Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою № 85 будинку № 113 по проспекту Миру у м. Маріуполь Донецької області. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28 березня 2013 року вона є власником квартири [ADDRESS]. Після придбання вказаної квартири, з її згоди, у ній зареєстровані відповідачі: [PERSON] син; [PERSON] невістка; [PERSON] онука, однак такі жодного дня у квартирі не проживали, тобто більше одного року, особистих речей чи майна, яке б їм належало, у квартирі не має. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позивач здійснює оплату комунальних послуг з урахуванням реєстрації місця проживання відповідачів у вказаній квартирі, у звязку з чим вона позбавлена можливості оформити право на субсидію, просила позовні вимоги задовольнити. Позивач у судове засідання не зявилася, попередньо подавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю та підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідачі до судового засідання не зявилися, подавши до суду заяви про визнання позову у повному обсязі та розгляду справи у їх відсутність. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 31, ч. 1 ст. 174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, подавши відповідну заяву. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 10, 214 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28 березня 2013 року та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а. с. 4, 5). Згідно з довідкою Житлово-комунального підприємства «Житло-Центр» від 19\~грудня 2016\~року № 1441, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] власник, [PERSON] син; [PERSON] невістка; [PERSON] онука (а. с. 6). Такі ж дані про реєстрацію місця проживання вказані у долучених до справи паспортах громадян України [PERSON], [PERSON] (а. с. 716). З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст.\~ст.\~383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. З огляду на вказані норми матеріального права, враховуючи, що відповідачі: [PERSON], [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], визнали позовні вимоги у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону, а також не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що знайшли підтвердження обставини відсутності відповідачів без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, а також судом не встановлено домовленості між власником та членами його сімї, які б вказували на поважність такої відсутності відповідачів.

Outcome: approved