Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, у якому просив розірвати зареєстрований 29.05.1993 між ними шлюб, посилаючись на те, що шлюбні відносини між сторонами повністю припинені приблизно десять років тому, вони проживають окремо і спільне господарство ними не ведеться, стосунки у подружжя розладилися і зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки, тому позивач вважає, що примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе. 28.12.2017 судом направлено запити щодо доступу до персональних даних, на підставі ст. 187 ЦПК України, з метою отримання інформації щодо місця проживання (перебування). Відповідно до наданої відповіді відповідач з 23.10.1990 значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] /а. с. 17/. Ухвалою судді від 16.01.2018 у справі відкрито провадження у загальному порядку /а. с. 19-20/. 19.02.2018 суд закінчив підготовче провадження та призначив справу для розгляду по суті, про що постановлено ухвалу /а. с. 31/. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив суд задовольнити, з підстав наведених у ньому, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач не з'явилася у судове засідання, про яке повідомлена належним чином, представника не направила, відзив на позов до суду надходив, як і заяви, клопотання з процесуальних питань. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, для участі у розгляді не з'явилася, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебувають у зареєстрованому Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] про шлюб від 07.04.2015, виданим повторно, згідно з актовим записом № 1326 /а. с. 6/. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім'я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню чоловіка, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 640 грн. /а. с. 2, 3/. На підставі викладеного та

Outcome: approved