Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] пред'явив в суд позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватного підприємства «УТЛ» (далі - ПП «УТЛ»), [PERSON] про визнання договорів недійсними. Як на підставу своїх вимог зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2012 року стягнуто з відповідача [PERSON], на його, [PERSON], користь 683 165, 50 грн. боргу за договором позики. На підставі виконавчого листа, виданого 24 грудня 2013 року Шевченківським районним судом м. Львова на виконання вищезазначеного рішення, державним виконавцем Шевченківського ВДВС Львівського міського управління юстиції Ледвій Ю.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №42678630. Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС Львівського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27 березня 2014 року в межах виконавчого провадження №42678630 була накладено арешт на все майно боржника [PERSON], в тому числі на квартиру [ADDRESS] та нежитлові приміщення 26-27 за тією ж адресою. З метою уникнення звернення стягнення на зазначене нерухоме майно, [PERSON] та [PERSON] було створено ПП «УТЛ» та протоколом від 22 березня 2014 року внесено до статутного капіталу цього підприємства нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] Однак, державна реєстрація ПП «УТЛ», як юридичної особи, була здійснена лише 12 серпня 2014 року. Оскільки на той час зазначене нерухоме майно перебувало під арештом, здійснити державну реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно за ПП «УТЛ» було неможливим. На підставі рішення господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року за ПП «УТЛ» було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] Коли він позивач дізнався про вищевказане рішення господарського суду Львівської області, то оскаржив його до Львівського апеляційного господарського суду. При цьому, ним було направлено копії апеляційної скарги з додатками ПП «УТЛ» та [PERSON] Відразу, після отримання [PERSON] зазначеної апеляційної скарги, 03 липня 2015 року було укладено між ПП «УТЛ» та донькою [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., за яким спірне нерухоме майно по [ADDRESS] було відчужено останній. Постановою Вищого господарського суду України від 15 грудня 2015 року було задоволено його, [PERSON], касаційну скаргу та скасовано рішення господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року і постанову Львівського апеляційного господарського суду 07 жовтня 2015 року, а справу скеровано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням господарського суду Львівської області від 22 березня 2016 року у задоволенні позову ПП «УТЛ» про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] було відмовлено. Однак, 22 лютого 2016 року донькою [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., вищевказані квартира [ADDRESS] були відчужені своїй бабусі [PERSON], яка є матір'ю [PERSON] та тещею [PERSON] Він, позивач, вважає, що зазначені договори купівлі-продажу є фіктивними, оскільки укладалися з метою уникнення виконання зобов'язань та стягнення коштів з [PERSON] на його, [PERSON], користь, а не з метою реального настання наслідків - набуття права власності. Фіктивність даних договорів підтверджується також і тим, що [PERSON] і [PERSON] по даний час проживають у квартирі [ADDRESS] Саме цю адресу [PERSON] неодноразово зазначала, як адресу свого проживання, в процесуальних документах, які подавались до суду в справі про стягнення заборгованості за договором позики з [PERSON] на його, [PERSON], користь. Про фіктивний характер вказаних правочинів свідчить і той факт, що ПП «УТЛ» було створено [PERSON] і [PERSON]. В свою чергу, квартира [ADDRESS] було відчужено їх доньці - [PERSON], яка згодом відчужила їх тещі [PERSON] - [PERSON] З огляду на такі обставини, просить ухвалити рішення про визнання недійсними з підстав їх фіктивності договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 03 липня 2015 року між ПП «УТЛ» та [PERSON], та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 22 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві, просять позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, зіславшись на доводи, які викладені в долученому до справи письмовому запереченні, просить у його задоволенні відмовити, оскільки жодного умислу на укладення фіктивного правочину у її довірительки не було. На час укладення оспорюваних позивачем [PERSON] договорів купівлі-продажу квартира [ADDRESS] під арештом чи забороною відчуження не перебували. Договір купівлі-продажу, за яким її довірителька [PERSON] набула право власності на нерухоме майно, є укладений з реальним настанням наслідків. На даний час [PERSON], яка тимчасово перебуває в Італії і має намір повернутись в Україну, з відповідними організаціями укладено договори про надання житлово-комунальних послуг за адресою квартири [ADDRESS]. Просить у задоволенні позову відмовити у зв'язку з його безпідставністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання жодного разу не з'явились, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому порядку, та подали до суду письмові заперечення, в яких у задоволенні позову просять відмовити. Відповідач [PERSON], представник ПП «УТЛ» та приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., яка була залучена до участі у справі в якості третьої особи, в судові засідання жодного разу не з'явились, хоч про час і місце розгляду справи повідомлялись в установленому порядку. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], з'ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що 14 червня 2012 року Шевченківським районним судом м. Львова в цивільній справі №2-1328/3776/2012 року було ухвалено рішення про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та вирішено стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 67 000 доларів США основного боргу за договором позики від 01 вересня 2011 року та 1820 грн. судових витрат. У стягненні суми інфляційних втрат, пені та 3% річних відмовлено. Зараховано в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01 вересня 2011 року кошти в сумі 300 євро, повернуті відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] згідно розписок від 05січня 2012 року, 06 лютого 2012 року та 04 квітня 2012 року. 27 березня 2014 року Шевченківським ВДВС Львівського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2013 року та накладено арешт на належне боржнику [PERSON] майно - квартиру [ADDRESS]. Відповідно до протоколу зборів засновників від 20 березня 2014 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] вирішили створити ПП «УТЛ» зі статутним капіталом в розмірі 29 4075 грн. шляхом внесення вкладів у вигляді нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS], що належить їм на праві спільної часткової власності по 1/2 кожному на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2013 року в цивільній справі №1328/7653/12, а також підписали акт приймання-передачі внеску в статутний капітал та грошової оцінки. 12 серпня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про проведення державної реєстрація створення юридичної особи ПП «УТЛ». 19 серпня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ПП «УТЛ», за умовами якого продавець передав у власність покупцю частку (корпоративні права) у розмірі 50% статутного капіталу ПП «УТЛ» вартістю 14 7037,50 грн., а покупець - зобов'язалася прийняти та оплатити вартість цієї частки. 20 серпня 2014 року була проведена державна реєстрація змін до установчих документів ПП «УТЛ», у зв'язку із виходом [PERSON] зі складу засновників підприємства, згідно вказаного договору. Рішенням господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року у справі № 914/4302/14 у первісному позові ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ» до ПП «УТЛ», за участю третіх осіб [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено, зустрічний позов ПП «УТЛ» задоволено. Вказаним рішенням, зокрема, визнано недійсним договір оренди від 09 жовтня 2014 року, який був укладений між [PERSON] та ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ» та визнано право власності ПП «УТЛ» на квартиру [ADDRESS] На підставі згаданого рішення господарського суду Львівської області 25 лютого 2015 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС Львівського міського управління юстиції [PERSON] звільнено з-під арешту нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. 22 червня 2015 року позивачем [PERSON] було подано через господарський суд Львівської області апеляційну скаргу на вищевказане рішення цього суду від 21 січня 2015 року та на виконання вимог ГПК України, надіслано копії апеляційної скарги особам, які брали участь у справі. 30 червня 2015 року Львівським апеляційним господарським судом апеляційну скаргу [PERSON] прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 05 серпня 2015 року. 03 липня 2015 року між ПП «УТЛ» та [PERSON], яка є донькою [PERSON] і [PERSON], було укладено оспорювані позивачем [PERSON] договори купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. і зареєстровані в реєстрі за №4295 і №4268. За умовами цих договорів ПП «УТЛ» відчужило на користь [PERSON] відповідно квартиру [ADDRESS]. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2015 року рішення господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року у справі № 914/4302/14 залишено без змін, апеляційну скаргу [PERSON] - без задоволення. Постановою Вищого господарського суду України від 15 грудня 2015 року частково задоволено касаційну скаргу [PERSON], рішення господарського суду Львівської області від 21 січня 2015 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області. Рішенням господарського суду Львівської області від 22 березня 2016 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили, за наслідками повторного розгляду справи ухвалено рішення, яким в задоволенні первісного позову ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ» до ПП «УТЛ», за участю третьої особи - [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ПП «УТЛ» щодо визнання за данипм підприємством права власності на квартиру [NUMBER] та нежитлові приміщення, позначені на плані 26-27, загальною площею 81,1 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] - відмовлено. Провадження по справі в частині визнання недійсним договору оренди від 09 жовтня 2014 року, укладеного між [PERSON] та ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ» припинено. Вказаним рішенням господарського суду Львівської області від 22 березня 2016 року, зокрема, встановлено, що ПП «УТЛ» не могло набути права власності на нерухоме майно 20 березня 2014 року, оскільки станом на вказану дату ПП «УТЛ» не існувало, воно не набуло статусу юридичної особи, до моменту його державної реєстрації, ПП «УТЛ» не мало цивільної право- та дієздатності, не могло бути учасником правовідносин, тому й не могло набувати жодних прав та обов'язків, в тому числі й права власності. Крім цього, у спорі про визнання права власності відповідачем виступає особа, яка не визнає за позивачем речового права на спірне майно, а відтак належним відповідачем повинна бути фізична особа - [PERSON], а не ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ». 22 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON], яка є її бабусею, а [PERSON] і [PERSON] відповідно матір'ю і тещею, було укладено оспорювані позивачем [PERSON] договори купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. і зареєстровані в реєстрі за №673 і №677. За умовами даних договорів [PERSON]Т відчужила на користь [PERSON] відповідно квартиру [ADDRESS]. Вищевказані обставини підтверджуються поясненнями позивача [PERSON], його представника [PERSON], долученими до матеріалів справи копіями рішення Шевченківського районного суду м. Львова в цивільній справі №2-1328/3776/2012 року від 14 червня 2012 року, копіями оспорюваних договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03 липня 2015 року і від 22лютого 2016 року та матеріалів, на підставі яких вони були укладені, матеріалами оглянутої в судовому засіданні справи №914/4302/14 господарського суду Львівської області за первісним позовом ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ» до ПП «УТЛ», третіх осіб без самостійних вимог - [PERSON]. [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та зустрічним позовом ПП «УТЛ» до ПП «Виробничо-комерційна фірма «Купол-ЛВ», третьої особи без самостійних вимог - [PERSON] про визнання недійсним договору оренди та визнання права власності на нерухоме майно, іншими зібраними у справі доказами. У відповідності до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Згідно ст. 655 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.. За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. З обставин справи, підтверджених наявними в справі доказами вбачається, що після укладення оспорюваних договорів відповаідачі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] неодноразово подавала до апеляційного суду Львівської області процесуальні документи, зокрема, апеляційну скаргу, пояснення, зазначаючи при цьому адресу проживання [ADDRESS]. Суд критично оцінює надане представником відповідача [PERSON] - [PERSON] заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова в цивільній справі №466/6455/15-ц від 08 жовтня 2015 року, відповідно до якого задоволено позов ПП «УТЛ» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та встановлено, що [PERSON] не проживає в даній квартирі з 20 березня 2014 року, оскільки з цього рішення вбачається, що ПП «УТЛ» звернулося до суду з позовом 18 серпня 2015 року, тобто вже після укладення 03 липня 2015 року договору купівлі-продажу квартири [PERSON] та станом на час звернення до суду не було власником квартири. Сторонами справи є ті ж особи - [PERSON] та ПП «УТЛ», керівником якого є [PERSON] Аналізуючи вищенаведені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачі були обізнані про судове рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики, були сторонами справи в судах господарської юрисдикції, договори купівлі-продажу укладено між близькими родичами, договір між ПП «УТЛ» та [PERSON] було укладено після подання [PERSON] апеляційної скарги на рішення господарського суду Львівської області, за яким ПП «УТЛ» набуло спірне майно у власність, засновниками ПП «УТЛ» були [PERSON] і [PERSON], які, незважаючи на відчуження спірного нерухомого майна в користь ПП «УТЛ» та наступними відчуженнями за договорами купівлі-продажу, були зареєстровані та проживали у квартирі [ADDRESS], а також враховуючи те, що квартира та нежитлові приміщення були єдиним майном, належним боржникові [PERSON], то укладені оспорювані договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а укладалися з метою з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладених 03 липня 2015 року між ПП «УТЛ» та [PERSON] та договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладенихо 22 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON], є підставними, обґрунтованими наявними в матеріалах справи доказами, а тому підлягають задоволенню. Доводи представника відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні в заперечення позову, а також доводи відповідачів [PERSON] і [PERSON], які викладені в поданих суду у долучених до справи письмових запереченнях, на думку суду, є непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами. а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення і відмовити у задоволенні позову.

Outcome: approved