Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] пред'явила у суд позов до відповідача, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 07 жовтня 2008 року працювала у центрі обробки та перевезення пошти Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта». З 02 серпня 2014 року на підставі особистої заяви знаходилась у щорічній відпустці тривалістю 28 календарних днів, а в наступному - у відпустці без збереження заробітної плати. Ураховуючи, що відпустка без збереження заробітної плати тривала понад 15 днів з ініціативи відповідача, вважає, що підприємство відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України мало оплатити час простою. Крім того, 05 листопада 2014 року позивач була повідомлена про наступне звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі наказу № 397 від 28 листопада 2014 року «Про припинення роботи Поштамту - ЦПЗ № 1, ЦПЗ № 4, ЦПЗ № 6, ЦПЗ № 9, ЦПЗ № 12, ЦОПП». Проте 01 грудня 2014 року відповідач повідомив, що [PERSON] звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (наказ № 410к від 01.12.2014 року). Також відповідач на момент звільнення не виплатив компенсацію за 4 невикористані дні щорічної відпустки. Вважає звільнення та затримку розрахунку незаконними, такими, що порушують її права, у зв'язку з цим просила зобов'язати відповідача звільнити її з 31 грудня 2014 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності та штату працівників), внести зміни до трудової книжки щодо зміни формулювання причини звільнення; стягнути невиплачені на час звільнення належні суми, середній заробіток за час затримки розрахунку та у відшкодування моральної шкоди 3000 грн. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 16 червня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Суд вирішив стягнути з Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 138 грн. 28 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 4666 грн. 95 коп., у відшкодування моральної шкоди 200 грн. У решті позову відмовити. Стягнути з відповідача у дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. Додатковим рішенням того ж суду від 23 липня 2015 року достягнути з відповідача у дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. З вказаним рішенням суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині стягнення грошових сум скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги апелянт посилається на те, що суд не зважив на заперечення відповідача щодо неможливості перевірки інформації стосовно звільнення [PERSON] та отримання нею виплати при звільненні у зв'язку з відсутністю документів, які залишилися на непідконтрольній Україні території. Судом не враховано, що внаслідок неможливості виплати працівникам заробітної плати через банківські установи розрахункові виплати здійснювалися готівкою згідно з розпорядженням № 85 від 20 листопада 2014 року. Крім того, суд при ухваленні рішення не з'ясував питання щодо розміру отриманої допомоги по безробіттю. Також не досліджено трудову книжку позивачки і не з'ясовано питання працевлаштування останньої. Вважає, що суд не зазначив підстав для відшкодування моральної шкоди, на підтвердження заподіяння якої позивач не надала доказів. В апеляційному суді представник відповідача Незнамова С.М. підтримала доводи скарги у повному обсязі. Позивач [PERSON] до апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (ас. 117). Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про зміну формулювання причини звільнення позивачем не доведені. На порушення вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України відповідач не провів повний розрахунок з працівником, чим завдав моральних страждань. Рішення суду в частині відмови у задоволенні решти вимог сторонами не оскаржено. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення в частині задоволення позовних вимог в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Судом першої інстанції визнано встановленим, що позивачка з 07 жовтня 2008 року знаходилась у трудових відносинах з Донецькою дирекцією Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», працюючи сортувальником поштових відправлень та виробів друку 1 класу. 01 грудня 2014 року вона була звільнена з займаної посади за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України, згідно з наказом № 409/к від 01 грудня 2014 року. На день звільнення є заборгованість у вигляді компенсації за невикористану відпустку за 4 календарних дня. Стягуючи з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 4666 грн. 95 коп., суд керувався вимогами ст. 117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 і виходив з розрахунку: 135 робочих дня х 34 грн. 57 коп. (середньоденний заробіток). Таким же чином була розрахована компенсація за невикористану відпустку у розмірі 138 грн. 28 коп. (34,57 грн. х 4 дня). Стягуючи з відповідача на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 200 грн., суд керувався ст. 237-1 КЗпП України та врахував ступень та глибину моральних страждань позивачки, втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог позивачки про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди вірними. Згідно зі ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Обов'язок по виплаті компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про виплату такої компенсації. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-60цс13. У рішенні суд вірно послався на необхідність дотримання вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), але при цьому неправильно їх застосував. Відповідно до вимог розділу 2 Порядку середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Суд першої інстанції для розрахунку компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку прийняв до уваги середньоденний заробіток у сумі 34,57 грн., який визначений для розрахунку виплат на випадок безробіття. Приймаючи до уваги, що позивачка звільнилася 01 грудня 2014 року, то при визначенні середньоденної заробітної плати необхідно враховувати заробітну плату за листопад та жовтень 2014 року. Згідно з довідкою відповідача (ас. 9), позивачка у жовтні не працювала і заробітна плата їй не нараховувалася; у листопаді відпрацювала один день з нарахуванням заробітної плати 21 грн. 01 коп. Таким чином, для визначення середнього заробітку необхідно взяти жовтень та листопад 2014 року (21 грн. 01 коп.); фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні - 1. Відтак середньоденна заробітна плата позивачки складатиме 21 грн. 01 коп. (21 грн. 01 коп. : 1 д.). Крім того, суд першої інстанції невірно визначився, що кількість робочих днів за період затримки розрахунку повинна відраховуватися з 01 грудня 2014 року, оскільки позивачка звільнена з цієї дати, а день звільнення є останнім днем роботи. Отже, за період з 02 грудня 2014 року по 16 червня 2015 року кількість робочих днів складає 134 дня, а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку - 2815 грн. 34 коп. (21,01 грн. х 134 день). Зазначене є підставою для зміни оскарженого рішення в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнутого з відповідача на користь [PERSON] Також судом першої інстанції невірно розрахована сума компенсації за невикористану відпустку. З довідки відповідача (ас.9) вбачається, що за 6 місяців заробітна плата позивачки склала 6325 грн. 77 коп., кількість календарних днів за відрахуванням святкових днів склала 172. Таким чином, середньоденна заробітна плата для нарахування відпускних складає 36 грн. 77 коп. (6325 грн. 77 коп. : 172), відповідно компенсація за невикористану відпустку - 147 грн. 08 коп. Проте апеляційний суд не може змінити рішення в цій частині і стягнути на користь позивачки компенсацію за невикористану відпустку 147 грн. 08 коп. з таких підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Право апеляційного суду вийти за межі доводів апеляційної скарги передбачено частинами 3 і 4 ст. 303 ЦПК, але апеляційний суд не може вийти за межі самої апеляційної скарги. Так, на рішення суду апеляційна скарга подана відповідачем, який просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог і ухвалити нове про відмову у задоволені позову. Позивачка з рішенням суду погодилася і в апеляційному порядку не оскаржила. Апеляційний суд позбавлений процесуального права вийти за межі апеляційної скарги відповідача і стягнути суми більші, ніж визначені судом першої інстанції і з якими погодилася позивачка, оскільки відповідач взагалі не визнає стягнення на користь позивачки будь-яких сум і просить рішення суду в цій частині скасувати і відмовити у позові. За таких обставин рішення суду в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку підлягає залишенню без змін. При цьому судом не приймаються до уваги доводи скарги про недоведеність позивачкою наявності заборгованості, оскільки наявний в матеріалах справи наказ № 409/к від 01.12.2014 року (ас. 8) підтверджує невиплату на день звільнення позивачки компенсації за невикористану відпустку за період з 07.10.2014 року по 01.12.2014 року за 4 календарних дня. Крім того, відповідач у п. 8 наказу № 396 від 28.11.2014 року (ас. 65) наказав головному бухгалтеру не виплачувати компенсацію за невикористані дні відпусток та вихідну допомогу у зв'язку з тяжким фінансовим становищем Донецької дирекції. Доказів на підтвердження факту виплати [PERSON] усіх належних при звільненні сум відповідач суду не надав. Також є безпідставним довід скарги про те, що судом не з'ясовано питання працевлаштування позивачки та отримання заробітної плати або допомоги по безробіттю, які на думку апелянта повинні враховуватися при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки стаття 117 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) не містить вимог щодо зменшення компенсації на суму заробітної плати, отриманої за новим місцем роботи. Апеляційний суд погоджується з висновком суду про часткове задоволення позову щодо стягнення компенсації у відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору ( статті 3,4,11,31 ЦПК України). Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті позивача, то висновок суду першої інстанції про задоволення цих вимог є вірним. Таким чином, апеляційний суд визнає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржене рішення - зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. Рішення в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог сторонами не оскаржено, його законність й обґрунтованість апеляційним судом не перевірялись.

Outcome: partial