Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що 23.10.2013 року на його зарплатну картку [NUMBER], емітовану відповідачем, були зараховані грошові кошти в розмірі 748,14 грн., але 25.10.2013 року під час спроби зняти перераховані кошти у належному відповідачу банкоматі він дізнався, що баланс на його картковому рахунку становить лише 172,67 грн., що свідчить про списання банком з його рахунку коштів у сумі 575,47 грн. На його письмову заяву до відповідача від 25.10.2013 року з приводу вказаних обставин відповіді він отримав. Згідно договору про розрахунково-касове обслуговування підприємства/організації з видачі заробітної плати з використанням платіжних карток № 13917000264 від 18.09.2013 року, укладеного з відповідачем, право банку в односторонньому порядку списувати кошти з рахунку його власника в ньому не передбачено. Вважає, що незаконними діям відповідача йому було заподіяно моральну шкоду. Тому на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України просить зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути безпідставно списані з його карткового рахунку [NUMBER] грошові кошти в сумі 575,47 грн. та проценти за користування чужими коштами в розмірі 0,28 грн., а також стягнути з відповідача на свою користь 2000,00 грн. на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди. У подальшому позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що після відкриття провадження у справі відповідачем було вдруге незаконно списано грошові кошти з його зарплатної картки [NUMBER] в сумі 667,44 грн. У заяві просить стягнути з відповідача на свою користь безпідставно списані з його карткового рахунку [NUMBER] грошові кошти в сумі 667,44 грн., суму боргу з урахуванням інфляції в розмірі 1826,61 грн., проценти за користування його коштами в розмірі 11,35 грн. У судове засідання позивач та представник відповідача не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, подали до суду заяви з проханням проводити розгляд справи у їхній відсутності. Позивач вказав про підтримання позовних вимог, а представник відповідача зазначив, що позовні вимоги не визнає та надав заперечення проти позову з додатками. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 509 ЦК України обов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Як передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна (немайнова) шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями, чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягає з'ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Судом встановлено, що 18.09.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (банк) та АБ Андрія Трофімова (клієнт) було укладено договір про розрахунково-касове обслуговування підприємства/організації з видачі заробітної плати/стипендії з використанням платіжних карток № 13917000264 (а.с. 4). Відповідно до п. 1.2 договору підписавши цей договір, клієнт погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг (які розміщені на сайті банку http://www.privatbank.ua), тарифами банку, що наведені в заяві, які разом з цим договором складають договір банківського обслуговування, приєднується до них і зобов'язується виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг. Згідно з п. 3.1.2.2.4.6 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язаний забезпечити співробітників картками протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту надання всіх необхідних документів для відкриття рахунку та випуск картки (а.с. 53). Як убачається зі змісту позовної заяви, заперечення на позов та листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07.11.2013 року, надісланого позивачу (а.с. 25), на виконання договору про розрахунково-касове обслуговування та Умов та Правил надання банківських послуг відповідачем було видано позивачу [PERSON] карту для виплат за [NUMBER], у зв'язку з чим між ними було укладено договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку, якому був присвоєний внутрішній номер SAMDNFF000108816129. Згідно заяви позивача від 19.12.2005 року (а.с. 55) між ЗАТ КБ «ПриватБанк», який на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінив назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та позивачем був укладений кредитний договір (внутрішній номер SAMDN20000005400969), внаслідок чого 19.01.2006 року було відкрито рахунок на отримання позивачем кредиту в розмірі 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. За умовами укладеного договору договір складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п. 4.6 Умов та Правил надання банківських послуг, а також п. 1.1.3.1.6. Умов та Правил надання банківських послуг (які розміщені на сайті банку http://www.privatbank.ua) клієнт доручає банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором, у разі настання термінів платежів, а також списання коштів з картрахунку у разі настання термінів платежів по інших договорах клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунку. Банк здійснює списання коштів у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України за договором, і покупку/продаж іноземної валюти на Міжбанківському Валютному Ринку України. Внаслідок невиконання позивачем зобов'язань за кредитним договором станом на 31.08.2013 року він мав заборгованість у сумі 3938,03 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку по договору № SAMDN20000005400969 (а.с. 61-62). З виписок по особових рахунках (договори № SAMDN20000005400969 та № SAMDNFF000108816129) (а.с. 61-64) вбачається, що на погашення заборгованості по кредитному договору № SAMDN20000005400969 з карткового рахунку позивача [NUMBER] відповідачем було списано 23.10.2013 року 292,65 грн., а також 24.10.2013 року списано 292,65 грн., про що його повідомлено листом від 07.11.2013 року (а.с. 25). У подальшому 18.12.2013 року на погашення заборгованості по кредитному договору № SAMDN20000005400969 відбулось списання грошових коштів двома платежами на суму 70,81 грн. та 586,75 грн., а всього на загальну суму 657,56 грн. Таким чином, списання відповідачем з рахунку позивача 23.10.2013 року, 24.10.2013 року та 18.12.2013 року вказаних грошових коштів було здійснено правомірно у зв'язку з наявною кредитною заборгованістю та відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Разом з тим, на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюються положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України, на які позивач посилався як на одну із підстав позову, так як спір між сторонами виник з договірних правовідносин, а дана норма застосовується до відносин, які не врегульовані умовами договору. Договірний характер правовідносин, які виникли між сторонами, виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Така позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі № 6-122 цс/14. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи встановлені судом обставини та досліджені докази, суд вважає, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження порушення відповідачем його прав та факту заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, а також наявності інших підстав, існування яких є необхідним для настання цивільно-правової відповідальності заподіювача такої шкоди. Тому за наведених обставин підстав для задоволення позову не вбачається, оскільки вимоги позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не ґрунтуються на вимогах закону. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed