Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою в порядку захисту прав споживача до ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») про визнання кредитного договору б/н від 23.05.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , таким, що має істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, несправедливим в цілому та недійсним. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 23.05.2012 року вона звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» із проханням надати кредит на споживчі потреби. Отримавши згоду банка, вона підписала надану їй анкету-заяву, в якій були зазначені лише її персональні дані. Ця анкета була її попередньою згодою на отримання банківських послуг. Крім цього, сторони мали б укласти конкретний кредитний договір, проте відповідач вважає, що анкета-заява і є кредитним договором. Вважає несправедливим сплачувати банку кошти у відсутність кредитного договору, оскільки умови надання кредиту не були узгоджені з нею. Із банком вони домовилися лише про суму кредитного ліміту, яка складає 4000 грн. У червні 2017 року нею був надісланий лист до ПАТ КБ «Приватбанк» з проханням надати їй текст кредитного договору, графік платежів та витяг з її клієнтського рахунку, на який вона отримала лише витяг з рахунку. У зв`язку з цим вважає, що кредитного договору між сторонами не існує, а відповідач суттєво порушує її права позичальника- споживача кредитної послуги. Зазначає, що їй в порушення законодавства щодо кредитних договорів зовсім невідомі умови кредитування, а саме з банком не було домовленості про конкретну суму кредиту, їй невідомий розмір відсотків за користування кредитом, строк повернення кредиту, графік платежів тіла кредиту та відсотків за його користування. Ознайомлення позичальника з типовою формою кредитного договору не є письмовою формою кредитного договору. Зазначає, що оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту, до якого застосовується законодавство про захист прав споживачів. Посилаючись на положення ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», вказує на те, що умови договору є несправедливими, оскільки у спірному кредитному договорі має місце повний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника. З цих підстав вважає, що кредитний договір повинен бути визнаний недійсним та просить задовольнити даний позов. Відповідач із позовом не погодився, надав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача зазначив, що 09.04.2009 року [PERSON] стала клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», підписавши Анкету-Заяву про приєднання, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Факт підписання анкети-заяви та отримання коштів також не заперечується позивачем в позовній заяві в даній справі. Вказує, що відповідно до укладеного з [PERSON] договору позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. При цьому перед видачею кредиту сторонам була надана повна інформація про умови кредитування, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення тощо. При укладенні кредитного договору між сторонами досягнуто всіх істотних умов, що підтверджується їх особистими підписами, а також договір укладався сторонами добровільно, на підставі власного волевиявлення, без застосування з боку банку будь-якого впливу чи тиску. Просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Позивачем надано до суду уточнену позовну заяву, в якій змінена дата спірного кредитного договору, а саме вірною датою [PERSON] просить вважати 09.04.2009 року. Також позивач у відповіді на відзив зазначила, що незважаючи на надану Довідку про ознайомлення її з процентною ставкою кредитування, банк не надав їй розрахунку реальної відсоткової ставки на рік з урахуванням вартості усіх комісій, передбачених у Довідці. Щодо посилання відповідача на укладення кредитного договору шляхом приєднання до готових умов договору, вказує, що така форма має містити усі істотні умови договору, і її має бути надано під підпис позичальнику, що не відбулося при укладенні спірного кредитного договору. Банк не надав позивачу графік повернення платежів за кредитним договором, не роз`яснив яка частка сплачених сум буде йти на повернення тіла кредиту, а яка зараховуватись на погашення відсотків. Таким чином, сторони не домовились про істотні умови договору і це дає можливість банку тлумачити ці умови на свій розсуд, що є несправедливим по відношенню до позичальника. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві та заявах по суті справи. Пояснила, що після користування кредитними коштами вона погашала борг, проте сума тіла кредиту не змінювалась. Скільки би не сплачувала заборгованість, весь час залишалась винною гроші. У 2015 році зверталась до банку з проханням укласти договір на погашення заборгованості, проте їй було відмовлено. Після цього вона взагалі перестала платити. У 2019 році знову звернулась до банку дізнатись суму заборгованості, після чого звернулась до адвоката і суду з позовом. Їй було запропоновано реструктуризувати борг, проте вона відмовилась через неможливість сплатити одразу 16000 грн. Враховуючи наведене та доводи, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Малервейн М.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти позову з підстав, викладених у відзиві. Пояснила, що [PERSON] видавались кредитні карти, вона користувалась кредитними коштами, що відображено у наданій виписці по її рахунку. Банк пропонував позивачці вирішити питання лояльним шляхом, проте згоди вони не дійшли. Просила у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] звернулась до ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») з метою отримання банківських послуг та підписала відповідну заяву від 09 квітня 2009 року, згідно з якою отримала кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30,00 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 40-41). У даній заяві зазначено, що позивач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. До заяви додано Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до змісту якої позивач ознайомилась із фінансовими умовами надання платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і зразками розрахунку суми сплати за використання кредитних засобів, що і засвідчила власним підписом; 09.04.2009 року отримала кредитну картку «Універсальна». Суд встановив, що позивачка активно користувалась кредитною банківською карткою «Універсальна», що підтверджено випискою по кредитній банківській картці. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона- підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку відповідач - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Повертаючись до матеріалів справи, суд відмічає, що позивач, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, засвідчила свою згоду з запропонованими банком умовами, тому, суд доходить висновку, що під час укладення оспорюваного кредитного договору сторони дотрималися усіх вимог, спірний договір був укладений належним чином у встановленій письмовій формі, кредитний договір виконувався сторонами. Суд вважає безпідставними посилання позивача на недотримання сторонами письмової форми правочину, а також на те, що її не було ознайомлено із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, оскільки у самій заяві про укладення кредитного договору позивач поставила свій підпис, чим підтвердила, що вона ознайомлена із відповідними правилами та умовами, а також тарифами, чим дала згоду на відповідні умови договору, тобто сторонами договору було дотримано передбачені ст.207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину. Звертаючись до суду з позовом, позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень статті 203 ЦК України (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; недотримання письмової форми правочину) та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Таким чином, у випадку доведення порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, споживач може визнати несправедливими умови договору, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно із ч.4 ст.11 цього ж Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредит та інші умови надання кредиту; право на дострокове повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5 ст.18 Закону). До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки (ч.5 ст.11 Закону). Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Відповідно до положень п.п.2.1, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року за №168 (чинних на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Відповідно до пункту 3.1 зазначених Правил банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил). Відповідно до пункту 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Зазначені висновки містяться і у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року по справі № 175/1543/16-ц. За змістом кредитного договору, укладеного між сторонами, який позивачка власноручно підписала, вона особисто підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування в ЗАТ КБ «ПриватБанк», про які зазначено в ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в п.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що спростовує її доводи з цього приводу. Таким чином, своїм підписом споживач підтвердила факт про надання їй повної інформації про умови кредитування в ЗАТ КБ «ПриватБанк», про місцезнаходження останнього; умови кредитного договору (довідки про умови кредитування) містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, та періодичність платежів тощо. Отже, доводи позивача щодо несправедливості умов кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи. Також, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст.203 ЦК України та ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач в силу положення ч.3 ст.12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту. З кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості тощо. Позивач був ознайомлений з текстом договору, знав щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту, про що свідчить її підпис. Будь - яких заперечень або зауважень позивача договір не містить. Разом із тим, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконувала його умови, а факт необізнаності щодо умов кредитного договору та переконання у їхній несправедливості виникли у позивача вже після ознайомлення із випискою по кредитній банківській картці «Універсальна» і наявністю по ній заборгованості. Таким чином, позивач не довела підстав, передбачених ст.203 ЦК України для визнання недійсним кредитного договору від 09.04.2009 року. Крім того, виходячи з того, що відповідно до ст.15 ЦК України та ст. 4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права позивача у зв`язку з відсутністю в Договорі умов, передбачених Законом та Правилами, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Позивачем [PERSON] не надано переконливих доказів того, які саме права є порушеними визначеними вище обставинами, які негативні наслідки для неї настали, зокрема, що у разі відображення усієї інформації з банківських послуг вона відмовилась від укладання договору, зважаючи на те, що тривалий час позивач виконувала умови кредитного договору. Разом із тим, суд критично оцінює наведені інші аргументи сторони позивача на обґрунтування позовних вимог, адже такі жодними належними доказами не підтверджено у відповідності до ст.ст.76-79 ЦПК України. Відповідно до наявної у справі виписки банку по картковому рахунку позивача підтверджується, що в період з моменту укладення договору [PERSON] тривалий час виконувала його умови, тобто вважала умови договору такими, що не порушують її прав, як споживача фінансового продукту. Також установлено, що до відповідача або суду із заявами про істотні порушення своїх прав позивач в період належного виконання нею умов договору не зверталась. Суд також враховує, що з моменту укладення кредитного договору пройшло більше десяти років. Суд вважає, що подання позову про визнання кредитного договору недійсним спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не довела свої вимоги за заявленим позовом та відсутні підстави для визнання кредитного договору від 09.04.2009 року недійсним, оскільки при укладенні договору позичальник [PERSON] була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та проти підписання, погодилась на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання було вільним, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем суду не надано. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору в силу Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак, судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed