Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» про стягнення коштів за прострочення грошового зобов`язання. В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що 17 жовтня 2013 року між нею та ПАТ «Акцент Банк» було укладено Договір № SAMAB01000001478144 у відповідності до якого позивач передала банку грошові кошти для розміщення на депозитний рахунок у розмірі 24\~423,45 євро, з нарахуванням 6 % річних, строк якого було продовжено до 17.04.2014 року. На виконання умов договору відповідачем було відкрито лицевий рахунок № [NUMBER] . Вказує, що на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року з відповідача ПАТ «Акцент Банк» на користь [PERSON] у примусовому порядку стягнуто грошові кошти в розмірі 631\~626,17 грн., які складаються з суми банківського вкладу у розмірі 582\~283,61 грн., процентів у розмірі 40\~775,81 грн., та трьох процентів річних у розмірі 8\~566,765 грн. Дані кошти були сплачені відповідачем на користь позивачки тільки 05 жовтня 2017 року. Вважає, що у зв`язку з невиконанням рішення суду є всі підстави для стягнення з відповідача на її користь інфляційних витрат та процентів за користування коштами. З урахуванням збільшених позовних вимог просила стягнути з Акціонерного товариства «Акцент Банк» на її користь інфляційні витрати у розмірі 165\~073,66 грн., проценти за користування коштами у розмірі 42\~206,46 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 2418 грн. Ухвалою судді від 09 вересня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Не погоджуючись з заявленими позовними вимогами представником АТ «Акцент-Банк» подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого посилається на те, що 02 червня 2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська на користь позивачки стягнуто з банку грошові кошти у розмірі 631\~626,17 грн., які складаються з суми банківського вкладу за договором у розмірі 582\~283,61 грн., процентів у розмірі 40\~775, 81 грн., та трьох відсотків річних у розмірі 8\~566,75 грн. Вважають, що за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. В даному випадку судове рішення від 02 червня 2015 року не породжує жодних зобов`язань. Крім того, позивачка в своєму розрахунку зазначила про нарахування 3% річних не на суму вкладу, чи суму вкладу і відсотки по вкладу, а навіть на 3% річних, які на її користь вже стягнув суд. Окрім того, позивачка провела нарахування за строк 814 днів, починаючи з 15.07.2015 року, однак вона звернулась до суду з позовом лише 05 вересня 2019 року, тобто в будь-якому випадку будь-які нарахування до 05 вересня 2016 року з пропуском строків позовної давності. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та розглядати справу за відсутністю представника відповідача. Ухвалою суду від 10 квітня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, згідно заяви просила розглядати цивільну справу без її участі, позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача згідно відзиву просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що 17 жовтня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Акцент Банк», правонаступником якого є АТ «Акцент Банк», було укладено Договір № SAMAB01000001478144 у відповідності до якого позивач передала банку грошові кошти для розміщення на депозитний рахунок у розмірі 24 423,45 євро, з нарахуванням 6 % річних, строк дії продовжено до 17.04.2014 року. На виконання умов договору відповідачем було відкрито лицевий рахунок № [NUMBER] . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2015 року, яке набрало чинності 15.07.2015 року, позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» про стягнення грошових коштів задоволено частково.\~Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акцент банк» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 631\~626 (шістсот тридцять одна тисяча шістсот двадцять шість) грн. 17 (сімдесят) коп., які складаються з суми банківського вкладу за договором в розмірі 582\~283 (п`ятсот вісімдесят дві тисячі двісті вісімдесят три) грн. 61 (шістдесят одна) коп., процентів в розмірі 40\~775 (сорок тисяч сімсот сімдесят п`ять) грн. 81 (вісімдесят одна) коп., та трьох відсотків річних в розмірі 8\~566 (вісім тисяч п`ятсот шістдесят шість) грн. 75 (сімдесят п`ять) коп. В іншій частині позову відмовити.\~ Постановою головного державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Коломойця К.В. від 05.10.2017 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 202/9645/14-ц, виданого 10.08.2015 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь [PERSON] суми у розмірі 631\~626,00 грн., закінчено у зв`язку з виконанням виконавчого документа у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект). Відповідно до ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Отже, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок, який є логічним та узгоджується між собою і визначає межі позовних вимог. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2418 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved