Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, неодноразово уточнюючи позовні вимоги (а.с.143-144, 191-193), просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON]), [PERSON] (законний представник [PERSON]), [PERSON] з квартири [ADDRESS]; вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS], стягнути з відповідачів судові витрати по справі. В обґрунтування позовної заяви, позивач вказав на те, що житловий будинок №43 по вул.Матроській в м.Дніпропетровську належить до комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська та обліковувався на балансі КЖЕП «Південне». В квартирі №2 зазначеного будинку житловою площею 39,6 кв.м. на підставі договору найму жилого приміщення мешкають відповідачі по справі. Квартира [ADDRESS] складається з двох суміжних кімнат площею 8,7 кв.м. та 12,8 кв.м., в якій мешкав [PERSON] та був знятий з реєстрації 22.12.2006 року у зв'язку зі смертю. Після його смерті, квартира №1 зазначеного вище будинку була опечатана робітниками ЖЕК-13 та яку без законних підстав зайняли відповідачі по справі. 15.07.2014 року представник позивача [PERSON] звернулася за адресою по місту реєстрації позивача [PERSON] і залишила записку зі своїм телефоном для відповідачів, вручивши її відповідачу [PERSON] про те, що [PERSON] зареєстрований в кв.№1 буд.№43 по вул.Матроській у м.Дніпропетровську і попросила добровільно звільнити квартиру, до теперішнього часу, квартира відповідачами не звільнена, відповідачі в квартирі не зареєстровані, але проживають, у звязку з чим, позивач вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON], її представник - адвокат [PERSON], відповідачі [PERSON], [PERSON], кожний окремо, у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позовних вимог, крім того, зазначили, що особисто позивач не звертався до них із вимогою щодо виселення з квартири, а тому, будь-яких перешкод останні позивачу не чинять; також, позивачем був пропущений строк звернення до суду із зазначеною позовною заявою; та у останнього відсутні докази того, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, тому просили відмовити в задоволенні позовної заяви. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, у звязку з тим, що останній з 17 липня 2015 року по теперішній час безпосередньо бере участь в антитерористичній операції. Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради у судове засідання не зявилась, про день і час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, припини неявки суду не повідомила. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що спірною є квартира [ADDRESS], яка належить до комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська та обліковувався на балансі КЖЕП «Південне». Згідно мирової угоди від 11 квітня 2007 року, КЖЕП «Південне» зобовязалось замість квартири №6 в будинку №3 по провулку 1-Ключовий в м.Дніпропетровську, відносно якої [PERSON] та [PERSON] були визнані такими, що втратили право користування нею, надати неповнолітньому [PERSON] рівнозначне житлове приміщення. В подальшому, на підставі зазначеного, [PERSON] 29.11.2007 року було видано ордер №33 серії ІІ на право зайняття спірного житлового приміщення житловою площею 21,5 кв.м. в квартирі [ADDRESS], яка була зайнята відповідачами по справі. Представник позивача в судовому засіданні, підтримуючи позовні вимоги, зазначив, що починаючи з 2008 року право позивача з боку відповідачів було порушено; саме з 2008 року [PERSON] не може вселитись у спірну квартиру, оскільки там проживають відповідачі. Проте, представник позивача в судовому засіданні так і не зміг зазначити, з якого саме часу та саме позивачу [PERSON] відповідачі чинять останньому перешкоди у користуванні квартирою. Відповідачі, навпаки, кожний окремо, зазначили, що саме позивач [PERSON] жодного разу не звертався до них із вимогою про їх виселення з квартири [ADDRESS] та ніколи не виявляв бажання вселитись; також зазначали, що будь-яких перешкод останні йому не чинять, бо [PERSON], починаючи з 2008 року у спірній квартирі не проживає та ніколи не проживав, а отже, вважають, що у позивача відсутні докази того, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою, що було визнано самим представником позивача у судовому засіданні, що сам [PERSON] жодного разу не звертався до останніх із зазначеними вимогами та не вселявся, можливо тому, що у [PERSON] було інше місце проживання, а тому, суд вважає, що зазначене є обставиною, що не підлягає доказуванню, що передбачено ч.1 ст.61 ЦПК України. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які інші докази чинення перешкод з боку відповідачів. Згідно ч.3 ст.10, ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними і допустимими. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини того, що саме відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, що позивач не може вселитись у спірну квартиру, таких доказів він не надав суду. Аналізуючи докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки не доведено наявність перешкод у користуванні квартирою, не доведено неправомірних дій з боку відповідачів у користуванні квартирою. Посилання представника позивача правового значення для вирішення зазначеного матеріально-правового спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, не мають. Вимоги позивача є безпідставними, спростовуються наведеними обставинами, а докази, на які посилається останній, не ґрунтуються на законі. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом частини 2 статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 2 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як було зясовано в судовому засіданні, позивач, знаючи про існування мирової угоди від 11 квітня 2007 року, якою КЖЕП «Південне» зобовязалось замість квартири №6 в будинку №3 по провулку 1-Ключовий в м.Дніпропетровську, відносно якої [PERSON] та [PERSON] були визнані такими, що втратили право користування нею, надати неповнолітньому [PERSON] рівнозначне житлове приміщення, та отримання останнім 29.11.2007 року ордеру №33 серії ІІ на право зайняття спірного житлового приміщення житловою площею 21,5 кв.м. в квартирі [ADDRESS], яка була зайнята відповідачами по справі, мав право на звернення до суду з позовною заявою про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] та його вселення у спірну квартиру. З цього, відповідно до частини 2 статті 261 ЦК України, і починається перебіг строку позовної давності, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, строк позовної давності, сплинув у 2010 році. З огляду на це, позивач звернувся до суду з позовною заявою тільки 16 грудня 2014 року, згідно вхідного штампу канцелярії суду (а.с.2). Таким чином, позивачем був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав. Інші посилання представника позивача про відсутність пропуску строку, суд не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Згідно частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Така заява була зроблена відповідачами у справі. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки останньому в позові відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed