Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ІНТЕРОКО», [PERSON] про визнання правочину недійсним на майбутнє та виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що нежитлове приміщення площею 217 кв.м. по [ADDRESS] відповідач [PERSON] отримала у березні 2006 року, тобто в період перебування [PERSON] та[PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Проте, 3 травня 2012 року відповідачем [PERSON] як фізичною особою-підприємцем та відповідачем ТОВ «ІНТЕРОКО» укладено договір оренди вказаних нежитлового приміщення без відому та згоди позивача, хоча [PERSON] продовжували перебувати у зареєстрованому шлюбі. Строк дії договору визначено 30 березня 2014 року. Оскільки шлюб між [PERSON] рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 1 грудня 2014 року розірвано, вказане нежилеприміщення є спільною власністю подружжя, відповідач ТОВ «ІНТЕРОКО» надалі продовжує ним користуватись, то позивач просив визнати недійсним на майбутнє після 30 березня 2014 року договір оренди від 3 грудня 2012 року № 03/05/12 та виселити вказане ТОВ «ІНТЕРОКО» з нього. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представники відповідача заперечили щодо задоволення позовних вимог, мотивуючи їх безпідставністю. Надали заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Разом з тим, чинним законодавством не передбачено визнання недійсним договору на майбутнє. Судом встановлено, що нежитлове приміщення площею 217 кв.м. по [ADDRESS] відповідач [PERSON] отримала у березні 2006 року (а.с. 12), тобто в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. 3 травня 2012 року відповідачем [PERSON] як фізичною особою-підприємцем та відповідачем ТОВ «ІНТЕРОКО» укладено договір оренди вказаних нежитлових приміщень № 03/05/12, відповідно до якого ФОП [PERSON] передала в оренду ТОВ «ІНТЕРОКО» частину нежитлового приміщення площею 82, 75 кв.м., що є частиною нежитлового приміщення площею 217 кв.м. по [ADDRESS] зі сплатою орендної плати в розмірі 60 000 грн. на строк до 30 березня 2014 року (а.с. 13-20). Крім того, 1 серпня 2014 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «ІНТЕРОКО» укладено договір суборенди № 01/08/14, відповідно до якого ФОП [PERSON] передала в суборенду ТОВ «ІНТЕРОКО» частину нежитлового приміщення площею 85, 0 кв.м., що є частиною нежитлового приміщення площею 217 кв.м. по [ADDRESS] строком до 1 червня 2016 року. Отже, договір оренди від 3 травня 2012 року, який позивач просить визнати недійсним на майбутнє після 30 березня 2014 року, припинив свою дію в порядку ст. 598 ЦК України 30 березня 2014 року. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позовні вимоги стосуються визнання договору, який припинив свою дію, недійсним на майбутнє, що не передбачено чинним законодавством, ТОВ «ІНТЕРОКО» використовує нежитлове приміщення на підставі іншого договору - договору суборенди, позивачем не доведені позовні вимоги, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним на майбутнє після 30 березня 2014 року та виселення з нежитлового приміщення ТОВ «ІНТЕРОКО». Питання щодо пропущення строків позовної давності судом не вирішувалось, оскільки це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Проте, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі їх недоведеності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу відповідачем не відшкодовується.

Outcome: dismissed