Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до Іллічівського районного суду м. Маріуполя з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованої заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строку їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що перебував у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш». 21.12.2015 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. За період роботи йому була нарахована, але не сплачена у повному обсязі заробітна плата, у зв'язку з чим виникла заборгованість. В звязку з викладеним просив стягнути на йог користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 35610,95 грн. та компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 15419,54 грн. У звязку з не проведенням з ним повного розрахунку підприємством в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП Україні просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з 22.12.2015 року по день винесення рішення, а також, посилаючись на грубе порушення своїх прав просив стягнути моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн., аткож витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав письмові заперечення на позов, в яких позовні вимоги визнав позов в частині стягнення заборгованої заробітної плати в розмірі 35610,95 грн. Пояснив, що [PERSON] не працював в день звільнення не працював, а тому відповідно до ст. 116 КЗпП України мав предявити письмову вимогу про виплату заборгованості. Враховуючи те, що позивач з письмовою вимогою про виплату йому заборгованості із заробітної плати не звертався, у звязку з чим відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди та компенсації вважав їх необґрунтованими та просив відмовити в задоволенні позову в цій частині. У зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача, 21.12.2015 року його було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача. Згідно наданої відповідачем довідки №238/ро 534-Б від 12.02.2016 року (цех №469, таб. №57410) заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] становить 29759,05 грн. та згідно довідки №238/824 від 09.02.2016 року (цех №171, таб. №57414 ) заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] становить 5851,34 грн., а всього 35610,39 грн. При цьому суд зазначає, що зазначена сума вказана з урахуванням обовязкових податків та інших утримань. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що саме ця сума підлягає до стягнення. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обовязок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку. Так, згідно розрахунку відповідача розмір компенсації за довідкою №280/109 від 08.02.2016 року (цех 171, таб. №57414) складає 106,11 грн., за довідкою №280/130 від 15.02.2016 року (цех 469, таб. №57410) складає 1519,54 грн. , а всього 1625,65 грн. та саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналізуючи вищевикладене та з урахуванням положень ст. 116,117 КЗпП України, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з наступного дня після звільнення, тобто з 04.06.2015 року по день постановлення рішення, а саме до 16.02.2016 року, у звязку з несплатою заборгованої компенсації відповідачем на користь позивачки по теперішній час. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Розрахунок середньоденної заробітної плати позивача, який визнано відповідачем складає 142,37 грн., та на підставі ст.61 ЦПК України не потребу доказуванню. Твердження відповідача про те, що у звязку з тим, що позивач не працював в день звільнення не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи, атому не приймаються судом до уваги. Так, згідно наданих графіків роботи за 2015р. та 2016р. середньостатистична кількість робочих днів позивача за період з 22.12.2015р. по 22.02.2016р. складає 31 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 22.12.2015р. по 22.02.2016р. складає 4413,47 грн. (31 день х 142,37 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 4413,47 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500,00 грн. Згідно вимог статті 11, 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 400,00 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551,20 гривень за вимоги майнового характеру та 192,92 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 774,12 грн.

Outcome: partial