Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

У грудні 2019 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» звернулося до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] в порядку регресу на користь позивача виплачене потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 30 328,12 грн. В обґрунтування позову ПАТ «НАСК «ОРАНТА» зазначає, що 5.05.2018 року між [PERSON] та ПАТ НАСК «ОРАНТА» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності водіїв наземного транспортного засобу «Део Ланос», д.н.з. [NUMBER] . 10.03.2019 року сталася ДТП за участю автомобіля «Део Ланос», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Шевролет Еріса», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Новоград-Волинського міськрайонного суду від 4.04.2019 року в діях [PERSON] відсутній склад правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до постанови цього ж суду від 2 квітня 2019 року ДТП сталася внаслідок порушення ПДР водієм [PERSON] , тобто вчинення правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. Страхова компанія за письмовою заявою потерпілої особи виплатила власнику пошкодженого авто «Шевроле Еріса» страхове відшкодування в розмірі 30 328,12 грн. Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія, який спричинив ДТП, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Тому позивач звернувся до суду із значним позовом. В судове засідання представник позивача не прибув, подав заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибув, подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, у задоволенні позову просить відмовити, оскільки його вина у вчиненні ДТП, рішенням суду, не встановлена. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у позові з наступних підстав. Судом встановлено, що 5.05.2018 року між [PERSON] та ПАТ НАСК «ОРАНТА» укладено договір № АК/9879425 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності водіїв наземного транспортного засобу «Део Ланос», д.н.з. [NUMBER] (а.с.13). 10.03.2019 року о 12 год. 15 хв. на перехресті вулиць Дем`янчука Степана та Козачка в с. Орепи, Новоград-Волинського району сталася ДТП за участю автомобіля «Део Ланос», д.н.з. [NUMBER] , під керування [PERSON] , та автомобіля «Шевролет Еріса», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] Оскілки інспектор поліції у діях водія [PERSON] вбачав порушення ним вимог п.п. 12.1, 14.6 а,в, що стало причиною вказаної ДТП, тому інспектором поліції відносно водія [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Однак, постановою Баранівського районного суду Житомирської області від 4.04.2019 року, яка набрала законної сили, провадження у справі за ст. 124 КУпАП щодо [PERSON] закрито за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. (а.с.4-5). Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 2.04.2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та встановлено, що останній 10.03.2019 року о 12 год. 15 хв. по вулиці Дем`янчука Степана в с. Орепи, Новоград-Волинського району керував в стані алкогольного сп`яніння. 3.05.2019 року потерпіла особа [PERSON] звернулась до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з заявою щодо виплати страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка є страховим випадком відповідно до договору № АК/9879425 (а.с.7). ПАТ НАС К «ОРАНТА» складено страховий акт, розрахунок суми страхового відшкодування, попередній розрахунок до нього та здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 30 328,12 грн. потерпілій особі (а.с.8, 9, 10. 11-12). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1.07.2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Правовий аналіз зазначеної норми Закону № 1961-IV дає підстави для висновку, що у страховика виникає право на звернення до суду з позовом в порядку регресу до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу за наявності таких умов: 1) страховик виплатив страхове відшкодування потерпілій особі; 2) водій є винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди; 3) винна особа керувала транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Разом з тим, за змістом ст. 63 Конституції України в Україні діє презумпція невинуватості. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, необхідно визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява №8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява №36650/03)). Згідно ст. 221, ч. 1 ст. 280, ч. 1 ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 124 КупАП. Отже, вина особи у порушенні учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів чи іншого майна (ст. 124 КУпАП) може бути встановлена постановою суду, яка набрала законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а згідно ч.ч. 2,3 ст. 10 сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року № 154/2094/16-ц у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Вина відповідача не встановлена, до адміністративної відповідальності особа не притягувалась. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не зазначено правових підстав для стягнення шкоди з відповідача та не доведено належними і допустимими доказами спричинення шкоди. За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В обґрунтування вимог про стягнення шкоди в порядку регресу позивач посилається на постанову Новоград-Волинського міськрайонного суду від 2.04.2019 року з якої вбачається, що відповідач [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП - керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Однак, зазначеною постановою суду [PERSON] не було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за порушення ним ПДР, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду та пошкодження транспортних засобів. Таким чином, позовні вимоги страхової компанії не ґрунтується на вимогах закону, які регулюються спірні правовідносини, оскільки до вказаних правовідносин не може бути застосовано презумпцію вини заподіювача шкоди, так як у межах судового розгляду не було встановлено, що саме відповідач є особою, яка завдала шкоду майну. Судом встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно відповідача по факту вчинення вищевказаної ДТП не складався, постанова суду, якою відповідача було визнано винним у вчиненні ДТП, не приймалась. Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач за даним фактом притягувався до кримінальної відповідальності. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що оскільки постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою б відповідача було визнано винним у вчиненні ДТП, не приймалась, тому відсутні правові підстави, передбачені п. 38.1.1 ст. 38 Закону № 1961-IV, для стягнення з відповідача страхового відшкодування в порядку регресу, як з особи, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed