Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, змінивши вимоги якого, просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 18 301,98 грн. матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою, учасником якої був водій [PERSON], що мешкає за адресою: [ADDRESS]; 850,00 грн. вартість проведених експертних досліджень та 243,60 грн. сплачених судових витрат. Вказуючи на те, що з вини відповідача, який 26 жовтня 2014 року близько 14 год. 00 хв. керував мотоциклом «УРАЛ ИМ 38.10010», д/н [NUMBER], по вул. Леніна в смт. Калинівка Васильківського району Київської області, виконуючи маневр обгону в зоні дії пішохідного переходу на перехресті, не переконавшись, що це буде безпечно для інших учасників дорожнього руху спричинив ДТП шляхом зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням позивача, який повертав ліворуч. Представник позивача, будучи належно повідомленим про день, час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явився, 08 квітня 2015 року подав до суду заяву про можливість слухання справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 68). Відповідач, будучи належно повідомленим про день, час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явився, заяв про можливість слухання справи за його відсутності, відкладення розгляду справи та заперечень щодо позову не надіслав (а.с. 64). Оскільки позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд на місці ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити у справі заочне рішення. Суд, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом установлено, що постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2014 року у справі № 369/11406/14-п (провадження № 3/369/3648/14), що набрала законної сили, [PERSON], який в судове засідання, будучи належно повідомленим про день, час та місце слухання справи, не з'явився, визнано винним у вчиненні ДТП, яке сталося 26 жовтня 2014 року близько 14 год. 00 хв., а також встановлено, що він керував мотоциклом «УРАЛ ИМ 38.10010», д/н [NUMBER], по вул. Леніна в смт. Калинівка Васильківського району Київської області, виконуючи маневр обгону в зоні дії пішохідного переходу на перехресті, не переконавшись, що це буде безпечно для інших учасників дорожнього руху, спричинив ДТП шляхом зіткнення з автомобілем [NUMBER], який повертав ліворуч, тобто порушення вимог ст. 124 КУпАП, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження (а.с. 42). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ № [NUMBER], виданого 15 березня 2014 року Васильківським МРЕВ при УДАІ ГУ МВС у Київській області, [PERSON] є власником автомобіля [NUMBER] (а.с. 34). Відповідно до картки обліку адміністративного правопорушення від 26 жовтня 2014 року, виданого 15 січня 2015 року, [PERSON] є власником мотоцикла «УРАЛ ИМ 38.10010», д/н [NUMBER] (а.с. 43). У відповідності до висновку № 750-14 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «GEELY MKJL 7152», д/н [NUMBER], заподіяного ушкодженням колісного транспортного засобу мотоцикла «УРАЛ ИМ 38.10010», д/н [NUMBER], матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ від пошкоджень складає 18 301,98 грн. (а.с. 5-30). За договором № 750-14 від 27 жовтня 2014 року, укладеним між [PERSON] та ФОП «[PERSON]І.», актом виконаних робіт № 750-14 від 06 листопада 2014 року, за виконану виконавцем роботу по проведенню автотоварознавчого дослідження, позивачем сплачено 850,00 грн., що, крім того підтверджується квитанцією № 750-14 від 06 листопада 2014 року (а.с. 31-33). Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Нормою ст. 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Статтею 1192 ЦК України визачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За ч. 2, ч. 5 вказаної статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право особи на відшкодування заподіяної шкоди за рахунок особи з вини якої її завдано є безумовним й може бути обмежено лише у випадках прямо передбачених законом. Відповідно до преамбули Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цей Закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Проте, зазначений Закон, а також норми ЦК України не зобов'язують особу, якій заподіяно майнову шкоду внаслідок ДТП, отримати відшкодування зі страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність винуватця ДТП, а передбачають її право на таке відшкодування. Крім того, у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 зазначено, що оскільки особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, не буде суперечити закону пред'явлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Таким чином, особа якій завдано шкоду має право самостійно обирати спосіб захисту її порушеного права шляхом пред'явлення позову безпосередньо до винної особи. Окрім того, відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України в п. 2 від 27 березня 1992 р. № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. За п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2014 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Враховуючи, що в судовому засіданні на підставі зібраних по справі доказів установлено, що ДТП, в якій пошкоджено належний позивачу транспортний засіб, сталася з вини відповідача, розмір шкоди визначений звітом автотоварознавчого дослідження та відповідачем не оспорюється, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved