Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

У грудні 2017 року Обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Миргородтеплоенерго» (ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення. У позові ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» зазначив, його представником та [PERSON] (далі - Відповідач, Споживач) укладено та діє Договір №202 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 13 жовтня 2008 року (далі - Договір) про забезпечення Споживача тепловою енергією для опалення нежитлового приміщення, за адресою: [ADDRESS] (салон-магазин «[INFO]»), яке належить Відповідачу на праві власності, згідно Договору купівлі-продажу від 18/06/2008р. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Відповідач припинив підприємницьку діяльність 13/12/2016р. Протягом дії Договору до нього неодноразово вносилися зміни, про що укладалися відповідні Додаткові угоди до Договору: від 06/04/2009р., від 01/02/2011р., від 24/11/2011р., від 10/12/2012р., від 31/12/2013р. ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» у період з 01/02/2016р. по 01/12/2016р. постачало теплову енергію Відповідачеві на потреби опалення. Нарахування проводились протягом опалювального сезону згідно тарифів на послуги теплопостачання для юридичних осіб встановлених Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП). Відповідно до розділу 1 Договору Виробник бере на себе зобов'язання постачати Споживачеві теплову енергію у вигляді гарячої води в потрібних йому обсягах до точки розподілу, а Споживач зобов'язується своєчасно оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим Договором та додатками до нього, які є невід'ємною частиною цього Договору. Відповідно до п.6.1. Договору (в редакції Договору, що діє з 01/01/2014р. на підставі додаткової угоди від 31/12/2013р.): «Розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються, відповідно до Договору на підставі розрахункових навантажень, відповідно Додаткам до Договору згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку». Остаточний розрахунок за послуги опалення, згідно п. 6.4. Договору (в редакції Договору, що діє з 01/01/2013р. на підставі додаткової угоди від 10/12/2012р.), Споживач має здійснювати не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим. Окрім того, 13/10/2016р. у житловому будинку, де розташоване нежитлове приміщення Відповідача, було встановлено загально будинковий тепловий лічильник, який обраховує теплову енергію, яка споживається усіма споживачами у будинку в тому числі і теплову енергію, що споживає Відповідач. 16/07/2015р. Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законів України у сфері комунальних послуг» №626-VIII, яким, зокрема, було внесено зміни до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме: частину другу ст. 32 доповнили реченням наступного змісту: «У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством». Отже, підприємство листом №738 від 13/10/2016р. повідомило Відповідача про зміни у порядку нарахування за послуги опалення та разом з листом направило на адресу Відповідача два примірника відповідної додаткової угоди до Договору. ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» у період з 01/02/2016р. по 01/12/2016р. постачало теплову енергію Відповідачу на потреби опалення. Відповідач порушив умови Договору та не розрахувався в повному обсязі за отримані послуги. Тому, за період з 01/02/2016р. по 01/12/2016р. станом на 12/09/2017р. утворилась заборгованість на суму 7607,52 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати на сплату судового збору для звернення з цим позовом до суду. Відповідач в судовому засіданні заперечив позовні вимоги ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» мотивуючи їх тим, що дія спірного договору між ним як фізичною особою підприємцем та позивачем не діє з 13 жовтня 2015 року. Так як він провів процедуру припинення дії договору, визначену пунктом 10.3 договору. Окрім того з липня 2016 року він не споживає послуг позивача, так як від'єднав приміщення за адресою: [ADDRESS] від централізованого теплопостачання. З приводу пояснень відповідача, представником ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» подано додаткові обґрунтування позовної заяви в яких повідомлено, що стосовно розірвання Договору №202 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 13/10/2008р. (далі - Договір): дійсно листом №213 від 19/06/2015р. [PERSON] повідомив про намір розірвати вищевказаний Договір. У відповідь підприємством надіслано лист №1101 від 26/06/2015р., в якому заявнику роз'яснено про неможливість розірвати Договір, зважаючи на те, що салон-магазин «[INFO]» розташований на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку (колишня квартира №2), та обладнано системою централізованого теплопостачання, а отже незалежно від бажання власника приміщення, зазначений магазин в опалювальний період отримує послуги теплопостачання. Що стосується самовільного встановлення індивідуального автономного опалення та нарахування у жовтні-листопаді 2016р. представником позивача зазначено, що порядок відключення приміщень від центрального водопостачання чітко врегульованим чинним законодавством та не може бути самовільним. Порядок відключення від мереж централізованого опалення визначений Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ №630 від 21/07/2005р. та Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України №4 від 22/11/2005р. зі змінами та доповненнями. Так відповідно до п. 24 Правил: «Споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води», а п. 25 визначає, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Окрім того у п. 25 зазначається, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Так у п. 1.2. Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення передбачено, що для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг ЦО і ГВП орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП, призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії. Згідно п. 2.1. Порядку для вирішення питання відключення житлового будинку від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. До заяви додається копія протоколу загальних зборів мешканців будинку щодо створення ініціативної групи з вирішення питання відключення від мереж ЦО і ГВП та прийняття рішення про влаштування у будинку системи індивідуального або автономного опалення. Комісія після вивчення конкретних умов у місячний термін приймає рішення (п. 2.2. Порядку). При позитивному рішенні Комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП (п. 2.2.1 Порядку). Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж (п. 2.4.2. Порядку). Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку виконуються у міжопалювальний період (п. 2.5. Порядку). По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження (п. 2.6. Порядку). Отже законодавством встановлений чіткий порядок відключення будинків від мереж централізованого теплопостачання, про що відповідачу неодноразово повідомлялося письмово, але відповідної реакції від нього не було. Повідомлення теплопостачальної організації про самовільне влаштування автономного опалення, не є достатньою правовою підставою для зняття споживача з обліку та припинення йому нарахувань, оскільки даний факт не підтверджений належними документами. Заявник на сьогоднішній день так і не надав до ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» необхідних документів, зокрема, акт про відключення нежитлового приміщення від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП, затверджений рішенням міжвідомчої комісії, який є єдиною підставою для припинення нарахувань за надані нашим підприємством послуги. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи приходить до переконання про законність позовних вимог ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» до [PERSON] лише в частині стягнення заборгованості в сумі 6319 грн. 45 коп., яка нарахована за період з 01.02.2016 року по 04.04.2016 року з наступних підставі. Встановлено, що між ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» та Фізичною особою підприємцем [PERSON] (далі - Відповідач, Споживач) укладено Договір №202 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 13 жовтня 2008 року (далі - Договір) про забезпечення Споживача тепловою енергією для опалення нежитлового приміщення, за адресою: [ADDRESS] (салон-магазин «[INFO]»), яке належить Відповідачу на праві власності, згідно Договору купівлі-продажу від 18/06/2008р. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Відповідач припинив підприємницьку діяльність 13/12/2016р. Протягом дії Договору до нього неодноразово вносилися зміни, про що укладалися відповідні Додаткові угоди до Договору: від 06/04/2009р., від 01/02/2011р., від 24/11/2011р., від 10/12/2012р., від 31/12/2013р. В пункті 10.3 договору сторонами передбачено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін. [PERSON] 10 червня 2015 року відповідно до положень вказаного пункту звернувся до директора ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» із заявою про припинення дії договору № 202 від 13 жовтня 2008 року на відпуск теплової енергії. Та просив з 13 жовтня 2008 року вважати його припиненим. Статтею 598 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Враховуючи те, що договором передбачено можливість одностороннього його припинення шляхом додержання лише процедури попередження, яку здійснив відповідач, суд вважає, що правовідносини які продовжили діяти між позивачем та відповідачем після 13 жовтня 2015 року є не договірними та не регулюються змістом договору № 202 від 13 жовтня 2008 року, з підстав того що дія договору була припинена. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача, [PERSON], від оплати послуг наданих у повному обсязі. Згідно ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов'язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Судом встановлено, що позивач тепловою енергією для опалення нежитлового приміщення, за адресою: [ADDRESS] (салон-магазин «[INFO]»), яке належить Відповідачу надавало до 04 квітня 2016 року. В подальшому [PERSON] самовільно від'єднав належне йому приміщення від мережі центрального опалення по якому ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» поставляло теплоносій. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем з жовтня 2015 року наявні правовідносини пов'язані з фактичним наданням послуг з теплопостачання, і у відповідача виникав обов'язок оплачувати послугу лише якщо вона фактично надавалась, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» щодо стягнення плати за відпуск теплової енергії з 12 жовтня 2016 року, так як суду не надано доказів, які б підтверджували фактичні обставини надання комунальної послуги. Суд не може розцінювати як доказ підтвердження надання комунальної послуги аргументацію позивача про те, що ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» не отримало від [PERSON] акту про відключення нежитлового приміщення від внутрішнього будинкових мереж центрального опалення, який являється єдиною законною підставою для припинення нарахування за надані підприємством послуги. Так як між позивачем та відповідачем з моменту припинення дії договору виникли правовідносини, які врегульовувались положеннями ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», які визначають обов'язок відповідача повністю оплачувати фактично надані та спожиті комунальні послуги. Відповідачем навпаки направлялись на адресу позивача листи із пропозицію направити свого представника для підтвердження факту самовільно від'єднав належного йому приміщення від центрального опалення. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Так, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, суд задовольняє позовні вимоги ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» щодо стягнення з [PERSON] інфляційне нарахування на суму боргу 5183 грн. 82 за період з 01.02.2016 по 04.04.2016 року за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми. (Інфляційні втрати становлять 912 грн. 53 коп. ; сума 3% річних становить 223 грн. 10 коп.) Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення пені, яка передбачена п. 7.2 договору № 202 від 13 жовтня 2008 року, так як зазначалось вище суд вважає, що вказаний договір припинив дію з 13 жовтня 2015 року і в подальшому не врегульовував правовідносини, які виникли між сторонами, пов'язані з обов'язком споживача оплачувати фактично надані комунальні послуги. Позивачем при зверненні до суду з позовною заявою до [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 1600 грн. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 988 гривень 80 копійок, так як позовні вимоги задоволені судом на 61,8 %.

Outcome: partial