Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

У грудні 2016 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до Адвокатського бюро «Дмитра Александрова» (далі по тексту - АБ «Дмитра Александрова», відповідач) про стягнення грошових коштів в сумі 30 800 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 12.09.2016 між [PERSON] та АБ «Дмитра Александрова» було укладено договір про надання правової допомоги в суді № 99. На виконання умов цього договору позивачем була здійснена передплата в сумі 13 500 грн. 27.09.2016 між [PERSON] та АБ «Дмитра Александрова» було укладено договір про надання правової допомоги в суді № 110, на виконання умов якого була здійснена передплата в сумі 13 500 грн., а також додатково сплачено 3 800 грн. для сплати судових зборів. У зв'язку з ненаданням відповідачем послуг, передбачених умовами договорів, 03.11.2016 позивач прийняла рішення про відмову від послуг відповідача, про що письмово повідомила відповідача, а також відкликала нотаріальну довіреність. Відповідно до статті 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та пояснив, що після підписання договору № 99 з'ясувалося, що предмет цього договору відсутній, оскільки виконавчий напис, скасувати який зобов'язався відповідач, уже не підлягав примусовому виконанню, виконавче провадження було закрито, а арешти майна скасовані. Про цю обставину позивач повідомила відповідача 27.10.2016, однак відповідні зміни до договорів не були підготовлені. Після підписання договорів відповідач не надавав позивачу інформацію про свої дії і про здійснену роботу, до нього неможливо було додзвонитися та домовитися про зустріч. У зв'язку з бездіяльністю відповідача, який так і не приступив до виконання договорів, позивачем було прийняте рішення про їх розірвання. За таких обставин підлягають застосуванню положення статті 906 ЦК України щодо відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням договору. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала пославшись на його необґрунтованість, недоведеність та невідповідність тверджень позивача фактичним обставинам. Пояснила, що позивач свідомо уклала договори, погодившись з усіма їх умовами, та добровільно внесла обумовлені договорами платежі, а відповідач своєчасно приступив до виконання робіт. Жодних листів позивача про відмову від послуг відповідач не отримував, а лише 17.11.2016 під час розгляду справи в Апеляційному суді м. Києва представнику відповідача стало відомо про відкликання довіреності. З моменту укладення договорів відповідач постійно надавав позивачу обумовлені договорами послуги, а також іншу правову допомогу, не передбачену договорами, взяті на себе зобов'язання не порушував і не відмовлявся від надання послуг. Враховуючи предмет договорів, яким передбачено судовий розгляд справ, повне виконання зобов'язань неможливо здійснити за короткий період часу. Внесені позивачем авансові платежі є гонораром в розумінні Закону України «Про адвокатуру», а повернення гонорару ні договором, ні законом, не передбачено. Заслухавши представників сторін, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 12.09.2016 між АБ «Дмитра Александрова» (Бюро) та [PERSON] (Клієнтом) було укладено договір про надання правової допомоги в суді № 99, предметом якого є надання правової допомоги у справі (справах) про скасування та визнання недійсним виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення, закриття виконавчого провадження, зняття арешту з майна (а.с. 2-3). Згідно з умовами, визначеними додатковою угодою № 1 до договору, Клієнт сплачує на користь Бюро гонорар за надання правової допомоги в розмірі 27 000 грн. наступними платежами: передплата в сумі 13 500 грн. в день підписання договору; доплата в сумі 13 500 грн. до 12.10.2016 на розрахунковий (картковий) рахунок Бюро або готівкою. Цього ж числа [PERSON] передала АБ «Дмитра Александрова» готівкою гроші в сумі 13 500 грн., що не заперечується відповідачем і підтверджується відповідним написом на додатковій угоді. 27.09.2016 між АБ «Дмитра Александрова» (Бюро) та [PERSON] (Клієнтом) було укладено договір про надання правової допомоги в суді № 110, предметом якого є надання правової допомоги у справі про скасування (визнання недійсним) договору купівлі-продажу квартири, вилучення запису з реєстру нотаріальних дій (а.с. 4-5). Згідно з умовами, визначеними додатковою угодою № 1 до цього договору, Клієнт сплачує на користь Бюро гонорар за надання правової допомоги в розмірі 27 000 грн. Цього ж числа [PERSON] передала АБ «Дмитра Александрова» готівкою передплату в сумі 13 500 грн., що не заперечується відповідачем і підтверджується відповідним написом на додатковій угоді. 28.09.2016 син позивача перерахував на картковий рахунок [PERSON] грошову суму в розмірі 4215 грн. (а.с. 54). З пояснень представника позивача вбачається, що зазначені кошти призначались для сплати судових зборів, що передбачено пунктом 3.3. 1. договорів. 31.10.2016 позивач направила адресу відповідача лист, у якому повідомила, що з огляду на сплив строку пред'явлення виконавчого напису до виконання, закриття виконавчого провадження та припинення чинності накладених на майно арештів, предмет договору № 99 відсутній, а тому вона вважає за необхідне припинити дію цього договору, а сплачені за ним кошти в сумі 13 500 грн. та 3 800 грн. зарахувати в рахунок сплати за договором № 110 (а.с. 38). 03.11.2016 позивач направила на адресу відповідача письмове повідомлення про розірвання договорів № 99 та № 110 та відкликання нотаріально посвідченої довіреності (а.с. 39, 40), але належних доказів на підтвердження одержання відповідачем зазначеного повідомлення суду не надано. У вказаному повідомленні позивач не зазначила конкретну підставу для розірвання договорів, але просила повернути їй сплачені кошти у повному обсязі посилаючись на невчинення відповідачем жодних дій на виконання договорів. Водночас з показань допитаного в суді сина позивача [PERSON] вбачається, що сторону позивача не влаштовувала якість правових послуг, а також викликала невдоволення подача відповідачем скарги на дії судді. При вирішенні вимог [PERSON] суд керується загальними положеннями цивільного законодавства, які регулюють зобов'язальні та договірні відносини, а також Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», який містить спеціальні норми, які визначають правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні. Виходячи з загальних ознак зобов'язань, зафіксованих в укладених сторонами договорах, які характеризуються особливостями об'єкта цих зобов'язань - наданням однією стороною (виконавцем) правових послуг за завданням другої сторони (замовника) за плату, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та АБ «Дмитра Александрова» виникли зобов'язання, що випливають з договору про надання послуг, які врегульовані нормами глави 63 ЦК України, положення якої можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання (частина 2 статті 901 ЦК України). Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до положень статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. За приписом статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що закон передбачає можливість розірвання договору про надання правової допомоги шляхом односторонньої відмови від договору. Водночас укладені між сторонами договори передбачають, що вони діють до повного виконання зобов'язань (пункт 6.2.), і взагалі не містять положень щодо порядку, підстав та наслідків їх розірвання. Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частинами 2, 3 вказаної статті договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. З огляду на недоведеність факту одержання відповідачем письмового повідомлення позивача про розірвання договорів та відсутність судових рішень про розірвання договорів та/або визнання їх недійсними суд вважає, що укладені сторонами договори були достроково припинені (розірвані) з моменту, коли відповідач дізнався про відкликання позивачем нотаріально посвідченої довіреності на представництво її інтересів в суді, а до того договори були чинними. За загальним правилом, встановленим частиною 4 статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовою підставою заявлених [PERSON] вимог є положення частини 1 статті 906 ЦК України, згідно з якими збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем у разі наявності його вини у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Право на відшкодування збитків, які були заподіяні порушенням зобов'язання, передбачене і нормами статей 611, 612 цього Кодексу. Отже з огляду на зміст вказаних норм матеріального права та положень статей 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, замовник, заявляючи вимогу про відшкодування збитків, повинен, зокрема, довести факт невиконання або неналежного виконання договору виконавцем. Проте належних і достатніх доказів, які б доводили, що відповідач не виконав договір або виконав його неналежним чином, позивачем не надано. Натомість відповідачем доведено, що до моменту розірвання договору ним надавались позивачу обумовлені договорами правові послуги, що підтверджується звітом про виконану роботу (а.с. 48), роздруківкою з системи обліку клієнтів (а.с. 57-62), витягом з кримінального провадження та постановою слідчого про визнання [PERSON] потерпілою (а.с. 33, 34), документами з виконавчого провадження (а.с. 35), копіями судових ухвал (а.с. 66, 70-72), заявами, скаргами, процесуальними та іншими документами правового характеру, складенимивід імені позивача, а також відповідями на звернення та скарги позивача (а.с. 41, 42, 63-64, 65, 67-69, 73, 74, 75-76, 77-78, 79, 80, 81, 82, 83, 84). Доводи представника позивача про те, що вищенаведені докази не доводять виконання договорів № 99, 110, оскільки не узгоджуються з їх предметом, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що жодних інших договорів сторони не укладали, а Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» надає адвокату право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги (стаття 20), а також передбачає можливість надання правової допомоги за певних умов і без укладення письмового договору (стаття 27). Укладеними сторонами договорами строк (термін) виконання виконавцем зобов'язань не встановлений, такий строк не встановлений і законом, а відтак є необґрунтованими і доводи сторони позивача про те, що відповідач не приступив до виконання зобов'язань у встановлений строк. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, а стаття 29 цього Закону передбачає, що у разі дострокового припинення або розірвання договору про надання правової допомоги за взаємною згодою сторін або на вимогу однієї із сторін клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання. Отже з огляду на встановлені обставини та вищенаведені положення цивільного законодавства вимогу про стягнення передоплати за договорами про надання правової допомоги суд вважає недоведеною і відмовляє у її задоволенні. При вирішенні вимог про стягнення коштів, що призначалися для сплати судових зборів, суд керується положеннями статті 1212 ЦК України, за визначає поняття безпідставного набуття, збереження майна (безпідставного збагачення) і встановлює умови його виникнення. Так, за приписом частини 1 цієї норми особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже за змістом вказаної норми матеріального права зобов'язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Судом встановлено, що відповідач на виконання договорів про надання правової допомоги в суді набув за рахунок позивача кошти, що призначалися для сплати судових зборів. Оскільки відповідачем не надано доказів, які б підтверджували використання цих коштів в інтересах позивача, а договори про надання правової допомоги наразі розірвані, підстава, на якій відповідач набув грошові кошти, відпала. За таких обставини кошти, внесені позивачем для сплати судових зборів, суд розцінює як безпідставно набуті і вбачає підстави для їх стягнення у розмірі заявлених вимог. Вирішуючи відповідно до положень статті 88 ЦПК України питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач поніс витрати на сплату судового збору розмірі 551,20 грн. (а.с. 3, 16), а ціна заявленого нею позову становить 30 800 грн. Оскільки позов задоволено на 3 800 грн., тобто на 3/25 частин (3 800 х 100 : 30 800), присудженню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в сумі 66,14 грн. (551,20 : 25 х 3). На підставі викладеного,

Outcome: partial