Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у грудні 2018 року йому стало відомо про те, що 06 червня 2016 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення у справі № 185/3599/16-ц про задоволення позову публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк (далі - АТ КБ «ПриватБанк») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним 01 грудня 2010 року в сумі 379418,42 грн. Про існування вказаного кредитного договору позивачу не було відомо, позивач його не укладав та не підписував. Таким чином, відповідач намагається стягнути з позивача заборгованість за кредитним договором, який позивач не укладав та не підписував, тому зазначений договір укладений без фактичного волевиявлення позивача і є недійсним. Ураховуючи викладене, позивач просив визнати недійсним кредитний договір від 01 грудня 2010 року № SAMDN03000032019021, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в сумі 704,80 грн. До позовної заяви позивач додав клопотання про витребування оригіналу кредитного договору від 01 грудня 2010 року № SAMDN03000032019021. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року суд відкрив провадження у вказаній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін та витребувано в АТ КБ «ПриватБанк» належним чином завірену копію кредитного договору від 01грудня 2010 року № SAMDN03000032019021. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого він вважає, що підстави визначені ст. 215, 216 ЦК України відсутні. Спірний договір є укладеним та відповідав волі позивача, відповідач надав позивачу кошти, тобто виконав своє зобов`язання за договором. Своїм підписом на даному договорі позивач підтвердив ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, а тому у задоволені позовних вимог просив відмовити. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Не погодившись із цим рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи. Постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін. У липні 2019 року представник позивача подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 26 лютого 2020 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення судів попередніх судових інстанцій, Касаційний цивільний суд виходив із того, що не витребувавши оригіналу кредитного договору, суди позбавили позивача можливості довести обґрунтованість його тверджень про непідписання ним такого договору, оскільки, заявляючи клопотання про витребування доказів, позивач, як він зазначав, мав намір заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, для проведення якої необхідно надати оригінали документів. У квітні 2020 року справу передано на розгляд судді Бусик О.Л. 10 червня 2020 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому представник позивача просив витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» оригінал кредитного договору від 01 грудня 2010 року № SAMDN03000032019021, укладеного між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк». У судовому засіданні представник відповідача подав заперечення проти клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 16 червня 2020 року клопотання представника позивача задоволено, витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» оригінал кредитного договору від 01 грудня 2010 року № SAMDN03000032019021. 21 вересня 2020 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла довідка, в якій зазначено про те, що місцем укладення кредитного договору від 01грудня 2010 року № SAMDN03000032019021 є Донецька філія Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», що знаходиться в м. Донецьк, вул. Жовтнева, 82а. Оригінал зазначеного кредитного договору зберігався в архіві Донецького Регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Макіївка, вул. Московська, 58. На даний час м. Макіївка віднесена до територій, на яких здійснюється антитерористична операція. Тому на даний час доля оригіналу кредитного договору невідома, оскільки архів за даною адресою не працює у зв`язку з окупацією м. Макіївки. Тому АТ КБ «ПриватБанк» не має можливості надати суду витребуваний оригінал кредитного договору. Крім того, представник відповідача подав письмові пояснення, в яких вказав про те, що 01 лютого 2010 року сторони уклали договір № SAMDN03000032019021, на підставі якого позивачу відкрито рахунок № [NUMBER] , відповідно до умов якого позивач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24,4 % річних. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява про надання кредиту разом з Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПриватБанк» виконав зобов`язання за договором в повному обсязі. В той же час, [PERSON] зобов`язання за договором не виконує. Факт укладення сторонами договору підтверджується копіями платіжних доручень, які були подані [PERSON] та стосуються руху коштів по зазначеному корковому рахунку, який був відкритий на ім`я позивача на підставі укладеного 01 лютого 2010 року договору. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки кредитний договір було укладено 01 лютого 2010 року, а до суду позивач звернувся з позовом лише у грудні 2018 року. 24 листопада 2020 року представник відповідача подав письмові пояснення, в яких зазначав, що хоч і відсутня можливість надати оригінал кредитного договору, укладеного сторонами з об`єктивних причин, однак факт укладення сторонами кредитного договору також підтверджується копією договору про оренду індивідуального банківського сейфу від 13 лютого 2012 року, цей договір було укладено на основі поданої [PERSON] заяви від 13 лютого 2012 року. В даній заяві передбачено, що плата за користування індивідуальним банківським сейфом здійснюється шляхом перерахування коштів саме на банківський рахунок, який відкритий на підставі укладеного 01 лютого 2010 року договору. Крім того, на протязі 2010 - 2015 років за заявами позивача банк неодноразово перевипускав картки за вказаним банківським рахунком та змінював кредитний ліміт. 25 листопада 2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01.02.2010 року № SAMDN03000032019021 у розмірі 379418,42 грн, з якої 212514 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом, 148360 грн. 61 коп. - заборгованість зі сплати процентів за користуванням кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 18043 грн. 73 коп. - штраф (процентна складова). Вирішено питання розподілу судових витрат. Зазначеним рішенням установлено, що 01 лютого 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір, згідно з умовами якого відповідач отримав від позивача платіжну картку у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 26,40 % на рік за користування кредитом, в подальшому змінив кредитний ліміт. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, з якими відповідач ознайомився та погодився при підписанні договору від 01 лютого 2010 року, відповідач повинен погашати заборгованість по кредиту, проценти за його використання та комісію. Відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у разі порушення строків платежів більш ніж на 30 днів, відповідач зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми позову. Зобов`язання передбачені кредитним договором відповідач не виконав. Станом на 24 березня 2016 року заборгованість за кредитним договором склала 379 418,42 грн, з якої 212 514 грн 08 коп. - заборгованість за кредитом, 148 360 грн 61 коп. - заборгованість зі сплати процентів за користуванням кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина), 18 043 грн 73 коп. - штраф (процентна складова). Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначав, що зазначений договір з відповідачем не укладав та не підписував, тому наявні правові підстави для визнання його недійсним. Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, до відносин за кредитним договором застосовуються положення що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя цієї статті). Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженогопостановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Заперечуючи проти позову представник відповідача надав виписку з особового рахунку [PERSON] за період з 01 січня 1999 року до 30 липня 2019 року та копії платіжних доручень за період з березня 2010 року до липня 2010 року щодо руху коштів по рахунку, що належить [PERSON] . Таким чином, необхідно зазначити, що наданою відповідачем випискою з особового рахунку [PERSON] копії платіжних доручень за період з березня 2010 року до липня 2010 року щодо руху коштів по рахунку, що належить [PERSON] свідчить про виконання позивачем умов кредитного договору, засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором. З моменту оформлення кредитного договору пройшло більш ніж 9 років, позивач користувався відкритим на підставі кредитного договору від 01 лютого 2010 року кредитним рахунком та здійснював його поповнення. Таким чином, він був обізнаний про існування кредитного договору та відкритого на його підставі рахунку, про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погоджувався, про що свідчить факт користування кредитними грошовими коштами та погашення, які він здійснював. Погодитися з посиланнями позивача про відсутність в матеріалах справи оригіналів кредитного договору суд не може, оскільки це не є підставою для відмови в позові, за наявності його копії та інших доказів, які свідчать про укладення кредитного договору і часткове його виконання. Крім того, позивач не навів доводів та не надав доказів того, що він не отримував кошти за оспорюваним кредитним договором. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). За таких обставин, установивши фактичні обставини у справі, які мають значення для правильного вирішення справи, слід дійти висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed