Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в обґрунтування якого зазначив, що батько позивача [PERSON] 25 січня 1973 року отримав ордер № 304631 на трикімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Ленінського виконавчого комітету Ради депутатів трудящих. [PERSON] помер [INFO] . Дружина основного квартиронаймача [PERSON] [INFO] померла. За адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач посилається на те, що [PERSON] не проживає в зазначеній квартирі понад шість місяців без поважних причин, оскільки виїхав за кордон, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України від 01 жовтня 2020 року щодо перетинання державного кордону України, в якому зазначено, що [PERSON] 27 жовтня 2019 року виїхав до Російської Федерації. Крім того, між відповідачем на громадянкою Російської Федерації укладено шлюб. Позивач зазначає, що відповідач не проживає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні платежі, особистих речей в квартирі не має, квартирою він не цікавиться, повертатися на постійне місце проживання в Україну наміру не має. Позивач просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] із зняттям його з реєстраційного обліку. В судове засідання позивач не з`явився. Представник позивача [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі позивача за наявними у справі письмовими доказами. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило. Третя особа в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач в заяві про розгляд справи без його участі не заперечує проти заочного розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідача. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Ленінського виконавчого комітету Ради депутатів трудящих 25 січня 1972 року [PERSON] отримав ордер № 304631 на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , склад сім`ї: [PERSON] - основний квартиронаймач, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - донька, [PERSON] - донька, про що свідчить копія ордеру № 304631 від 25 грудня 1972 року (а.с. 7). [INFO] [PERSON] помер, про що підтверджується копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15 листопада 2006 року (а.с. 9). [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19 липня 2005 року (а.с. 10). Згідно довідки зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № e690fc40-dda3-416b-b86d-550747c2689e від 30 жовтня 2020 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 12 жовтня 2020 року № 0.184-26909/0/15-20 [PERSON] 27 жовтня 2019 року перетнув державний кордон України (виїхав) через пункт пропуску «Гоптівка» (а.с. 21). 01 грудня 2018 року між [PERSON] та громадянкою Російської Федерації [PERSON] укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюбу серії [NUMBER] від 01 грудня 2018 року (а.с. 22). Із копії бланку повідомлення про прибуття іноземного громадянина або особи без громадянства в місце перебування від 05 вересня 2020 року вбачається, що [PERSON] повідомив про прибуття в місце прибуття за адресою: [ADDRESS] , строк перебування до 03 грудня 2020 року, приймаюча сторона - [PERSON] (а.с. 23-24). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Визначати предмет та підстави позову відповідно до ст. 13, 49, 175 ЦПК є виключним правом позивача. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об`єктивуються у поданих доказах. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Тобто предметом спору у даній справі є визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав зазначених вище, які викладені позивачем в позовній заяві. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 12 жовтня 2020 року № 0.184-26909/0/15-20, відповідно до якого [PERSON] 27 жовтня 2019 року перетнув державний кордон України (виїхав) через пункт пропуску «Гоптівка», копію свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та громадянкою Російської Федерації [PERSON] , копію бланку повідомлення про прибуття [PERSON] до російської Федерації, в якому зазначено строк перебування до 03 грудня 2020 року. Проте зазначені документи не можуть бути визнані належними та достатніми доказами відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Так, у доданих до позову письмових доказах відсутня інформація, з якого часу відповідач не проживає в спірній квартирі і чи є в квартирі речі, що належать [PERSON] . Жодні інші докази не проживання відповідача без поважних причин в квартирі понад строки, встановлені статтями 71, 72 ЖК Української РСР, у справі на час ухвалення судом рішення відсутні. Посилання в позовній заяві на те, що відповідач відсутній у спірній квартирі понад встановлені строки, а тому є такою особою, що втратила право користування жилим приміщенням, є безпідставними, оскільки виходячи зі змісту статей 71, 72 ЖК Української РСР така відсутність має бути зумовлена неповажними причинами. Проте, як зазначалось вище, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає в зазначеній квартирі більше шести місяців з неповажних причин. Крім того, задоволення вказаних вимог призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 червня 2019 року у справі № 496/2533/16-ц, ухваленій у спорі з подібними за змістом правовідносинами. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03). Таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції». Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач тривалий час не проживає за місцем реєстрації без поважних причин, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. При цьому, позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, ні співрозмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). Посилання позивача на те, що відповідач не сплачує комунальні платежі є безпідставними, оскільки боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Посилання позивача на те, що відповідач квартирою він не цікавиться, виїхав за кордон та повертатися на постійне місце проживання в Україну наміру не має, не підтверджено належними та допустимим доказами, як то передбачено статтею 81 ЦПК України, які б слугували підставою для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд же відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. До того ж, із копії бланку повідомлення про прибуття іноземного громадянина або особи без громадянства в місце перебування від 05 вересня 2020 року вбачається, що строк перебування [PERSON] в російській Федерації становить до 03 грудня 2020 року, що також не свідчить про те, що останній виїхав саме на постійне місце проживання до Російської Федерації. При цьому, суд враховує, що матеріали справи не містять й позивач у порушення свого обов`язку, передбаченого статтею 81 ЦПК України, не надав належних доказів непроживання відповідача за місцем реєстрації, а саме акту, складеного балансоутримувачем будинку, який містить інформацію про осіб, які не проживають за місцем реєстрації без поважних причин більше ніж шість місяців, особистої заяви відповідача про вибуття з місця реєстрації на інше постійне місце проживання та/або інших належних доказів такого непроживання останнього у спірному житлі. З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців, та те, що сам факт непроживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, третя особа - [PERSON] , не підлягають задоволенню. З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed