після того як вона надасть йому розписку, але не виконав свою обіцянку, завірив, що знищив розписку, про розписку та повернення грошей раніше не нагадував, вважає що є підстави для визнання договору позики не укладеним (а.с. 16). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON] Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, в попередніх судових засіданнях заперечувала проти первісного позову [PERSON], з підстав викладених в запереченнях (а.с. 171), а саме у зв'язку з тим, що розписку вона писала, однак грошові кошти в борг від [PERSON] не отримала, що підтвердив в судових засіданнях сам [PERSON], вимоги зустрічного позову підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Представник третьої особи - Петров В.С. підтримав позов [PERSON] та просив його задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON] не заперечує що написала розписку, хоча в розписці конкретно зазначено «за взяті в борг гроші 120 000 грн». Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив той факт, що [PERSON] грошові кошти взяла і вони відразу були передані в касу ТОВ «Альфа-Текнор». Також в повноваження суду не входить розгляд вимог про визнання договору позики не укладеним. Крім того, [PERSON] не довела в судовому порядку факт безгрошовості договору позики. Заслухавши позивача, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] про визнання договору позики не укладеним підлягає задоволенню, а в задоволенні позову [PERSON] про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних за договором позики необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 59, 60, 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Судом встановлено, що 14.04.2008 року відповідач [PERSON] написала розписку згідно якої вона зобов'язується повернути борг своєму кредитору [PERSON] в розмірі 120 000 грн. до 30.10.2008 року. За отримані в борг кошти відповідає всім своїм рухомим та нерухомим майном, незалежно від часу укладення угоди. При неповерненні грошових коштів в зазначені строки спір може бути вирішений в судовому порядку за місцем знаходженням позивача чи відповідача, чи за місцем складення розписки. При поверненні боржником грошових коштів кредитор повертає йому розписку. Знаходження розписки у боржника свідчить про виконання зобов'язання перед кредитором. У всьому останньому сторони керуються діючим законодавством. (а.с 24) В судових засіданнях [PERSON] неодноразово стверджував, що грошові кошти він [PERSON] не передавав, а вніс їх в касу ТОВ «Альфа-Текнор» в рахунок товару, який [PERSON] отримала від ТОВ «Альфа-Текнор» в кредит. В обґрунтування заперечень проти позову [PERSON] зазначила, що гроші у борг [PERSON] їй не передавав та завірив, що написану нею розписку він знищив. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню. Таким чином, оскільки відсутні докази щодо домовленості між [PERSON] та [PERSON], щодо внесення отриманих в борг грошових коштів в рахунок товару, який [PERSON] отримала від ТОВ «Альфа-Текнор» в кредит, судом встановлено, що [PERSON] грошові кошти в сумі 120 000 грн. за даною розпискою від 14.04.2008 року [PERSON] не передавав. Крім того, згідно висновку судово - почеркознавчої експертизи №506/02 від 29.04.2013 року, проведеної експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, підписи на накладних ТОВ «Альфа-Текнор» №№160, 164, 169, 186,187 про прийняття товару від 25.04.2008 р., 30.04.2008 р., 14.05.2008 р. і 29.06.2008 р. - відповідно - [PERSON] не належать, а належать іншій особі (а.с. 137-140). В судовому засіданні 28.07.2014 року [PERSON] наполягав на тому, що факт передачі грошових коштів [PERSON] був. Статтею 178 ЦПК України передбачено, що відмова від визнання в попередньому судовому засіданні обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Суду не надано доказів, що [PERSON] відмовився від визнаних в попередньому судовому засіданні обставин, а саме, що він особисто [PERSON] грошові кошти в сумі 120 000 грн. не передавав, оскільки він визнав ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Крім того, як вбачається зі свідчень свідка [PERSON] наданих в судовому засіданні 13.06.2014 року сам факт передачі [PERSON] грошей [PERSON] він не пам'ятає. Він підтвердив, що [PERSON], чоловік [PERSON], купував обладнання в ТОВ «Альфа-Текнор». За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] грошові кошти в сумі 120 000 грн. за даною розпискою від 14.04.2008 року [PERSON] не передавав, тому позовні вимоги щодо стягнення боргу не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки позивачем не доведено вимоги щодо стягнення боргу, тому у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення інфляційних збитків та 3 % річних. Що стосується зустрічного позову [PERSON] суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Як роз'яснено судам в п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано мано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). В такому разі, оскільки моментом укладання договору позики є момент передання грошових коштів (абз. 2 ч.1 ст. 1046 ЦК України), і якщо гроші за договором позики не передавалися, такий договір не є укладеним, та не може бути визнаний недійсним з будь-яких підстав. Як вбачається з аналізу Верховного Суду України судової практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України квітня 2014 року визнання договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов. Дана позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 25.06.2011 року, (справа №3-58гс11) яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання не укладеним договору позики між [PERSON] та [PERSON] від 14.04.2008 року про отримання у борг 120 000 грн. підлягають задоволенню, оскільки грошові кошти за договором позики не передавалися, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних за договором позики необхідно відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує судові витрати.

Outcome: approved