Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернувся через свого представника [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області із позовом до Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області, відповідно до якого просить визнати за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [INFO] [PERSON], право власності на житловий будинок з допоміжними будівлями і спорудами (будинковолодіння) [ADDRESS]. В обґрунтування вимог представник позивача зазначає, що [INFO] помер батько позивача [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Даний житловий будинок належав колгоспному двору, головою якого був спадкодавець на праві особистої власності. Право власності на даний житловий будинок належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 26 жовтня 1990 року виданого на підставі рішення виконкому Радехівської районної Ради народних депутатів від 25.10.1990 року №188. На даний час вулиця Жовтнева відповідним рішенням органу місцевого самоврядування за місцезнаходження вищезазначеного житлового будинку була перейменована на вулицю Центральну. За життя спадкодавець залишив особисте розпорядження на випадок своєї смерті. Згідно заповіту, посвідченого 17 лютого 2000 року Хомич М.В., секретарем Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 39, спадкоємцем майна [PERSON] є позивач - [PERSON], [INFO], який доводиться спадкодавцю сином. Представник позивача зазначає, що на даний час вищевказаний заповіт недійсним в судовому порядку не визнавався, а відтак є чинним. За твердженням представника позивача, нотаріус в усній формі відмовляється видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом по причині відсутності правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, що відкрилася після смерті батька позивача - [PERSON]. За таких обставин позивач не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, не інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права. Позивач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача в судове засідання також не з'явився, надавши до суду заяву, клопотав про розгляд справи у відсутності сторони позивача на підставі наявних доказів (а.с.70). Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просить розглядати справу у відсутності представника сільської ради. Проти задоволення позову не заперечують (а.с.71). Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. Розглянувши заяви представників позивача та відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Судом встановлено, що [INFO] в селі Кустин Радехівського району Львівської області помер [PERSON] (а.с.8). Після смерті спадкодавця, залишилось спадкове майно, а саме будинковолодіння в [ADDRESS], яке належало колгоспному двору головою якого був [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право особистої власності на будівлю, яке видане 26.10.1990 року Червоноградським МБТІ, на основі рішення Радехівської районної ради народних депутатів від 25.10.1990 року №188 (а.с.10). Відповідно до ч.1. ст.1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1 та 2 ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В силу вимог частин 1, 2 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В силу приписів ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частиною 1 ст.1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] за свого життя зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту, посвідченого секретарем Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області Хомич М.В. та зареєстрованого в реєстрі за №39 (а.с.11), відповідно до якого, усі належні йому майнові та немайнові права, заповів [PERSON] (позивачу). З копії свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] судом встановлено, що в графі «Батько» вказано [PERSON], а в графі «Мати» - [PERSON] (а.с.12). Отже за наявності заповіту спадкодавця суд приходить до висновку, що спадкування позивачем спадщини відбувається саме за заповітом. Матеріали даної справи не містять будь-яких доказів визнання такого заповіту недійсним в судовому порядку чи подальшого скасування такого заповіту заповідачем шляхом видачі нового заповіту. Зміст заповіту також не дає підстав суду вважати, що позивач, як спадкоємець за заповітом, був позбавлений спадкодавцем, як заповідачем, спадщини. У відповідності до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Судом встановлено, що позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину своєчасно та належним чином шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується даними довідки Кустинської сільської ради №1019 від 01.12.2017 року (а.с.13). Як було зазначено судом вище, будинковолодіння за адресою [ADDRESS], належало колгоспному двору, головою якого був [PERSON] (а.с.10). Також судом встановлено, що вулиця Жовтнева була перейменована на вулицю Центральну рішенням виконавчого комітету Кустинської сільської ради від 27.11.2003 року (а.с.13). Відповідно до ст.112 Цивільного кодексу Української РСР (який був чинним на момент набуття спадкодавцем права власності на спірне майно), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). В силу вимог ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов'язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Згідно ст.124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун. У відповідності до ст.125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу. В силу вимог ст.126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в п.п.«г» своєї постанови №20, за правилами ст.563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Судом встановлено, що станом на 01 липня 1990 року за адресою спірного нерухомого майна були зареєстровані наступні особи: спадкодавець [PERSON], позивач [PERSON], дружина спадкодавця [PERSON], а також дружина та дочка позивача (а.с.14). З довідки Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області №1020 від 01.12.2017 року судом констатовано, що дружина позивача [PERSON] та дочка позивача [PERSON] хоча і були зареєстровані за адресою спірного нерухомого майна, але не проживали (а.с.19). Отже на підставі наявних в даній справі доказів судом встановлено, що дружина та дочка позивача, не були членами колгоспного двору, оскільки до 15 квітня 1991 року у спірному житловому будинку не проживали. Таким чином, із врахуванням наведеного вище та тверджень позивача, судом констатовано, що станом на 15 квітня 1991 року у спірному будинку (колгоспному дворі) проживали лише голова колгоспного двору [PERSON], дружина спадкодавця [PERSON] та позивач [PERSON], які і набули право на такий будинок (будинковолодіння) на праві особистої власності. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що дружина спадкодавця [PERSON] померла в березні 2004 року в с. Кустин Радехівського району Львівської області (а.с.9). Проаналізувавши обставини справи, суд приходить до висновку про доведеність належними та допустимими доказами стороною позивача обставин, на які така посилається в якості підстави своїх позовних вимог, а відтак позов є підставним та підлягає до задоволення повністю. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved