Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

У грудні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Позов обґрунтований такими обставинами. З 30.10.2007 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, але їх спільне життя не склалося і з серпня 2017 р. шлюбні відносини між ними припинилися. Подружжя має двох малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO] Наразі діти проживають з позивачем. Позивач посилається на те, що має роботу, самостійний дохід та постійне місце проживання, вона виховує дітей та піклується про них, з дітьми у неї налагоджений психологічний контакт. Маючи медичну освіту, позивач може на належному рівні дбати про дітей. постійно слідкує. Відповідач же офіційно ніде не працює, має нерегулярний заробіток, його поведінка характеризується грубістю, він емоційно неврівноважений та схильний до агресії. Відповідач викликався в судове засідання шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем його проживання, проте в судове засідання він не з'явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав. Орган опіки та піклування в особі органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надав до суду висновок про доцільність визначення місця проживання дітей з матір'ю. Представник третьої особи подав заяву про підтримання висновку органу опіки та піклування та розгляд справи за його відсутності. Враховуючи неявку відповідача в судове засідання та неподання ним відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача, її представника та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. 30.10.2007 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, у якому у них народилося двоє дітей - - син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO] З позовної заяви вбачається, що з серпня 2017 року шлюбні відносини між сторонами припинилися, подружжя проживає окремо. Позивач з дітьми проживає разом з матір'ю та вітчимом у належній останньому квартирі за адресою: [ADDRESS]. Відповідач залишився проживати за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS]. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.03.2018 шлюб між сторонами розірвано та з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1500 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 08.12.2017, до досягнення дітьми повноліття (а.с. 45). Оскільки сторони не дійшли згоди, з ким будуть проживати їх діти, відповідно до положень статті 161 Сімейного кодексу України спір підлягає вирішенню в судовому порядку. В суді встановлено, що мати дітей має самостійний стабільний дохід, належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, позитивно характеризуються в побуті та на роботі, компрометуючих даних щодо неї немає. Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування ухвалила висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх сина та дочки з позивачем пославшись на відсутність виняткових підстав розлучати їх з матір'ю (а.с. 90-92). Службою у справах дітей проведено обстеження житлово-побутових умов проживання дітей та складено акт від 07.07.2018, відповідно до якого діям створено належні умови щодо їх виховання та розвитку. При цьому суд враховує, що батько дітей [PERSON] до органу опіки з приводу вирішення питання надання до суду висновку про визначення місця проживання дітей не звертався, Службу у справах дітей не відвідував, жодних документів не надавав, зустрічний позов про визначення місця проживання дітей з батьком не подавав. При вирішенні вимог [PERSON] суд керується положеннями сімейного законодавства України, які визначають умови реалізації особистих немайнових прав і обов'язків батьків та дітей, та нормами міжнародного законодавства, які закріплюють основні права і свободи дітей. Так, відповідно до положень частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За приписами статті 161 Сімейного кодексу України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, при цьому орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно положень, закріплених у статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципамидитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом… Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Проте принцип, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до пояснень позивача вона проводить з дітьми майже весь свій вільний час, маючи на це можливість, приділяє їм належну увагу та повноцінно займається їхнім розвитком. Натомість відповідач дітьми не опікується, повноцінної участі у їх вихованні та утриманні не приймає, що на думку суду свідчить про те, що станом на час вирішення спору між батьком та дітьми втрачені усталені батьківські зв'язки. Жодних заперечень проти позову та доказів на спростування вимог про визначення місця проживання дітей з матір'ю відповідач не надав. Отже зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення національного та міжнародного сімейного законодавства, суд вбачає підстави для визначення місця проживання малолітніх дітей з їх матір'ю - позивачем по справі. При цьому суд враховує, що проживання дитини з матір'ю не призведе до істотного порушення прав батька, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов'язаний брати участь у її вихованні. Вимоги про визначення конкретної адреси, за якою будуть проживати діти, суперечить нормам Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому суд відмовляє у їх задоволенні. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд на підставі положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial