Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що їй на праві приватної власності належала трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивачка є особою похилого віку, 1940 року народження, за станом здоров`я постійно перебуває під наглядом дільничного лікаря та лікарів Скадовської ЦРЛ, перебуває на диспансерному обліку з діагнозами: ішемічна хвороба серця та артеріальна гіпертензія, стінозирующий атеросклероз, сахарний діабет 2 типу, перенесла інфаркт. Тому їй була вкрай потрібна матеріальна допомога. Відповідач, її син, запропонував переоформити належний позивачці житловий будинок на його ім`я, а він буде надавати матеріальну допомогу та здійснювати догляд за нею. За домовленістю був оформлений договір дарування належної позивачці квартири. Син мав постійну роботу і отримував заробітну плату. Він виконував свої зобов`язання. Але в наслідок зловживання спиртними напоями він був звільнений з роботи. Свій образ життя він не міняє, постійної роботи ї відповідно постійних доходів не має. Відповідач свої зобов`язання за нашим договором не виконує, матеріальної допомоги не надає. Каже що він ні чого не винен. Став поводиться агресивно, обижає та оскорбляє позивачку. Вона утримує квартиру, сплачує комунальні послуги по утриманню квартири за свої кошти. Оскільки відповідач відмовляється від виконання своїх зобов`язань щодо її утримання, вона просила його добровільно розірвати укладений договір, але він відмовився. Він вважає, що вона подарувала йому квартиру без яких-небудь умов. Вважає, що зазначений договір дарування є недійсним як укладений внаслідок її помилки щодо істотних умов договору. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 21.09.2020 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, від представника позивача до суду надійшла письмова заява відповідно до якої просив суд розглянути справу за їх відсутності, на позовних вимогах наполягають. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, до суду надав письмову заяву відповідно до якої просив суд розглянути справу за його відсутності, заявлені позовні вимоги визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з вищенаведеного, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що за договором дарування від 06.04.2013, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній отримав в дар від [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-10,11). Квартира, що відчужується за цим договором, належала дарувальнику [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] видане Скадовською міською радою Херсонської області від 17.11.1994. Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серія 12 ААА №852258 виданої 06.09.2018, [PERSON] встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням, безстроково (а.с.12). Відповідно до положень ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статті 717 ЦК України, договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 р., Відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є помилка яка існувала саме на момент вчинення правочину та яка мала істотне значення. В позові ставиться питання у визнанні недійсним договору дарування з підстав, встановлених ст. 229 ЦК України, представник позивача виходить з того, що позивач помилявся щодо природи укладеного правочину, а саме, звертаючись до суду з вказаним позовом, наголошує, що перед укладенням оспорюваного правочину, відповідач обіцяла позивачу утримання та догляд, а тому останній вважав, що укладає з відповідачем саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Враховуючі те, що відповідач повністю визнав позовні вимоги, не заперечував проти зазначених у позові обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наданих суду доказів суд приходить до висновку, що укладений договір не відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи та змісту правочину, а тому він повинен бути визнаний недійсним. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати, понесені з оплати судового збору.

Outcome: approved