Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 серпня 2018 року, укладений між ним та [PERSON] щодо незавершеного будівництва реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 910427812101. В обґрунтування позову позивач у позовній заяві зазначив, що 12 серпня 2019 року між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу незавершеного будівництва водноспортивної бази « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за умовами якого сторони домовилися, що нотаріальне посвідчення договору відбудеться не пізніше трьох днів з моменту набуття чинності рішення у справі 201/7276/17. Укладаючи цей договір, позивач думав, що він програє вищезазначену справу, рішенням у якій визнано недійсним договір іпотеки № 1619 від 25 липня 2016 року та визнано право власності за державою в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області на указаний об`єкт. Проте постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року було скасовано рішення суду в частині визнання договору іпотеки недійсним і визнання права власності та відмовлено у задоволенні цих вимог. Посилаючись на ст. 229 ЦК України позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12 серпня 2018 року (а.с.1). Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним було передано до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для розгляду за підсудністю (а.с.9). Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 червня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.17) Ухвалою судді від 01 липня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним (а.с.19-20). Від позивача 30 вересня 2020 року до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав (а.с.34). 07 жовтня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у кому останній зазначив, що викладені позивачем в позові факти відповідають дійсності, але позивач помиляється щодо законності відмови від зобов`язань в позові підстав. Очевидно, що позивач (якщо вірити, що помилявся), то саме щодо мотивів правочину, що однозначно не може бути підставою для визнання правочину недійсним (а.с.37). Від відповідача 21 жовтня 2020 року до суду надійшла заява про проведення судового засідання без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 12 серпня 2018 року у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач передає відповідачу незавершене будівництво, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Сторони домовилися, що нотаріальне посвідчення договору відбудуться не пізніше трьох календарних днів з моменту набуття чинності рішення у справі 201/7276/17 (а.с.3). На момент пред`явлення позову між позивачем та відповідачем договір купівлі-продажу нотаріально також не посвідчений. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на ст. 229 ЦК України, відповідно до якої якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору. При цьому необхідно зазначити наступне. Відповідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ст. 657 ЦК України (у редакції, що діяло на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Так, у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, зазначено, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Згідно із п. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При укладенні спірного договору купівлі-продажу від 12 серпня 2018 року між позивачем та відповідачем, сторонами не було додержано вимог закону щодо нотаріального посвідчення договору, у зв`язку з чим даний договір є недійсним в силу вимог закону. Зі змісту ст. 215 ЦК України випливає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК (435-15) суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 12 серпня 2018 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] в порушення вимог ст. 657 ЦК України не посвідчений нотаріально, сторонами не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, отже даний договір, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним, і в такому разі відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, тому позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed