Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] вернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила зобов'язати Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію видати її ордер на кімнату № 44 в будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає про те, що постійно проживає у кімнаті № 44 в будинку [ADDRESS] з 1995 року, а зареєстрована за цією адресою з 21 жовтня 1999 року. Будинок [ADDRESS] відноситься до відомчого житлового фонду ВАТ «Київський завод художнього скла». Позивач [PERSON] працювала в ВАТ «Київський завод художнього скла» на різних посадах починаючи з 07 вересня 1990 року до 27 серпня 2002 року та була звільна з підприємства у зв'язку з його банкрутством. Згідно розпорядження Київської місцевої державної адміністрації від 17.10.2003 року № 1928 «Про прийняття-передачу відомчого житлового фонду, зовнішніх інженерних мереж, об'єкта комунального призначення, обладнання об'єктів енергопостачання та об'єктів соціальної інфраструктури Відкритого акціонерного товариства «Київський завод художнього скла» змінено статус будинку на житловий. З 08 грудня 2004 року [PERSON] перебуває на квартирному обліку у складі сім'ї з однієї особи, порядок забезпечення житлом - загальна черга, що підтверджується довідкою Відділу обліку та розподілу житлової площі Голосіївської районної в м.Києві держаної адміністрації № 2821 від 18.11.2014 р. Позивач [PERSON] неодноразово зверталася до Голосіївської районної у м. києві державної адміністрації з заявами про видачу ордеру на кімнату № 44 в будинку [ADDRESS], однак отримала відмову у видачі ордеру , у зв'язку з чим вважає дану відмову незаконною та змушена звернутися до суду з позовом для захисту свої прав. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити повністю з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача - Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації у судовому засіданні позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що він необґрунтований та безпідставно заявлений. Представник Київської міської ради у судове засідання не з'явився. На адресу суду направлено письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України та ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] працювала в ВАТ «Київський завод художнього скла» на різних посадах починаючи з 07 вересня 1990 року, звільнена з 17 серпня 2002 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з банкрутством підприємства відповідно до наказу № 9 к від 20.08.2002 року, що підтверджується архівною довідкою № 22-18/414 від 13.04.2006 року (а.с.6). У 1995 році [PERSON] надано кімнату № 44 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено у судому засіданні [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 21 жовтня 1999 року, що підтверджується довідкою форми 3 № 1382 від 10.07.2015 року виданою Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна організація -103 Голосіївського району» (а.с.84). Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.10.2003 року № 1928 «Про прийняття-передачу відомчого житлового фонду, зовнішніх інженерних мереж, об'єкта комунального призначення, обладнання об'єктів енергопостачання та об'єктів соціальної інфраструктури Відкритого акціонерного товариства «Київський завод художнього скла» змінено статус будинку на житловий. З 08 грудня 2004 року [PERSON] у складі сім'ї з 1 особи перебуває на квартирному обліку, порядок забезпечення житлом: загальна черга, що підтверджується довідкою № 2821 від 18 листопада 2014 року виданої Відділом обліку та розподілу Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 13). На звернення [PERSON] про видачу ордеру листом Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.11.2011 р. № 6-Х-2292 повідомлялось, про питання про видачу ордеру на займану площу розглянуто на засіданні громадської житлової комісії Голосіївської районної в м. києві державної адміністрації та про прийняте рішення буде повідомлено. 30.09.2014 року [PERSON] звернулася із заявою про видачу ордеру на займану кімнату вихідний номер 100/ОП/Х-1404 від 17.10.2014 р. Листом № 100-100/ОП/Х-1404-2183 від 21.10.2014 року повідомлено, що у Голосіївської районної в м. києві державної адміністрації відсутні правові підстави для видачі ордеру на кімнату, оскільки [PERSON] довгий час не проживає в кімнаті (а.с 12). Стаття 52 Житлового кодексу Української PCP передбачає порядок надання жилих приміщень у будниках відомчого житлового фонду, яким визначається, що жилі приміщення у будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ст. 53 ЖК України, жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Із змісту та вимог зазначеної статті випливає, що відомчий житловий фонд призначений для задоволення потреби в житлі працівників, що перебувають у трудових відносинах з підприємством, установою, організацією, а також громадян, що залишили роботу на підприємстві, в установі, організації в зв'язку з виходом на пенсію, родин померлих працівників і деяких інших осіб у випадках, спеціально передбачених законодавством. Згідно п. 10 Правил квартирного обліку до таких осіб належать працівники медичних, культурно-освітніх, торговельних та інших установ і організацій, які безпосередньо обслуговують трудовий колектив підприємства, установи, організації. Цільове призначення зазначеного фонду визначає особливий порядок надання житлових приміщень, що оформлюється спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації. Спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету про надання житлових приміщень у будинках відомчого житлового фонду підлягає обов'язковому затвердженню органом місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду. Ордер на жиле приміщення є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування до компетенції якого входить вирішення питань, пов'язаних з наданням житлових приміщень. Ордер видається за єдиною формою, що встановлена у додатку N 7 до Правил квартирного обліку. Відповідно до п. 14 Примірного положення про гуртожитки вселення в гуртожиток проводиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 31.01.2011 № 121 «Про реалізацію районними в м.Києві державними адміністраціями окремих повноважень» районним в м. Києві державним адміністраціям було делеговано право видачі ордерів на заселення жилої площі (пункт 13 додатку до вищевказаного розпорядження). Право на видачу спеціальних ордерів не делеговано. Відповідно до ст. 43 Житлового кодексу УРСР громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Відповідно до п.34 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Країнській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470, виконавчі комітети обласних і міських рад, які є замовниками по житлову будівництву, щороку, після затвердження державного плану економічного і соціального розвитку Української РСР , складають і затверджують плани розподілу житлової площі, яка підлягає введенню в експлуатацію в поточному році. У планах розподілу передбачається виділення жилої площі під підприємств, установ, організацій міністерств, державних комітетів і відомств, які передали виконавчому комітетові місцевої ради кошти у порядку пайової участі в житловому будівництві, а також для виконавчих комітетів місцевих рад, які ведуть квартирний облік. Згідно, п. 3.2. розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.09.2014 № 1017 «Про деякі питання розподілу житлової площі в місті Києві» встановлено, що районним в м. києві держаним адміністраціям не допускати надання житлових приміщень, зазначених у пункті 1 цього розпорядження ( що звільнилися і перебувають у власності територіальної громади міста Києва), без їх надходження в установленому порядку від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Таким чином, лише заінтересована особа може на власний розсуд розпоряджатись своїми права щодо предмета спору, розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, а також засобами їх захисту, які активно впливають на виникнення, рух і закінчення цивільного процесу з метою захисту їх прав і охоронюваних законом інтересів. Вийти за межі позову суду з власної ініціативи ЦПК України не надає права та не дозволяє, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при розгляді та вирішенні спору (ст.2 ЦПК) України. Так, зазначення в позові на відповідача, предмет позову (матеріально-правова вимога до відповідача) та підставу позову (обставини, якими обґрунтовується вимога) визначається саме позивачем та є межами судового розгляду, що впливає на весь хід цивільного процесу. Дійсно, право на судовий захист припускає наявність конкретних гарантій, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечити ефективне поновлення у правах за допомогою правосуддя, що відповідає вимогам справедливості. Однак, такі гарантії не мають суперечити принципам та положенням, закріпленим в ст.ст.5,10 ЦПК України, про здійснення судочинства на основі змагальності та рівноправності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed