Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив суд: - Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15.10.2013 року, що був укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс», в особі директора [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Хоміч О.М., зареєстрований в реєстрі за номером 1471, предметом якого значиться нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ. А-16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення №79, поз. 2-13, літ. а (2)- ґанок, загальною площею 91,0 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ; - Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15.10.2013 року, що був укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс», в особі директора [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Хоміч О.М., зареєстрований в реєстрі за№ 1472, предметом якого значиться нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ. А-16 на 1 поверсі нежитлове приміщення №79а, поз. 1, літ. а (3)- ґанок, загальною площею 25,0 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] ; - Визнати недійсним договір-купівлі продажу від 15.03.2019 року, зареєстрований в реєстрі за номером 343 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О., що був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс», в особі директора [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] , предметом якого значиться нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ. А-16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення №79, поз. 2-13, літ. а (2)- ґанок, загальною площею 91,0 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , по 1/2 частині кожному з покупців; - Визнати недійсним договір-купівлі продажу від 15.03.2019 року, зареєстрований в реєстрі за номером 344 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О., що був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс», в особі директора [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] , предметом якого значиться нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ. А-16 на І поверсі нежитлове приміщення №79а, поз. 1, літ. а (3)- ґанок, загальною площею 25,0 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] по 1/2 частині кожному з покупців; - Скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 91 кв.м. в житловому будинку літ. А-16, а- 1 на І поверсі, поз. 2-13, літ. а(2)-ганок: за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141638912101, номер запису про право власності 2249228, що внесений 20.08.2013 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Анненковим М.І. на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2013, за Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141638912101, номер запису про право власності 2884968, що внесений 15.10.2013 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Хоміч О.М. на підставі договору купівлі-продажу №1471 від 15.10.2013, ВТО №002501, за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141638912101, номер запису про право власності 30715921, що внесений 15.03.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О. на підставі договору купівлі-продажу №343 від 15.03.2019 на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину нежитлового приміщення №79, за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141638912101, номер запису про право власності 30715847, що внесений 15.03.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О. підставі договору купівлі-продажу №343 від 15.03.2019 на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину нежитлового приміщення №79; - Скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 25 кв.м. в житловому будинку літ. А-16, на І поверсі, поз. 1, літ. а(3)-ганок: за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141607512101, номер запису про право власності 2248724, що внесений 20.08.2013 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Анненковим М.І. на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2013, за Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141607512101, номер запису про право власності 2885426, що внесений 15.10.2013 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Хоміч О.М. на підставі договору купівлі-продажу №1472 від 15.10.2013, ВТО №002502, за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141607512101, номер запису про право власності 30716358, що внесений 15.03.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О. підставі договору купівлі-продажу №344 від 15.03.2019 на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину нежитлового приміщення №79а, за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141607512101, номер запису про право власності 30716294, що внесений 15.03.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О. підставі договору купівлі - продажу №344 від 15.03.20019 року на нерухоме майно, а саме Ѕ частину нежитлового приміщення № 79а; - Стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 серпня 2013 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення по справі № 200/10339/13-ц за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності. Зазначеним рішенням у задоволенні первісного позову було відмовлено, зустрічну позовну заяву [PERSON] задоволено, а саме: визнано договір купівлі-продажу укладений 13.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] - дійсним; визнано за [PERSON] - право власності на нежитлове приміщення № 79, поз. 2-13, загальною площею 91,0 кв. м., літ. а-1 - тамбур, а -2 - ґанок та нежитлове приміщення № 79а, поз. 1, загальною площею 25,0 кв.м., літ. а-3 - ґанок, що розташовані на 1 поверсі житлового будинку літ. А-16, по [ADDRESS] , без акту введення в експлуатацію. Відповідно до зустрічної позовної заяви, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] , нежитлові приміщення №79 та №79а, не був нотаріально посвідчений, оскільки у [PERSON] відсутні оригінали документів на зазначене майно. 20.08.2013 року державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Анненковим М.І. було зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі №200/10339/13-ц від 06.08.2013 на нерухоме майно, а саме на нежитлове приміщення №79, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 91 кв.м в житловому будинку літ. А-16, а-1 на І поверсі, поз. 2-13, літ. а(2)-ганок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141638912101, номер запису про право власності 2249228) та на нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 25 кв.м в житловому будинку ліг. А-16, на 1 поверсі, поз. 1, літ. а(3)-ганок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141607512101, номер запису про право власності 2248724). 15.10.2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс» (ЄДРПОУ 21920578), в особі директора [PERSON] був укладений договір-купівлі продажу, зареєстрований в реєстрі за номером 1472, предметом якого значиться нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ. А-16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення №79а, поз. 1 літ. а (2)- ґанок, площею 25,0 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] . 15.10.2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс», в особі директора [PERSON] був укладений договір-купівлі продажу, зареєстрований в реєстрі за номером 1471, предметом якого значиться нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ. А-16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення №79, поз. 2-13, літ. а (2)- ґанок, площею 91,0 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно, 15.10.2013 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Хоміч О.М. було зареєстровано право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс» на підставі договору купівлі-продажу №1471 від 15.10.2013, ВТО №002501 на нерухоме майно, а саме на нежитлове приміщення №79, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 91 кв.м в житловому будинку літ. А-16, а-1 на І поверсі, поз. 2-13, літ. а(2)-ганок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141638912101, номер запису про право власності 2884968). Також, 15.10.2013 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Хоміч О.М. було зареєстровано право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс» на підставі договору купівлі-продажу №1472 від 15.10.2013, ВТО № 002502 на нежитлове приміщення №79а, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 25 кв.м в житловому будинку літ. А-16, на І поверсі, поз. 1, літ. а(3)-ганок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141607512101, номер запису про право власності 2885426). Згідно з листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 4/4-2616 від 26.11.2018 року, станом на 20.11.2018 року по [ADDRESS] , укладено договір оренди нерухомого майна від 01.10.2009 року №271-УКВ/09 з ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», площею 109,5 кв.м на 1-му поверсі 16-ти поверхового будинку. Відповідно до витягу з реєстру права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра нежитлове приміщення №79 за адресою: [ADDRESS] , площею 109,3 кв.м прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. 15.10.2013 року за договором купівлі-продажу №1471 та договором купівлі- продажу №1472 укладеного між [PERSON] та ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», відповідно до яких, ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» стало набувачем нежитлових приміщень №79 та [ADDRESS] . Приміщення за номерами 79, площею 91 кв.м та 79а, площею 25 кв.м. були переобладнані з приміщення, площею 109,5 кв.м, на яке було укладено договір оренди між управлінням комунальної власності Дніпровської міської ради та ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», про що свідчить план приміщення та довідка про перепланування. Строк дії договору оренди зазначений з 01 жовтня 2009 року по 01 жовтня 2011 року. Однак, листом управління комунальної власності Дніпропетровської міської ради № 7/9-304 від 23.03.2010 року ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» було повідомлено, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні», в ч. 1 ст. 17 «Про оренду державного та комунального майна» внесені зміни, а саме: термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший строк. Згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов бізнесу в Україні» термін договорів оренди державного та комунального майна для суб`єктів малого підприємства, укладених до набрання чинності цим Законом, вважати продовженим до п`яти років з дня укладання, якщо орендар не пропонує менший термін. На підставі вищевказаного ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» листом було повідомлено, що договір оренди від 01.10.2009 року №271-УКВ/09 на нежитлове приміщення, за адресою: [ADDRESS] вважається продовженим до 01.10.2014 року. Однак, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2013 року, було визнано право власності на майно за [PERSON] , яке належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Дніпра, яке між тим перебувало в оренді у ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» на дату ухвалення рішення. Крім того, як зазначено у договорах купівлі-продажу нежитлових приміщень №79 та №79а, директором ТОВ «Технопобутсервіс» є [PERSON] , яка зареєстрована відповідно до паспортних даних за тією ж адресою: [ADDRESS] , що і позивач за первісним позовом - [PERSON] , а тому набувачу за договором було відомо про неправомірне набуття відчужувачем вищезазначеного майна. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2019 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено. Рішення Бабушкінскього районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2013 року скасовано в частині задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовлено. Постанова набрала законної сили та оскаржена не була. Як з`ясувалось після проголошення постанови Дніпровським апеляційним судом 22.04.2019 року, 15.03.2019 року, під час розгляду справи в апеляційному суді Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «Технопобутсервіс», в особі директора [PERSON] був укладений договір-купівлі продажу від 15.03.2019 року, зареєстрований в реєстрі за номером 343 з [PERSON] та [PERSON] , предметом якого значиться нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ. А-16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення №79, поз. 2-13, літ. а (2)- ґанок, площею 91,0 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення 79 по Ѕ частині кожному з покупців. Також, був укладений договір-купівлі продажу від 15.03.2019 року, зареєстрованим в реєстрі за номером 344 з [PERSON] та [PERSON] , предметом якого значиться нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ. А-16 на І поверсі нежитлове приміщення №79а, поз. 1, літ. а (3)- ґанок, площею 25,0 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення 79а по Ѕ частині кожному з покупців. 15.03.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О. було зареєстровано право власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу №343 від 15.03.2019 на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину нежитлового приміщення №79, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 91 кв.м в житловому будинку літ. А-16, а-1 на І поверсі, поз. 2-13, літ. а(2)-ганок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141638912101, номер запису про право власності 30715921). 15.03.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О. було зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №343 від 15.03.2019 на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 91 кв.м. в житловому будинку літ. А-16, а-1 на І поверсі, поз. 2-13, літ. а(2)-ганок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141638912101, номер запису про право власності 30715847). Також, 15.03.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О. було зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №344 від 15.03.2019 на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 25 кв.м в житловому будинку літ. А-16, на І поверсі, поз. 1, літ. а(3)-ганок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141607512101, номер запису про право власності 30716294). 15.03.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О. було зареєстровано право власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №344 від 15.03.2019 на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 25 кв.м в житловому будинку літ. А-16, на І поверсі, поз. 1, літ. а(3)-ганок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 141607512101, номер запису про право власності 30716358). Рішенням апеляційного суду було встановлено, що майно, на яке рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було визнано право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] належить до комунальної власності, а також встановлено, що нерухоме майно вибуло з комунальної власності з порушенням вимог чинного законодавства та поза волею Дніпровської міської ради, що призвело до порушення законних прав та інтересів територіальної громади міста. Приватизація нежитлових приміщень № 79 та [ADDRESS] , у встановленому законом порядку, не проводилась. Оскільки, спірний об`єкт нерухомого майна належить до комунальної власності, а [PERSON] в силу закону не набув права власності на нього, отже у останнього були відсутні правові підстави для розпорядження даним об`єктом, оскільки право розпоряджатись майном є складовою частиною права власності. На підставі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06.08.2013 року, відповідно до якого зареєстровано право власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, яке в подальшому було скасовано, [PERSON] здійснив розпорядження майном шляхом укладення договорів купівлі-продажу на користь ТОВ «Технопобутсервіс», яке є предметом спору, без відповідних правових підстав, оскільки в силу закону [PERSON] не міг визнаватися власником. Крім того, з урахуванням обізнаності ТОВ «Технопобутсервіс» з тим, що спірне нерухоме майно перебуває у комунальній власності, в силу того, що було укладено договір оренди нерухомого майна ТОВ «Технопобутсервіс» з Дніпровською міською радою, ТОВ «Технопобутсервіс» здійснило подальше відчуження майна на користь [PERSON] та [PERSON] . Оскільки рішення суду першої інстанції про визнання права власності за [PERSON] скасовано, наступні відчуження на підставі договорів купівлі-продажу є незаконними, а правочини недійсними. Отже, договори купівлі-продажу № 1471 та 1472 від 15.10.2013 року та договори купівлі-продажу №343 та №344 від 15.03.2019 року укладені між відповідачами порушують права та інтереси територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, суперечать вимогам чинного законодавства, а тому підлягають визнанню їх недійсними, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, які зазначені в ній. Представник відповідача ТОВ ВКФ «Технопобутсервсіс» в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з тим, що позивачем повинні були бути використані інші способи захисту права. Просив суд застосувати до даних правовідносин строки позовної давності. Заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву підтримав в повному обсязі. Представник відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив суд відмовити у їх задоволенні. Заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на позовну заяву не надавав, клопотання про відкладення розгляду справи, не подавав. Треті особи - Приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Хоміч О.М., Приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Іванютін - Сандомирський Л.О., в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, 20.08.2013 року на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення №№79а та 79, розташовані за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 25 кв.м та 91 кв.м в житловому будинку літ. А-16, на І поверсі, поз. 1, літ. а(3)-ганок. 15.10.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Технопобутсервіс» набуло право власності на нежитлові приміщення №№79а та 79, розташовані за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 25 кв.м та 91 кв.м в житловому будинку літ. А-16, на І поверсі, поз. 1, літ. а(3)-ганок, на підставі договору купівлі - продажу ВТО № 002502, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Хоміч О.М., реєстровий № 1472 та договору № 002501, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Хоміч О.М., реєстровий № 1471. 15.03.2019 року [PERSON] , [PERSON] на підставі договорів купівлі продажу за №№ 344, 343, посвідчених приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О., кожен окремо, по Ѕ частині, набули право власності на нежитлові приміщення №№79а та 79, розташовані за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 25 кв.м та 91 кв.м в житловому будинку літ. А-16, на І поверсі, поз. 1, літ. а(3)-ганок. (т.1, арк.с.13-16). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2013 року визнано договір купівлі-продажу укладений 13.03.2013 року між [PERSON] та [PERSON] дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення № 79, поз. 2-13, загальною площею 91,0 кв.м., літ. а-1 - тамбур, а2 - ганок, та нежитлове приміщення № 79а, поз.1, загальною площею 25,0 кв.м., літ. а-3 - ганок, що розташовані на 1 поверсі житлового будинку літ. А-16, по [ADDRESS] , без акту введення в експлуатацію (т.1, арк.с.17). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2013 року скасовано в частині задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовлено (т.1, арк.с.18-23). Відповідно до інформації Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 26.11.2018 року №4/4-2616, відповідно до бази даних «Оренда об`єктів комунальної власності» станом на 20.11.2018 року по [ADDRESS] , укладено договір оренди нерухомого майна від 01.10.2009 року № 271-УКВ/09 з ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», площею 109,5 кв.м., на 1 - му поверсі 16-ти поверхового будинку (т.1, арк.с.24). Відповідно до договору № 271-УКВ/09 від 01 жовтня 2009 року управлінням комунальної власності Дніпропетровської міської ради та ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста, відповідно до якого в оренду надано нежитлові приміщення загальною площею 109, 5 кв.м., на першому поверсі 16 - ти поверхового будинку, розташовані за адресою: [ADDRESS] , що перебуває на балансі КЖЕП «Південне», для використання під майстерню з ремонту побутової техніки. Термін дії договору з 01 жовтня 2009 року по 01 жовтня 2011 року (т.1,аркс.25-28). Відповідно до Акта прийому - передачі від 01 жовтня 2009 року, орендодавець передав, а орендар прийняв об`єкт оренди, в комплекті та у стані, що відповідають істотним умовам договору оренди від 01.10.2009 року № 271-УКВ/09 (т.1, арк.с.29). Відповідно до довідки КЖЕП «Південне» від 30 грудня 2011 року про перепланування на об`єкті нерухомості за адресою: [ADDRESS] , в ході здійснення процесу прийому - передачі з балансу КЖЕП «Південне» на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» виявлено факт перепланування об`єкту нерухомості, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме: розібрані старі перегородки та встановлені нові на інших місцях (т.1, арк.с.31). Відповідно до договору купівлі - продажу нерухомого майна від 15 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1471, [PERSON] продав ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ.А-16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення № 79, поз. 2-13, літ.а2 - ганок, площею 91,0 кв.м., розташоване: [ADDRESS] (т.1, арк.с.32-33). Відповідно до договору купівлі - продажу нерухомого майна від 15 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1472, [PERSON] продав ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ. А- 16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення № 79а поз.1, поз.1, літ.а2 - ганок, площею 25,0 кв.м., розташоване: [ADDRESS] (т.1, арк.с.34-35). Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О., ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» продало [PERSON] , [PERSON] по Ѕ кожному з покупців нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ.А-16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення № 79, поз. 2-13, літ.а2 - ганок, площею 91,0 кв.м., розташоване: [ADDRESS] (т.1, арк.с.36-39). Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О., ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» продало [PERSON] , [PERSON] по Ѕ кожному з покупців нежитлове приміщення, а саме: в житловому будинку літ. А- 16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення № 79а поз.1, поз.1, літ.а2 - ганок, площею 25,0 кв.м., розташоване: [ADDRESS] , приміщення 79а (т.1, арк.с.40-43). Відповідно до витягу з Реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра за № 4732 від 24.06.2019 року, об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення [ADDRESS] , площею 109, 3 кв.м., реєстровий номер с12908, знаходиться на балансі Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпровської міської ради, дата прийняття 19.11.2003 року №11/13 (т.1, арк.с.44, т.2, арк.с.38). Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо - комерційної фірми «Технопобутсервіс» на користь Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради суму боргу з орендної плати в сумі 9104 грн. 65 коп. за період з грудня 2011 року по вересень 2013 року. Стягнуто судові витрати по справі (т.1, арк.с.107-112). Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014 року позовні вимоги Першого заступника прокурора м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради м. Дніпропетровськ до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Технопобутсервіс» м. Дніпропетровськ за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці позивача Комунальне підприємство «Бюро обліку прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради про стягнення суми боргу з орендної плати в розмірі 21964 грн. 21коп. та пені в розмірі 1439грн.10коп. - задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Технопобутсервіс» м. Дніпропетровськ на користь Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради м. Дніпропетровськ суму боргу з орендної плати в розмірі 11428грн.33коп., пеню в розмірі 766грн.66коп. за період з лютого 2013 року по 14.10.2013 року. Крім того, даним рішенням встановлено, що з 15.10.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «Технопобутсервіс» стало власником нерухомого майна - нежитлових приміщень, розташованих за адресою [ADDRESS] , в житловому будинку літ - 16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення № 79, поз 2-13, літ - а2-ганок, загальна площа 91м2 та нежитлове приміщення № 79а, поз.1, літ а3 - ганок, загальна площа 25м2, що були предметом оренди (т.1, арк.с.102-106, 211-212). Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 26.02.2003 року №35/7 та додатків до нього, прийнято у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що перебуває на балансі обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», «Аеродром», житлово - комунальної контори м. Дніпропетровська, розташоване на території міста, яке забезпечує колективні потреби виключно його територіальної громади (т.1, арк.с.231-232, 233 - 234). Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 19.11.2003 року № 11/13, прийнято у комунальну власність територіальної громади міста обласні житлово - комунальні підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебувають на їх балансі, відповідно до актів приймання - передачі від 18.08.2003, від 10.09.2003 та від 12.09.2003 (т.1, арк.с.235, т. 2, арк.с.27-28). Відповідно до Акту приймання - передачі із спільної власності територіальних громад області у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово -комунального підприємства «Південне» від 10 вересня 2003 року, передано житловий фонд (майно, будівлі і споруди), необхідні для забезпечення життєдіяльності житлового фонду (перелік додається) (т.1, арк.с.236-239, 240-241, т. 2, арк.с.29-32, 33-37). 31.07.2019 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до Міського голови м. Дніпро зі зверненням про вжиття заходів та звернення до компетентних органів щодо притягнення до відповідальності групи осіб, які нанесли збитки територіальній громаді, зазначивши, що 12.03.2019 року вони для організації дитячого спортивного закладу придбали у ТОВ «Технопобутсервіс» (директор [PERSON] , іпн [NUMBER] ) нежитлове приміщення, що складається з двох приміщень 25 та 91 кв.м. загальною площею 116 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , прим.79,79а. Це приміщення ТОВ «Технопобутсервіс» придбало 15.10. 2013 року у фізичної особи [PERSON] . [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення 06.08.2013 року за рішенням Бабушкінського районного суду справа №200/10339/13-ц, провадження №2/200/336/13 шляхом подачі до суду завідомо неправдивих матеріалів у зговорі з [PERSON] та протиправно, поза волею власника-Дніпровської міської ради, заволодів майном територіальної громади м. Дніпра. У подальшому, це судове рішення скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2019 р. На думку заявників ( [PERSON] , [PERSON] ) [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] діяли за попереднім зговором, та своїми діями нанесли збитки територіальній громаді м. Дніпро та фізичним особам [PERSON] та [PERSON] (т.1, арк.с.242). 17.09.2019 року Дніпровська міська ради звернулася з заявою про вчинення кримінального правопорушення за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України до Дніпровського відділу поліції (т.1, арк.с.243-250). Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію права власності, позивач зазначає, що об`єкт нерухомого майна [ADDRESS] , площею 109,3 кв.м. належить територіальній громаді міста Дніпро. Відповідно до ст.ст. 182, ст. 334 ЦК України право власності на нерухомі речі, обтяження цього права, його виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 76 ЦК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статей 77, 78, 79, 80 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Проте, у доданому до позовної заяви витягу від 24.06.2019 йдеться про об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № 79 на [ADDRESS] площею 109,3 кв.м., що не відповідає характеристиці спірних об`єктів, а саме нежитлових приміщень № 79, № 79а площею 91 кв.м та 25 кв.м., відповідно. Тобто, витяг не містить інформацію про предмет доказування. Крім того, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у тому числі права власності) здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Це є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав. Реєстрація права власності у будь-яких інших реєстрах, базах тощо не має законних правових наслідків. Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договорів купівлі-продажу від 15.03.2019 року, посвідчених приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Іванютіним-Сандомирським Л.О., [PERSON] , [PERSON] , належить по Ѕ частині приміщення: в житловому будинку літ.А-16, а-1 на І поверсі нежитлове приміщення № 79, поз. 2-13, літ.а2 - ганок, площею 91,0 кв.м., розташоване: [ADDRESS] , та нежитлове приміщення № 79а в житловому будинку літ. А- 16, а-1 на І поз.1, поз.1, літ.а2 - ганок, площею 25,0 кв.м., розташоване: [ADDRESS] . У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, ч.5, ч.6 ст. 203 ЦК України. Зміст правочину відповідно до ч.ч. 1-3, ч.5 ст.203 ЦК України не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 ЦК України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні. Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. Однак, звертаючись до суду з позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірними договорами, оскільки у разі визнання їх недійсними повернення майна може відбутися до попереднього власника, який укладав договір купівлі-продажу, а він з такою вимогою не звертався. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Та особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором, у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені, заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовано в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13 зазначено, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. До спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. Враховуючи, що позивачем не надано доказів того, що він був стороною оспорюваних правочинів, при укладанні яких його права та законні інтереси були порушені, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначає, що вона є похідною від вимог про визнання правочинів недійсними, та додаткового судового захисту з цього приводу не потребує. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Європейським судом з прав людини у пункті 570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» (заява № 14902/04) та пункті 51 рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (заяви №№ 22083/93, 33095/93) наголошено, що застосування строків позовної давності має забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Також, Європейський суд з прав людини наголошує, що механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62,66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України підліковується з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. Водночас, судом встановлено, що Дніпровська міська рада з вересня 2014 року була обізнана, що нежитлові приміщення [ADDRESS] та [ADDRESS] ) належать іншій особі. При цьому, протягом більш ніж 5 років будь-які заходи, направлені на витребування, повернення вказаних нежитлових приміщень Дніпровською міською радою не вживалися. Доводи позивача про те, що про вибуття нежитлових приміщень з комунальної власності стало відомо тільки 25.09.2018 року, суд розцінює критично, так як рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 02.09.2014 року у справі № 904/4446/14 позовна заява прокурора м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради до ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», третя особа на боці позивача - КП «Бюро обліку прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради про стягнення заборгованості з орендної плати за користування нежитловим приміщенням на 1 поверсі житлового будинку на [ADDRESS] частково задоволено за період з лютого 2013 року по травень 2014 року. Рішенням суду у зазначеній справі встановлено, що відповідач ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» є власником нерухомого майна - нежитлових приміщень, розташованих на 1 поверсі житлового будинку літ. А-16 по [ADDRESS] , а саме: приміщення № 79 загальною площею 91,0 кв.м. та № [NUMBER] а загальною площею 25,0 кв.м. Судом встановлено, що відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень право власності на зазначені нежитлові приміщення зареєстровано за ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» 15.10.2013. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача боргу з орендної плати з 15.10.2013 у зв`язку з тим, що з вказаного періоду відповідач є власником майна. Право власності на спірні нежитлові приміщення ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» набуло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] , який володів майном відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2013 у справі № 200/10339/13-ц. Рішення оскаржено не було та набрало законної сили. Крім того, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2014 року у справі № 904/10225/13 задоволено позовну заяву КП «Бюро обліку прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради до ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», третя особа - Департамент корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради про стягнення заборгованості з орендної плати за користування нежитловим приміщенням на 1 поверсі житлового будинку по [ADDRESS] . Таким чином, в період з жовтня 2013 року власником спірних нежитлових приміщень № 79 та [ADDRESS] було ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс», про що більше 5 років було відомо Дніпровській міській раді. Зазначене також підтверджує факт, що з моменту набуття права власності на зазначені нежитлові приміщення ТОВ ВКФ «Технопобутсервіс» (з жовтня 2013 року) не сплачувало, а Дніпровська міська рада не вживала заходів щодо стягнення орендної плати за договором оренди про який ідеться у листі департаменту по роботі з активами міської ради від 26.11.2018 №4/4-2616. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, з підстав наведених у мотивувальній частині рішення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed