Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

У вересні 2019 року неповнолітній [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради, [PERSON] про позбавлення батьківських прав, у якому просив суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що неповнолітній позивач [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між батьками позивача розірвано на підставі рішення Харцизького міського суду Донецької області від 30.05.2011 року. Фактично шлюбні стосунки між батьками позивача було припинено з лютого 2011 року. Неповнолітній позивач проживає разом з батьком [PERSON] . Між відповідачкою та третьою особою був спір щодо визначення місця проживання дитини. У результаті спору Харцизький міський суд визначив місце проживання позивача разом з батьком, апеляційний суд Донецької області визначив місце проживання дитини з матір`ю, але відповідачка не виявила бажання забрати сина. Згодом почалися військові дії на сході України, [PERSON] та позивач 06.12.2014 року вимушено переїхали до м. Красноград Харківської області. Перебуваючи в м. Краснограді [PERSON] звернувся до Красноградської районної державної адміністрації Харківської області до комісії з питань захисту прав дитини щодо позбавлення батьківських прав відповідачки, на що було надано розпорядження №32 від 26.01.2015 року та видано висновок №01-35/376 від 03.02.2015 року, згідно з яким комісія з захисту прав дітей вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] , 2002 р.н. та рекомендувати [PERSON] звернутися до суду з заявою про позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до неповнолітнього сина. Але через вимушене повернення на окуповану територію з поважних причин, батько дитини [PERSON] не зміг звернутися до суду. Влітку 2018 року [PERSON] та неповнолітній позивач переїхали до м. Вінниці з метою навчання позивача в Донецькому національному університеті ім. Василя Стуса. За деякий час до від`їзду позивач зв`язався за матір`ю за допомогою мережі Інтернет та повідомив про наміри позбавити її батьківських прав, на що відповідач була здивована, але запропонувала надати письмову згоду для позитивного вирішення цього питання в Вінницькому міському суді Вінницької області та надіслала і передала відповідну заяву через водія автобуса «Москва-Донецьк». Мати дитини не бажає підтримувати з сином [PERSON] родинні стосунки, не надає будь-якої матеріальної допомоги, необхідної для утримання та виховання дитини. В період часу з 03.08.2011 року по 06.06.2013 року відповідач особисто приїздила та бачилась з позивачем лише чотири рази, два з яких в суді під час розгляду справи по визначенню місця проживання дітей, один раз в приміщенні Служби у справах дітей та один раз за місцем проживання позивача. З 07.06.2013 року по теперішній час декілька раз спілкувалась по телефону та шляхом листування в мережі Інтернет. Відповідач у житті та вихованні позивача участі не приймала, ні матеріальної, ні моральної підтримки не було. Ніяких перешкод у спілкуванні з позивачем не було і немає. Фактичне своє місце проживання відповідач приховує. Оскільки відповідач [PERSON] нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо сина [PERSON] , тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Вишаровська В.К. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, пославшись на обставини викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача - адвокат Вишаровська В.К. суду пояснила, що останнім рішенням суду було визначено місце проживання дитини [PERSON] з матір`ю, однак мати не забрала сина від батька. В подальшому позивач з батьком переїхав до м. Красноград Харківської області, де батько позивача звертався до органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав та відповідно було надано висновок служби у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації від 03.02.2015 року, яким визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . До суду [PERSON] не звернувся із позовом про позбавлення батьківських прав, оскільки на той час в нього були поважні причини повернутися на окуповану територію України, а в подальшому в 2018 році позивач з батьком переїхав до м. Вінниці. На даний момент позивач проживає разом з батьком та його дружиною в квартирі, яку орендує батько позивача. Відповідач [PERSON] не приймає участі у вихованні сина, не забезпечує його матеріально, тому це є достатніми підставами для задоволення позову. Неповнолітній позивач [PERSON] суду пояснив, що в період проживання з матір`ю [PERSON] , остання застосовувала до нього фізичне та психологічне насильство, виганяла з дому, забороняла спілкуватися з батьком, внаслідок чого він тікав із дому, а в подальшому став проживати з батьком. В період з серпня 2011 року по червень 2013 року він бачив матір лише чотири рази, два з яких під час судових засідань. На даний час йому невідома адреса проживання матері, лише відомо від знайомих, що начебто вона проживає у м. Москві. Крім того, наголосив, що тривалий час мати не цікавиться його життям, не телефонує, не забезпечує його матеріально, він знаходиться повністю на утриманні батька [PERSON] Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Суду пояснив, що тривалий час його неповнолітній син [PERSON] проживає разом із ним. Відповідач [PERSON] не цікавиться життям дитини, не забезпечує його матеріально. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Марценюк Л.Є. в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування від 22.11.2019 року. До судового засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Свідок [PERSON] , яка є дружиною батька позивача, в судовому засіданні пояснила, що вона проживає разом з [PERSON] та його сином [PERSON] протягом останніх чотирьох років. За даний час вона жодного разу не бачила відповідачку [PERSON] . Мати до позивача не приїжджає, практично не телефонує. Також зазначила, що після спілкування з матір`ю позивач [PERSON] почувається подавленим та пригніченим. Свідок [PERSON] , який є одногрупником позивача, в судовому засіданні пояснив, що позивач [PERSON] розповідав йому про те, що не спілкується з рідною матір`ю, вона взагалі не приймає участі в житті сина. Він жодного разу не бачив маму [PERSON] , а бачив лише батька [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач, його адвокат не заперечили проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що третя особа [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.12.2000 року, який між ними розірвано на підставі рішення Харцизького міського суду Донецької області від 30.05.2011 року (а.с. 8-10). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] (а.с. 11). Неповнолітній [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Законний представник, що супроводжує дитину - [PERSON] , який зареєстрований за цією ж адресою. Вказане підтверджується довідкою від 09.07.2018 року №509-5000007659 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 17) та витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с. 67). Відповідно до довідки №3036/06.8.0-16 від 03.09.2019 року, виданої Донецьким національним університетом імені Василя Стуса, [PERSON] навчається на 2 курсі денного відділення бюджетної форми фінансування юридичного факультету за спеціальністю «Право», термін навчання з 01.09.2018 року по 30.06.2022 року (а.с. 18). Суд приймає до уваги те, що згідно матеріалів справи відповідачка [PERSON] не займається вихованням та матеріальним забезпеченням свого сина протягом тривалого часу, не цікавиться його навчанням і розвитком, здоров`ям, умовами життя, що стверджується письмовими доказами. Позивач [PERSON] знаходиться повністю на матеріальному забезпеченні свого батька [PERSON] . Відповідно до висновку служби у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації від 03.02.2015 року визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 13-14). Також згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 22.11.2019 року №01-00-011-59521 визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 69-70). Крім того, з пояснень неповнолітнього позивача [PERSON] , третьої особи [PERSON] та свідків судом встановлено, що мати позивача - [PERSON] не цікавиться життям неповнолітнього сина [PERSON] , не приймає участі в його житті, матеріальному забезпеченні, не приїзджає до нього, не телефонує. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про стан її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину (ч. 2-4 ст. 150 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СКУкраїни мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до приписів ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Враховуючи підстави заявленого позову, відповідачці, як матері неповнолітньої дитини, в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Матеріалами справи, поясненнями свідків, неповнолітньої дитини [PERSON] підтверджується, що відповідачка [PERSON] фактично вже тривалий час самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, її матеріального утримання, духовного розвитку, дитиною взагалі не цікавиться. Суд звертає увагу, що взаємовідносини між дитиною та матір`ю не склались, відповідачка не цікавиться дитиною взагалі, дитиною опікується батько, а тому, в даній ситуації судом враховуються «інтереси дитини» в широкому розумінні на поняття сім`ї (стаття 5 Конвенції про права дитини). Зокрема, в даному випадку позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у матері, оскільки дитина з матір`ю не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення матері із своєю дитиною, за наявності у неї такого бажання. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між нею та дитиною. У правовідносинах, що склались між сторонами, суд не знаходить підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов`язків, оскільки відповідачка фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, діючи свідомо. Відповідно до ст. 81 ЦПК України відповідачка не надала суду докази, які свідчать про її участь у вихованні та матеріальному забезпеченні неповнолітнього сина [PERSON] . Бажання змінити своє ставлення до дитини дієвими вчинками відповідачкою не підтверджено. Відповідачка не використовувала можливі шляхи для реалізації батьківського обов`язку. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачкою, свідомого нехтування нею своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, нерозуміння потреб дитини, байдужість до долі дитини, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідачка може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить закону і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів. Також на думку суду кожна дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Тому, враховуючи ставлення відповідачки до сина [PERSON] , суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] буде здійснене в інтересах дитини і є способом захисту його прав. При ухваленні рішення, відповідно до вимог п. 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, суд враховує, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Всі досліджені в сукупності докази по справі дають підстави суду вважати, що відповідачка [PERSON] не піклується про дитину як мати, з сином не спілкується, не приймає будь-якої участі у забезпеченні дитини необхідним з метою його належного життєвого рівня (харчування, медичного догляду, необхідних речей), не цікавиться життям дитини (не телефонує, не приїжджає до нього), а відтак є усі необхідні підстави передбачені законом для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного та

Outcome: approved