Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обгрунтування вимог позивач посилається на те, що він є власником вказаного будинку. На прохання своїх дальніх родичів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , він зареєстрував відповідачів у своєму домоволодінні. Проте, в подальшому на численні прохання позивача щодо добровільного зняття з реєстраційного обліку, відповідачі відповідали відмовою. У зв`язку з чим, просив усунути перешкоди у користуванні правом власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] , посилаючись на вимоги ст.405 ЦПК України. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась судом повторно через оголошення на офіційному сайті суду. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (зворотні повідомлення наявні в матеріалах справи), відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконкому Тернівської селищної Ради депутатів трудящих за № 22 від 21.11.1967, зареєстрованого 07.03.1972 Миколаївським обласним відділом комунального господарства «ММБТІ» у реєстраційній книзі № 293, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2018 р., номер витягу 149828955, житловий будинок по [ADDRESS] , належить [PERSON] . Відповідно до довідки КП ММБТІ №3069 від 06.12.2018 р., станом на 30.12.2012 р. право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 28.11.1967. Відповідно до матеріалів справи, нерухоме майно, яке на теперішній час має адресу [ADDRESS] , на час видання свідоцтва мало адресу [ADDRESS] . При проведенні первинної технічної інвентаризації цього нерухомого майна у грудні 1971 року, це нерухоме майно мало вже адресу [ADDRESS] . При проведенні наступної технічної інвентаризації, яка відбулася в травні 1987 року даний об`єкт нерухомого майна вже мав адресу [ADDRESS] . Згідно копії прибудинкової книги на будинок [ADDRESS] , у вищезазначеному житловому приміщенні окрім позивача зареєстровані ще й [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Акту про не проживання від 21.11.2018 р., сусіди [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідачі не мешкають у будинку [ADDRESS] , починаючи з листопада 2012 року, їхніх особистих речей у зазначеному будинку не має. З 2012 року відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації. Усі витрати по оплаті житлово-комунальних послуг позивач сплачує самостійно, ніякої допомоги від відповідачів не отримує. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в справі №688/63/15-ц, у справі №6-709цс16 положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в рівних частинах на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved