Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сокіл», третя особа: відділ Держгеокадастру в Новосанжарському районі про визнання договору недійсним, повернення земельної ділянки з чужого користування. Позивач зазначала, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 673493, виданого 07.05.2007 року Новосанжарською райдержадміністрацією Полтавської області, вона є власником земельної ділянки площею 3,980 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Соколово-Балківської сільської ради, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 12 червня 2005 року [PERSON] та ТОВ «Сокіл» уклали договір оренди зазначеної земельної ділянки терміном на 10 років, та підписали акт прийому-передачі земельної ділянки площею 3,980 га від 12.06.2005 року. Посилаючись на те, що 12 червня 2015 року строк дії договору закінчився, проте на її прохання повернути земельну ділянку відповідач відповів відмовою, позивачка просила задовольнити позов. Представник позивача, [PERSON], в судовому засіданні підтримав викладені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у Новосанжарському районі Полтавської області, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні питання покладається на розсуд суду. Заслухавши представників сторін, перевіривши наведені в заяві доводи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Судом встановлено, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 673493, виданого 07.05.2007 року Новосанжарською райдержадміністрацією Полтавської області, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,980 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Соколово-Балківської сільської ради та переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 13). 12 червня 2007 року [PERSON] та товариство з обмеженою відповідальністю «Сокіл», уклали договір оренди зазначеної земельної ділянки терміном на 10 років, який зареєстрований у Новосанжарському ВО ПРФ ДП «ЦДЗК» 15.04.2009 року за №040954500035 (а.с. 9-11), та сторонами підписано акт прийому-передачі земельної ділянки № 267 згідно договору № б/н від 12.06.2007 року (а.с. 12). Пунктом 41 цього договору передбачено, що цей договір набирає чинності після його підписання сторонами, державної реєстрації орендарем та оплатою всіх розмірів послуг з реєстрації за згодою орендодавця, вказані обставини сторонами не оспорювались. При цьому, строк дії договору оренди слід обчислювати з моменту його державної реєстрації, а не з моменту укладення договору. Тому доводи сторін коли саме було укладено договір у 2005 чи 2007 році, суд до уваги не приймає. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до договору, розділом «Строк дії договору» передбачено, що земельна ділянка надається в оренду строком на 10 років, відлік строку оренди розпочинається з моменту державної реєстрації цього договору (а.с. 9-11). Отже, строк дії спірного договору оренди землі починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обовязки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. (Постанова Верховного суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16). З урахуванням зазначених норм матеріального права строк дії спірного договору спливає 15 квітня 2019 року. Отже, строк дії договору оренди не закінчився, він є чинним, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про повернення земельної ділянки з чужого користування, підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Outcome: dismissed