Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. В обгрунтовання своїх вимог посилався на те, що згідно розписки від 23. 03. 2011 року відповідач позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 96000 грн., борг зобовязався повернути до 31 грудня 2011 року. Між тим, відповідачем борг не повернуто, у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь борг з урахуванням індексу інфляції, який за період з 31.12.2011 по 30.11.2014 р. складає 20732 грн. 16 коп., три проценти річних від простроченої суми зобовязання за вищезазначений період у сумі 8627 грн. 71 коп., а також моральну шкоду в сумі 10000 грн. та судові витрати в сумі 1497 грн. 60 коп. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на повернення коштів по борговому зобовязанню, але пізніше домовленого строку виконання цього зобовязання, а саме в 2012-2013 роках, у звязку з складною фінансово-економічною ситуацію в країні. Виконуючи свої зобовязання відповідачем зі згодою позивача в рахунок погашення боргу було передано автомобіль САЗ 3503, 1980 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 40000 грн. насіння соняшнику на суму 60\~000 грн. та готівкою суму 20\~000 гривень. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що згідно з розпискою від 23 березня 2011 року відповідач позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 96000 грн., борг зобовязався повернути до 31 грудня 2011 року. Факт складання такої розписки [PERSON] не заперечував. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2\~ст. 1046 ЦК України\~договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2\~ст. 1047 ЦК України\~передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, з аналізу ст. ст.\~510,\~545 ЦК України\~та відповідно до ст. ст.\~1046,\~1047 ЦК України\~розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики. Отже, особа, яка пред'явила розписку для виконання і є позикодавцем.\~\~ Таким чином, надана суду [PERSON] розписка свідчить про надання ним відповідачу грошових коштів у розмірі 96000 грн. та відповідно отримання останнім цієї грошової суми. Щодо твердження відповідача на повернення суми боргу з посиланням на наявну в матеріалах справи довіреність, згідно якої в рахунок погашення заборгованості було передано позивачу автомобіль ( а.с. 42) та дані у судовому засіданні покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з приводу цього спору, то ці докази на підтвердження виконання зобов'язання за договором позики є неналежними. Так, за змістом\~ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст.\~58, ст.\~59 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи автомобіль САЗ 3503, 1980 року випуску, належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON], а також [PERSON] на праві користування та розпорядження відповідно до довіреності, яку надав сторонам по справі власник цього автомобіля [PERSON], що не свідчить про передачу цього автомобіля в рахунок погашення боргового зобовязання. Позивач не заперечував про отримання від відповідача насіння соняшника, але не в рахунок сплати наявного боргу. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи між сторонами вирішувалося питання про мирне врегулювання спору й відповідачем позивачу було запропоновано повернення боргу в сумі 96000 грн. у розстрочку, що свідчить про визнання відповідачем наявної суми боргу, але позивач зазначив, що згоден частково відмовитися від вимог у разі сплати всієї суми боргу. У подальшому сторони не домовилися, а відповідач в обґрунтування невизнання позовних вимог стверджував про повернення боргу. Згідно із ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.\~ст. 57-60 ЦПК України. Отже, у встановлений у розписці строк [PERSON] борг не повернув, взяті на себе зобов'язання не виконав. Належних та допустимих доказів про повне або часткове виконання зобов`язання за договором позики відповідач суду не надав. Тому, позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики у сумі 96000 грн. підлягає задоволенню. Позивач також просив стягнути з відповідача в порядку ст. 625 ЦК України борг з урахуванням індексу інфляції за період з 31.12.2011 по 30.11.2014 р., який складає 20732 грн. 16 коп., 3% річних від простроченої суми зобовязання за вищезазначений період у сумі 8627 грн. 71 коп. Вирішуючи спір в цій частині, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За змістом\~ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу. Частиною 2\~ст.625 ЦК України\~визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що в розписці сторонами не встановлена відповідальність за порушення грошових зобов'язань. Позивачем в обґрунтуванні заявленої суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми надано розрахунок, складений головним бухгалтером (а.с. 53, 54). У суду відсутні сумніви в правильності наданого розрахунку, складеного спеціалістом. За таких обставин та у відповідності до ст. 11 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача, у відповідності до вимог\~ст. 625 ЦК України, підлягає сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 31.12.2011 року по 30.11.2014 року 20732 грн. 16 коп. ( індекс інфляції 121,596; 96000*121,596:100-96000=20732 грн. 16 коп.), а також 3% річних за порушення грошового зобовязання (3%:365 днів *1096 днів прострочки *96000:100 = 8627 грн. 71 коп.) та сума боргу 96000, а всього 125359 грн. 87 коп. Що ж стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно діючого законодавства, особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції України\~або у випадках, передбачених ст. ст.\~280,\~611,\~1167,\~1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Норма\~ст.1167 ЦК України\~регулює правовідносини, які виникають із заподіяння позадоговірної шкоди, а тому не поширюються на спірні договірні відносини. Стаття 611 встановлює правові наслідки порушення зобов'язання, в тому числі і відшкодування моральної шкоди. Так, п.4) ч.1\~ст.611 ЦК України\~визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст.ст. 625 та 1050\~ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Отже, з урахуванням наведеного, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] необхідно відмовити. Витрати, повязані із сплатою судового збору, повинні бути відшкодовані позивачу у відповідності до вимог\~ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial