Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що 05 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір №DNABRC02920023, за умовами якого позивач надав відповідачу строковий кредит в сумі 18678,00 грн., а [PERSON] зобов`язався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік, а також здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 05 листопада 2010 року. Позивач зазначав, що позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику, а саме відповідачу, кредит, у встановленому договором розмірі. Оскільки відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов`язань, встановлених кредитним договором, позивач просив стягнути з останнього суму заборгованості за кредитним договором б/н від 05 листопада 2007 року в розмірі 118549,64 грн. та судові витрати по сплаті судового збору. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» до [PERSON] було задоволено у повному обсязі (т. 1, а.с. 23-25). Ухвалою суду від 21 березня 2016 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року було скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку (т. 1, а.с. 47-48). В обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення відповідач посилався на те, що про існування кредитного договору він не знав та підпис на договорі йому не належить. Ухвалою суду від 29 червня 2016 року провадження у вказаній цивільній справі було зупинено у зв`язку з призначенням судової почеркознавчої експертизи (т. 1, а.с. 87-88). 01 грудня 2016 року справу була повернута з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, без висновку експерта, ухвалою суду від 05 грудня 2016 року провадження у справі було відновлено (т. 1 а.с. 105). Ухвалою суду від 01 березня 2017 року провадження у цивільний справі №521/16214/13-ц було зупинено у зв`язку із призначенням судової почеркознавчої експертизи (т. 1, а.с. 202-203). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2017 року у зв`язку із звільненням з посади судді Жуган Л.В., справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. Справа отримана суддею 03 липня 2017 року. 07 червня 2017 року справа була повернута з Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, без експертного висновку. Ухвалою суду від 03 липня 2017 року було прийнято справу до провадження, відновлено провадження по справі (т. 1 а.с. 214). В ході розгляду справи відповідач надав до суду клопотання про призначення по справі повторної судової почеркознавчої експертизи, проведення якої просив доручити Одеському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Ухвалою суду від 08 липня 2017 року за клопотанням відповідача у справі була призначена судова почеркознавча експертиза, провадження у справі зупинено (т. 1, а.с. 235-236). 27 жовтня 2017 року справа була повернута з Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, без експертного висновку. Ухвалою суду від 30 жовтня 2017 року було відновлено провадження по справі (т. 1, а.с. 240). Ухвалою суду від 28 листопада 2017 року у справі була призначена судова почеркознавча експертиза, провадження у справі зупинено (т. 1, а.с. 252). 03 січня 2018 року справа була повернута з Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, без експертного висновку. Ухвалою суду від 04 січня 2018 року було відновлено провадження по справі (т. 2, а.с. 6). Ухвалою суду від 24 квітня 2018 року у справі була призначена судова почеркознавча експертиза повторно, провадження у справі зупинено (т. 2, а.с. 35-36). 02 травня 2018 року справа була повернута з Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 07 червня 2018 року у справі була призначена судова почеркознавча експертиза повторно, провадження у справі зупинено (т. 2, а.с. 48-50). 16 липня 2018 року справа була повернута з Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, без експертного висновку, ухвалою суду від 16 липня 2018 року провадження у справі було поновлено (т. 2, а.с. 56). Ухвалою суду від 18 вересня 2018 року у справі була призначена судова почеркознавча експертиза, провадження у справі зупинено (т. 2, а.с. 78-80). 07 грудня 2018 року справа була повернута з Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, з повідомленням про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи, ухвалою суду від 10 грудня 2018 року провадження у справі було поновлено (т. 2, а.с. 92-93). Представник АТ КБ «ПриватБанк», діюча за довіреністю від 28 грудня 2016 року, в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити та розглянути поданий позов за відсутності представника Банку (т. 2, а.с. 99-100). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем реєстрації проживання, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше в судових засіданнях позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки стверджував, що кредитний договір він не підписував (т. 2, а.с. 105, 106). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У рішенні Європейського Суду від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом. Аналіз викладених вище обставин, неявки в судові засідання відповідача, якому було відомо про розгляд справи, призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. Тому суд, такі дії відповідача відносить до таких, що суперечать вимогам ст. 43 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання стороною своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості, підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 49 розділу 1, главою 71 розділу 3 книги п`ятої Цивільного кодексу України, оскільки спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, а також штрафу (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником ЗАТ «ПриватБанк», з 21 травня 2018 року змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Судом встановлено, що 05 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір №DNABRC02920023, за умовами якого позивач надав відповідачу строковий кредит в сумі 18678,00 грн., а [PERSON] зобов`язався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік, а також здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 05 листопада 2010 року (т. 1, а.с. 4). З матеріалів справи вбачається, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам» («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами, складає між ним та банком кредитно-заставний договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п. 4.1 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) позичальник зобов`язується сплачувати Банку відсотки за користування кредитом з дати укладення даного договору до дати погашення кредиту щомісяця в розмірі, зазначеному у тарифах та заяві, а саме - 12% на рік. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. З вищевикладеного вбачається, що зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що банк свої зобов`язання за договором №DNABRC02920023 від 05 листопада 2007 року виконав в повному обсязі, однак відповідач від виконання своїх зобов`язань ухиляється. Через невиконання зобов`язань за кредитним договором №DNABRC02920023 від 05 листопада 2007 року у [PERSON] станом на 16 серпня 2013 року утворилась заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 118549,64 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 15986,11 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 2320,41 грн., заборгованості за комісією за користування кредитом - 6387,80 грн., заборгованості за пенею - 87733,91 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 5621,41 грн. Вказаний факт підтверджується розрахунком заборгованості відповідно до умов договору №DNABRC02920023 від 05 листопада 2007 року (т. 1, а.с. 3). З матеріалів справи вбачається, що в процесі судового розгляду позивач надав суду розрахунок заборгованості станом на 27 січня 2017 року відповідно до умов договору №DNABRC02920023 від 05 листопада 2007 року (т.1, а.с.118). Відповідно до вказаного розрахунку через невиконання зобов`язань за кредитним договором №DNABRC02920023 від 05 листопада 2007 року у [PERSON] станом на 27 січня 2017 року утворилась заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 120320,29 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 4880,16 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 2320,41 грн., заборгованості за комісією за користування кредитом - 6387,80 грн., заборгованості за пенею - 100526,19 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 5705,73 грн. При цьому позивач не змінював свої позовні вимоги. Зі змісту кредитного договору від 05 листопада 2007 року, укладеногоміж ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] вбачається, що строк повернення кредиту визначений 05 листопада 2010 року включно. Умовами спірного кредитного договору встановлено щомісячну сплату процентів за кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором, який наданий до 05 листопада 2010 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 05 листопада 2010 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 06 листопада 2010 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 05 листопада 2010 року. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначені висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, що передбачено ст.1050 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів підлягають задоволенню, оскільки вони були нараховані в межах строку дії кредитного договору. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). З розрахунку заборгованості за договором №DNABRC02920023 від 05 листопада 2007 року, станом на 16 серпня 2013 року, вбачається, що банком нарахована пеня у розмірі 87733,91 грн. Крім того, з розрахунку заборгованості за договором №DNABRC02920023 від 05 листопада 2007 року, станом на 27 січня 2017 року банком нарахована пеня у розмірі 100526,19 грн., але заяву про збільшення позовних вимог останній до суду не надавав. Оскільки позивач не збільшував позовні вимоги щодо розміру пені, то суд розглядає вказані вимоги в межах заявлених позовних вимог. У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Оскільки строк кредитування закінчився 05 листопада 2010 року, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення неустойки нарахованої за період з 06 листопада 2010 року по 16 серпня 2013 року у розмірі 60943,34 грн. Пунктами 5.1, 5.3 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кредитом, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу, а при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Разом з тим, у відповідності до положень ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 554/2743/14-ц. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів (фіксованої частини в розмірі 500 грн. та процентної складової в розмірі 5621,41 грн.) задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом, а відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідачем не було надано до суду заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень, заяву про застосування строку позовної давності відповідач суду не надавав. Посилання відповідача на те, що він не підписував спірний кредитний договір не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на свій розсуд. За таких обставин, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1185,41 грн., тому дані виплати підлягають стягненню з відповідача частково, а саме пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 403, 80 грн. (т. 1, а.с. 12).

Outcome: partial