Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернулась до суду з зазначеним вище позовом до відповідачів, посилаючись на те, що з 2008 року і до теперішнього часу вона відкрито і безперервно володіє та користується майном, підтримуєйого в належному стані, сплачує всі комунальні та інші платежі. На сьогоднішній день, вона бажаєвизнання свого права власності за набувальною давністю, оскільки з'явились відповідачі та з'ясувалось, що всі ці роки будинок мав власника, який помер кілька років тому. У зв'язку із цим, позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 424,90 м2, житловою - 193,5 м2, розташований за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,1295 га на якій розташований вказаний будинок. В підготовче судове засідання з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі з'явились у судове засідання та кожний з них надав суду заяву про визнання позову. Оскільки відповідачі визнали пред'явлений позов і визнання стороною позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - визнання права. Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною 4 ст. 344 ЦК України встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова), відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Відповідно до п. 11 Постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Відповідно до п. 12 Постанови, ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Відповідно до п. 13 Постанови, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Як встановлено судом, Позивач є давнісним володільцем, яка понад десять років відкрито та безперервно володіє житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 424,90 м2, житловою - 193,5 м2, розташованим за адресою: [ADDRESS] та на земельною ділянкою площею 0,1295 га на якій розташований вказаний будинок. Володіння є добросовісним, адже Позивач не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Факт безперервного та тривалого утримання будинку Позивачем протягом понад 10 років підтверджено квитанціями про оплату комунальних послуг та членських внесків, наявними в матеріалах справи. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 150853541 від 22.12.018 р.)житловий будинок зареєстровано на ім'я [PERSON], який помер (свідоцтво про смерть [NUMBER] від 10.02.2011р.). Згідно з рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 2/1521/553/12 від 19.08.2013 спадкоємцями померлого визнано [PERSON]та [PERSON], яка померла (свідоцтво про смерть [NUMBER] від 03.02.2015). Згідноз рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 509/3302/15- ц від 30.03.2016 р. спадкоємцем померлого визнано [PERSON] Відповідно до заповіту від 10.03.2011 р. посвідченого Єфіменко М.Д., приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1021, спадкоємицею [PERSON] в частині майна, що є предметом даного судового розгляду, є [PERSON]. Всі спадкоємці померлого [PERSON] відповідачами по цій справі. Відповідачі підтверджують наведені у позовній заяві обставини, щодо безперервного та тривалого утримання Позивачем майна, що є предметом спору у цій справі. Щодо визнання права власності на земельну ділянку, то відповідно до п. 14 Постанови, виходячи зі змісту частини першої Статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Так матеріалами справи підтверджено, що в позовній заяві зазначено відповідачем [PERSON][INFO] народження, тобто як на момент звернення до суду так і на даний час, особі не виповнилось 18 років, тобто вона не досягла віку, з якого настає цивільна процесуальна дієздатність. Відповідно до статті 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Таким чином, права [PERSON] захищаються його матір'ю - [PERSON]. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач безперервно володіє вказаним вище нерухомим майном більше десяти років поспіль і тому має право набути право власності на це майно за набувальною давністю, як це передбачено ст. 344 ЦК України. При цьому відповідачі не заперечували проти викладених у позовній заяві обставин та визнали позов. Визнання позову відповідачами не є безумовною підставою для його задоволення, ураховуючи, що вирішуючи спір по суті суд повинен дослідити матеріали справи, надати належну правову оцінку наявним у справі доказам та ухвалити судове рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходити виключно із факту визнання позову відповідачем. За результатами дослідження матеріалів справи та надання правової оцінки доказам суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову відповідачами не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб.

Outcome: approved