Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-10 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якій просив стягнути з відповідача суму боргу по розписці від 05.09.2017 року в розмірі 21000 грн., 5% від суми загального боргу в розмірі 2100 грн. (42000х5%) та судовий збір у сумі 704,80 грн. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідач є власником земельних ділянок, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] . 05.09.2017 року відповідачка звернулась до позивача з проханням позичити їй кошти на незначний термін. Сторони склали розписку від 05.09.2017 року, відповідно до якої відповідач від позивача отримав 42000,00 грн. в рахунок користування земельною ділянкою строком на два роки. В разі неможливості користування земельною ділянкою, відповідачка зобов`язалась повернути позивачу вказані вище грошові кошти та сплатити 5%. Так як відповідачка не надала можливості користуватись вказаними земельними ділянками, позивач звернувся до неї з проханням повернути сплачені ним кошти в сумі 21000,00 грн. (так як раніше вона повернула половину боргу), але відповідачка відмовилась. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до нього звернувся син відповідачки - [PERSON] з проханням дати йому в борг кошти в сумі 42 000 грн. Позивач погодився надати гроші та натомість висловив вимогу скласти розписку. Відповідач [PERSON] , власник земельних ділянок, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] . 05.09.2017 року надала йому розписку від 05. 09.2017 року, відповідно до якої відповідач отримала 42000,00 грн. в рахунок користування земельними ділянками строком на два роки. В разі неможливості користування земельною ділянкою, відповідачка зобов`язалась повернути позивачу вказані вище грошові кошти та сплатити 5%. Один рік позивач користувався земельними ділянками, а на другий рік син відповідачки став використовувати земельні ділянки самостійно. Відповідач грошові кошти в сумі 21000 грн. йому не повертала. Він списав їх з боргу за те, що рік користувався земельними ділянками. Однак другий рік не користувався, а тому просить стягнути з відповідача 21 000 грн. та 5 відсотків річних, що складає 2100 грн., а також судові витрати 704,80 грн. Представник позивача - адвокат Пятикоп Л.В. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги на підставах і доводах викладених у позові, наполягала на тому, що між сторонами виникли правовідносини що виникли з позики. Відповідач у відзиві наданому суду заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити у повному обсязі на тих підставах, що [PERSON] орендує земельні ділянки та запропонував взяти у неї в оренду її земельні ділянки строком на два роки, за користування якими сплатить по 21000,00 грн. на рік, а всього 42000,00 грн. Позивач передав кошти відповідачці, на що остання видала йому власноруч написану розписку. Відповідачка вказує на те, що між нею та позивачем склались фактично договірні відносини з оренди земельних ділянок, оскільки вона не брала у позивача кошти в борг, а дана позивачем розписка лише підтверджує той факт, що вона отримала у позивача кошти за користуванням ним належними їй земельними ділянками. Також відповідачка вказує на те, що позивач не надав суду доказів того, що він не має можливості користуватись спірними земельними ділянками, з чим пов`язано її обов`язок повернути грошові кошти. У своїй відповіді на відзив позивач вказує, що відповідачка одноособово заборонила позивачу користуватися земельними ділянками, грошові кошти, розмір яких було оговорені ними не повертає. Повернула лише 21000,00 грн. і то лише після довгих прохань та наполягань зі сторони позивача. Позивач вказує на те, що с оскільки без її дозволу, як власника земельних ділянок він не має ніякої законної підстави для використання землі. Та як стало відомо позивачу, спірними земельними ділянками, вже користуються особи з оточення відповідачки. Тому вважає, що вказані і відзиві на позов обставини є надуманими, та такими, що вводять суд в оману. Крім того позивач не згоден з тим, що між ним та відповідачкою склалися договірні відносини з приводу оренди землі. У своїх запереченнях відповідачка вказує на те, що протягом року позивач користувався належними відповідачці земельними ділянками, вони були ним засіяні, позивач зібрав врожай, крім того вона повернула йому 21000,00 грн., про що позивач вказує в своєму позові, поданому до суду 20.12.2018 року та у відповіді на відзив. Дійсно після «довгих прохань та наполягань», тому що позивач залишив земельні ділянки після збору врожаю в занедбаному стані, всюди стояли бур`яни, земельні ділянки були не зорані. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засідання представник відповідача, [PERSON] пояснила, що позивачу [PERSON] відповідачка, [PERSON] , надає в оренду спірні земельні ділянку та він сплачує орендну плату за користування землею в кінці року. Відповідачці потрібні були кошти та вона звернулась до позивача з проханням надати орендну плату наперед, про що надала позивачу розписку про отримання від позивача 42000,00 грн. в рахунок користування земельними ділянками строком на два роки. Фактично позивач рік користувався земельними ділянками, за що з боргу списано орендну плату в розмірі 21000,00 грн., а ще 21000,00 грн. відповідачка повернула позивачу, про що він сам вказує у позовній заяві та у відповіді на відзив. Враховуючи викладене просить відмовити позивачу у позові в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників процесу та вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що згідно розписки від 05.09.2017 року відповідач отримала від позивача грошові кошти у сумі 42000 (сорок дві тисячі гривень) в рахунок користування позивачем земельним паєм згідно державного акту на землею серія [NUMBER] ; [NUMBER] , який знаходиться на території Куньєвської сільської ради терміном на два роки ( з 2018 по 2019 включно). В разі неможливості використання земельного паю позивачем зобов`язалась повернути вказані грошові кошти з відсотками 5%. ( а.с.8). Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Головною ознакою договору позики грошових коштів є обов`язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Так, підтвердженням факту укладення договору позики може бути, як договір позики, так і розписка. Разом із тим такі документи мають містити дані про те, що грошові кошти підлягають поверненню. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, що фактично між сторонам існували правовідносини з приводу передачі та користування земельними ділянками, з отриманням відповідної орендної плати за користування землею, без укладання договору оренди земельних ділянок. Проте, у порушення діючого законодавства був порушений сторонами порядок укладання зазначених правовідносин відповідно до Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон), чинного станом на 03.04.2014 року, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 14 Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Крім того, ст. 15 Закону передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки ), строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. У разі якщо договором оренди землі передбачається здійснити заходи, спрямовані на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, які знаходяться у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, які перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування. Статтю 21 Закону визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України . Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. Як позивачем так і відповідачем в судовому засіданні визнано факт того, що за розпискою від 05.09.2017 року позивачем передавалися відповідачу грошові кошти як орендна плата за користування земельними ділянками, які належать відповідачці з передбаченими умовами їх повернення, що також підтверджується змістом розписки. Таким чином, зміст розписки, так само і пояснення сторін щодо предмету спору є підставою для висновку суду про те, що правова природа договору між сторонами містить зобов`язання, що не відповідають умовам договору позики, оскільки містять додаткові умови щодо розірвання такого договору, тому позовні вимоги у спосіб, що визначив позивач на підставі ст.ст. 1046-1049 ЦК України не підлягають задоволенню. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із змісту ч. 2ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. В даному випадку суд не знаходить підстав для застосування положення ч. 2ст. 5 ЦПК України. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за ст. 1046-1049 ЦК України, який полягає у передбаченому п.1 ч.2ст.16 ЦК України способу захисту, як примусове виконання обов`язку в натурі за договором позики. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є ефективним засобом захисту, проте є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, оскільки позивачем не доведено, що сторонами укладено саме договір позики і недоведено факт та строк настання умов, за яких відповідач зобов`язаний повернути зазначену в позові грошову суму. Всі додані до справи докази не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed