Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

У грудні 2015 року позивачі звернулися в суд з позовом, який в подальшому уточнено, до Першотравневої сільської ради Комінтернівського району Одеської області про визнання по ? частки за кожним права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку загальною площею 29,54 га, за цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства, розташовану на території Першотравневої сільської ради Комінтернівського району Одеської області після смерті [PERSON], померлої 27 лютого 2014 року, пославшись в обґрунтування позову, що після відкриття спадщини ними в установлений законом строк подані заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після померлої та видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки за життя спадкодавець заповідального розпорядження щодо свого майна не зробила. Однак нотаріусом їм було відмовлено в видачі свідоцтв про право на спадщину з підстав того, що за життя спадкодавець не скористалась правом безоплатної приватизації земельної ділянки, що перебувала в неї у постійному користуванні, відповідно до норм Земельного кодексу України, які діяли на момент її життя, та рекомендовано звернутися до суду за оформленням своїх спадкових прав на це нерухоме майно. В судове засідання позивачі не зявились, надавши на адресу суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши письмову заяву про визнання позову та розгляд справи за їх відсутність. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд задовольняє позов з наступних підстав. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинялися внаслідок його смерті. Судом установлено, що [PERSON], згідно державного акта на право постійного користування землею серії ОД №13-81, зареєстрованого 27.06.1996 року в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №87, належала земельна ділянка загальною площею 29.54 га, яка була їй передана в постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства на території Першотравневої сільської ради Комінтернівського району Одеської області /а.с.13,14,19,20/. Згідно ст.5 Закону України «Про селянське «фермерське» господарство» від 20.12.1991 року №2009-ХІІ, ст.23 ЗК України від 18.12.1990 року, в редакції, яка діяла на час надання [PERSON] земельної ділянки, земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам за їх бажанням у довічне успадковувань володіння, приватну власність або оренду. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчувалося державним актом, який видавався та реєструвався місцевими радами. Земельним кодексом України в редакції 2001 року та Законом України «Про фермерське господарство» в редакції 2003 року, була передбачена передача земельних ділянок громадянам та юридичним особам України для ведення фермерського господарства тільки у власність або оренду. Відповідно до п.6 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, осіб, які мали у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Рішенням Конституційного Суду України, справа №5-рп/2005 від 22.09.2005 року про постійне користування земельними ділянками, даний пункт було визнано таким, що не відповідає Конституції України. Як було зазначено в рішенні суду, згідно з ч.3 ст.41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть корис-туватися обєктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Частинами 2 і 3 ст.22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Положення ст.13 Конституції України не виключає можливості для громадян користування землею на визначених у законі різних правових статусах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю. Стаття 92 ЗК в редакції 2001 року, не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 року. Також у рішенні наголошено, що згідно ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. - 2 - Відповідно до ч.2 ст.407 ЦК України та ч.2 ст.102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського гос-подарства (цілого майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України у п.10 постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтверд-женні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документтом. У порядку спадкування можуть передаватися також права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла 27.02.2014 року у віці 83 років /а.с.15/. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Родинні відносини між позивачами і спадкодавцем підтверджується копіями свідоцтв про народження [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], де в графі «мати» вказано [PERSON], та копією свідоцтва про одруження 19.02.1977 року [PERSON] та [PERSON], яка після одруження перейшла на прізвище чоловіка [PERSON] /а.с.16,17,18/. Згідно статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивачі обґрунтовано звернулися до суду з даним позовом, який підлягає задоволенню. На підставі ст.ст.13,22,41 Конституції України, ст.ст.16,1216,1217,1218,1223,1261,1268 ЦК, ст.23 ЗК УРСР, Закону України «Про селянське (фермерське) господарство, рішення Конституційного Суду України, справа №5-рп/2005 від 22.09.2005 року, і

Outcome: approved