Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

У жовтні 2011 року [PERSON] предявив через суд зазначений позов до [PERSON], посилаючись на те, що з 2002 року є власником приміщень будинку №107-г по пр. Кірова у м. Дніпропетровську і несе витрати з його утримання, який використовується як гуртожиток для проживання громадян, в тому числі і відповідачем, проте останній з 01 грудня 2007 року не сплачує комунальні послуги та за проживання у кімнаті №117 з розрахунку 300,00 грн. на місяць, внаслідок чого з 01 січня 2008 року по 31 серпня 2011 рік виникла заборгованість з оплати за проживання в гуртожитку і користування нежитловими приміщеннями в розмірі 13600,00 грн., за житлово-комунальні послуги - в розмірі 7431,96 грн., які відповідач частково сплатив, зокрема, 4800,00 грн. в погашення боргу за проживання і користування нежитловими приміщеннями, 1550,00 грн. - за комунальні послуги, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 8700,00 грн. за проживання і користування нежитловими приміщеннями за період з 01 квітня 2009 року по 31 серпня 2011 року, 5597,95 грн. - з оплати комунальних послуг за період з 01 листопада 2008 року по 31 серпня 2011 року та судові витрати. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 8700,00 грн. за проживання і користування нежитловим приміщенням за період з 01 квітня 2009 року по 31 серпня 2011 року, 5597,95 грн. - за оплату комунальних послуг за період з 01 листопада 2011 року по 31 серпня 2011 року, а також судові витрати в сумі 186,00 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2014 року, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року в частині стягнення заборгованості за проживання та користування нежитловими приміщеннями у розмірі 8700,00 грн. скасовані, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині судові рішення залишені без змін. За нового розгляду справи представник позивача позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за проживання та користування нежитловими приміщеннями за період з 01 квітня 2009 року по 31 серпня 2011 року в сумі 8700,00 грн. підтримала у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги в частині, направленій на новий судовий розгляд, не визнали, заперечуючи тим, що плату за проживання позивач з ним не погоджував, договір найму відповідно до Типового положення не укладав, а він заселився як працівник ВАТ «Дніпропетровський домобудівний комбінат» в гуртожиток ще 24 лютого 1994 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому до виниклих правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року, а позивач повинен визначати плату за проживання по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши зібрані письмові докази, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] разом із членами сім'ї вселився у гуртожиток по пр. Кірова, 107-Г у м. Дніпропетровську, що належав ВАТ «Дніпропетровський домобудівний комбінат № 2» (т. 2 а.с.13). [PERSON] є власником приміщення в будівлі літ. «А-5» - гуртожитку по пр. Кірова, 107-Г у м. Дніпропетровську на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2002 року та зареєстрованого в реєстрі за № 5797. Будівля, в якій знаходиться гуртожиток, не перебуває на балансі жодної з житлово-експлуатаційних підприємств та організацій ( т. 1 а.с. 33). 01 січня 2007 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму 149/1, за яким останньому в тимчасове користування передається жиле приміщення, розташоване за адресою: пр. Кірова, 107-Г, кім. 149, м. Дніпропетровськ (т.2 а.с. 6). в подальшому [PERSON] із сім'єю проживав у кімнаті №117, але в письмовій формі договір найму не було укладено. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; за приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Згідно ч.2 ст.205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. При цьому, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.218 ЦК України). За договором найму (оренди) житла власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (частина 1 статті 810 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Відповідно до частини 2 статті 820 ЦК України одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями частини 1 статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. При цьому, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина 1 статті 642 ЦК України). Як встановлено судом, позивач встановив щомісячну плату за користування однією кімнатою з 01 грудня 2007 року в розмірі 300,00 грн. на місяць. При цьому, відповідач отримував від позивача рахунки, в яких окремо визначався розмір оплати за комунальні послуги, окремо - за користування приміщенням та період нарахування оплати та оплачував і комунальні послуги і за проживання у гуртожитку, про що в матеріалах справи містяться квитанції (т.2 а.с.178-184), в яких зазначено, що оплата приймається на підставі рахунку та вказаний період нарахування. Так, рахунки від 23 березня 2009 року №45/2 та №45/1 (за спожиті комунальні послуги за січень 2009 року - 421,48 грн., лютий 2009 року - 357,56 грн., плата за користування приміщенням за січень 2009 року 300,00 грн., за лютий 2009 року - 300,00 грн.) сплачені за квитанцією № 272 від 07 грудня 2009 року на 700,00 грн., з яких 100,00 грн. - плата проживання за січень 2009 року, 300,00 грн. - за проживання за лютий 2009 року, 100,00 грн. зараховані як оплата за березень 2009 року; рахунок від 23 січня 2009 року №45/12 сплачений за квитанцією №42 від 01 березня 2010 року, і т.д. за весь спірний період по серпень 2011 року. При цьому, в судовому засіданні відповідач визнав, що житлом (спочатку кімнатою №149, а в подальшому - кімнатою №117) і нежитловими приміщеннями користується постійно, про встановлений розмір оплати йому було відомо, рахунки він отримував і сплачував за можливості загальний рахунок, не визначаючи призначення платежу, на підставі чого, за відсутності доказів зворотнього, суд приходить до висновку про фактичне узгодження розміру такої оплати і недоведеність доводів відповідача про те, що він сплачував лише комунальні послуги без проведення оплати за проживання, оскільки суми здійснених проплат були як правило у більшому розмірі, ніж визначено до сплати комунальні послуги і будь-яких розпоряджень щодо зарахування сплачених коштів відповідач не робив, хоч має такий обов'язок як розпорядник власних коштів, а відтак, зарахування коштів здійснювалось за нарахованими сумами відповідно до оплачуваних рахунків. Одночасно суд приймає до уваги, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2013 року, яке набрало законної сили 19 лютого 2013 року, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до [PERSON], третя особа - Дніпропетровська міська рада, про зобов'язання укласти в належній письмовій формі договори найму житлового приміщення за ставками квартирної плати та плати за комунальні послуги, відповідно до затверджених органами місцевого самоврядування тарифами; про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в обсязі вимог на такі послуги, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року №529; про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води й водовідведення в обсязі вимог Типового договору на такі послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630; про визнання неправомірними дії відповідача щодо вимог про сплату за проживання в кімнаті гуртожитку та отримані житлові послуги щомісячних сум, які належним чином не погоджені з органами місцевого самоврядування; зобов'язати [PERSON] здійснити перерахунок належних платежів за проживання в гуртожитку з січня 2008 року по лютий 2011 року по ставках квартирної плати (тарифах), встановлених для будинків державного та громадського житлового фонду в м. Дніпропетровську, в межах, що не перевищують 2,0 грн. за один кв.м. обслуговування житлової площі; зобов'язати відповідача належним чином погодити тарифи з житлово-комунальних послуг з виконкомом Дніпропетровської міської ради (а.с.170-171). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справах, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відтак, вказане рішення щодо обставин відносно обовязку укладення договору найму, встановлення розміру оплати суд вважає встановленими для даної справи. Крім того, права та обов'язки власника та мешканців гуртожитку визначені Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від03 червня 1996 року №208, відповідно до п.14 якого вселення в гуртожитки робітників, службовців, студентів, учнів, інших громадян проводиться в установленому порядку завідувачем (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордеру, та п.16 цього положення визначає громадян, які проживають у гуртожитку користуватися приміщеннями культурно-побутового призначення, обладнанням, інвентарем гуртожитку та комунально-побутовими послугами. Разом з тим, вказані норми закону не передбачають обов'язок чи порядок укладення договорів найму житла з особами, які вселилися до гуртожитку на підставі ордера. Одночасно, належить відзначити, що за ст.ст. 810, 820 ЦК України власник житлового приміщення може встановлювати розмір плати за користування житлом, але цей розмір не може перевищувати максимальний розмір, якщо він встановлений законом, проте дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями встановлювати розмір оплати за проживання у гуртожитку власнику гуртожитку, та інший розмір не визначений чинним законодавством. Крім цього, обговорюючи питання узгодження цін та тарифів за проживання у гуртожитках з органами державної влади та місцевого самоврядування, суд, окрім іншого, приймає до уваги, що листом Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 11 березня 2013 року №1/1-330 [PERSON] відмовлено у встановленні рівня оплати за проживання у гуртожитку по пр. Кірова, 107-Г у м. Дніпропетровську та комунальних послуг, з тих підстав, що органи місцевого самоврядування не мають повноважень встановлювати такі тарифи, якщо власник гуртожитку не є виконавцем у розумінні ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (т.2 а.с.151). Таким чином, суд, дослідивши безпосередньо зібрані у справі докази кожний окремо і в сукупності та логічному взаємозв'язку, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог за ст. 11 ЦПК України з огляду на сплачені суми та строк позовної давності за період з 01 квітня 2009 року по 31 серпня 2011 року в розмірі 8700,00 грн. В порядку розподілу судових витрат за правилами ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: approved