Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-Івест-Строй», в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив розірвати договір № 226 про дольову участь в будівництві, стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором грошові кошти в сумі 171120 грн., 3 % річних у розмірі 2419,12 грн., інфляційні витрати в розмірі 3251,28 грн., 1471,63 грн. пені за прострочення виконання умов договору, 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовні вимоги мотивовано тим, що 26.01.2012 року між позивачем та ТОВ «Кредо-Інвест-Строй» було укладено договір на дольову участь у будівництві, в результаті якого позивач мав стати власником квартири в багатоквартирному будинку по [ADDRESS]. Виконавши обов'язки щодо сплати всіх належних грошових коштів, в лютому 2013 року позивач виявив, що відповідачем так і не було розпочато будівництво житлового будинку. Всі звернення з приводу розірвання договору та повернення сплачених коштів відповідачем проігноровані, що змусило звернутись до суду за захистом. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити із зазначених у позові підстав. Представник відповідача позов визнав частково, зокрема заявив, що відповідач визнає позовні вимоги в частині розірвання договору про дольову участь у будівництві. Разом з тим, на переконання представника, позивачу мають бути поверненні кошти з утриманням від їх загальної суми 10% відповідно до п. 4.2 договору. Крім того, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для стягнення пені, 3% річних, інфляційних витрат та для відшкодування моральної шкоди. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 26.01.2012 року між сторонами у справі було укладено договір № 226 на дольову участь у будівництві (далі - договір), відповідно до якого позивач (учасник) зобов'язався надати відповідачу (забудовнику) в строк до 26.01.2012 року грошові кошти на будівництво квартири в розмірі 171120 грн., а відповідач взяв на себе зобов'язання організувати будівництво, побудувати житловий будинок, ввести його в експлуатацію в строк до 30.09.2013 року та передати у власність позивача [NUMBER] загальною площею 57,04 кв. м в будинку [ADDRESS] (п.1.2, 2.2.4, 2.2.5). При цьому забудовнику було надано право на власний розсуд без погодження із учасником продовжити строки будівництва та введення будинку в експлуатацію не більше ніж на 6 місяців (п. 2.1.3) Відповідно до п.п. 8.1. та 8.2 договору договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до моменту отримання учасником правовстановлюючих документів на квартиру. Договір може бути розірвано та припинено тільки за взаємною згодою його сторін. Позивач в повному обсязі виконав свої зобов'язання щодо сплати грошових коштів в сумі 171120 грн., що підтверджується квитанцією № 2 від 26.01.2012 року. Натомість, відповідач свої обов'язки за договором не виконав, доказів того, що будівництво розпочато, будинок збудовано та введено в експлуатацію, не надав. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання, не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язала його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошові зобов'язання Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настає правові наслідки, встановлені договором або законом. Частинами 1 та 2 ст. 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Враховуючи те, що відповідачем не виконуються обов'язки за договором, чим істотно порушуються права позивача, між сторонами існує спір та відсутня згода на припинення правовідносин в добровільному порядку, суд вважає, що позові вимоги в цій частині є обґрунтованими та договір має бути розірвано в судовому порядку. При цьому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені за договором грошові кошти в сумі 171120 грн. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача відносно того, що позивачу мають бути поверненні кошти з утриманням від їх загальної суми 10% відповідно до п. 4.2 договору. Оскільки відповідно до п. 4.2 договору у разі розірвання договору за ініціативою або з вини учасника, замовник в строк не більше 4 місяців після вводу будинку в експлуатацію повертає внесену суму коштів без врахування індексу інфляції з утриманням 10%. Згідно вимог п. 2.2 договору забудовник зобов'язаний: організувати будівництво, побудувати житловий будинок, ввести його в експлуатацію та передати у власність позивача, використовувати кошти учасника на фінансування об'єкту будівництва (п.п. 2.2.1 та 2.2.2). Аналіз наведених положень договору дає суду підстави вважати, що п. 4.2 встановлює відповідають учасника при достроковому розірванні договору за умов, коли йде будівництво будинку, планується його введення в експлуатацію, тобто за правомірних дій забудовника. Разом з тим, відповідно до матеріалів справи будівництво будинку на час розгляду справи навіть не почалося, суду не надано доказів того, що сплачені кошти позивача використовуються саме для фінансування будівництва. Тобто підстави для застосування відповідальності позивача за наявності неправомірних дій відповідача відсутні. Відповідно п. 4.3 договору у випадку порушення забудовником строку вводу житлового будинку в експлуатацію, передбаченого умовами договору, забудовник має сплатити учаснику пеню в розмірі 0,005% від внесеної учасником суми за кожен день прострочки. Враховуючи те, що умовами договору (п.2.2.4) строк введення будинку в експлуатацію визначено до 30.09.2013 року, а на час розгляду справи будівництво будинку так і почалося, суд вважає, що у позивача виникло право на стягнення пені, яку він розрахував за період з 31.09.2013 року по 20.03.2014 року в розмірі 1471,63 грн. Однак, перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку, що позивач допустив неточності (у вересні 30 днів, а не 31). Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання умов договору в розмірі 1463,08 грн. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Враховуючи зазначені нормативні положення вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних витрат є також обґрунтованими. Позивач просив стягнути 3 % річних та інфляційні витрати за період з 31.09.2013 року по 20.03.2014 року в розмірі 2419,12 грн. та 3251,28 грн. відповідно. Перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку, що позивач допустив неточності при розрахунку 3 % річних (у вересні 30 днів, а не 31). Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% в сумі 2405,05 грн. та 3251,28 грн. інфляційних витрат. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача відносно того, що законодавством не передбачено одночасне стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат. Оскільки зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зокрема, сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Річні проценти, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов?язання, і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов?язання, а є способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних відсотків і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов?язання. Зазначене відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в п. 18 постанови пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти, сплачені на виконання договору про дольову участь в будівництві № 226 від 26.01.2012, в сумі 171120 грн., 3 % річних в розмірі 2405,05 грн., інфляційні витрати в розмірі 3251,28 грн. та 1463,08 грн. пені за прострочення виконання умов договору, а всього 178239,41 грн. Разом з тим, правовідносини сторін виникли з договору про дольову участь у будівництві будинку, яким і визначені їх права та обов'язки, а тому за своєю суттю та характером, вони є договірними. Саме невиконання відповідачем встановленого договором обов'язку щодо введення будинку в експлуатацію і стало підставою для звернення позивача до суду. При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням зобов'язань за договором, суд повинен виходити з того, що правовідносини сторін є зобов'язальними. У випадку порушення зобов'язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це. встановлено договором або законом (стаття 611 ЦК України). Законодавством, що регулює спірні договірні правовідносини та умовами укладеного між сторонами договору відшкодування моральної шкоди за порушення зобов'язань не передбачено. З підстав передбачених п. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, відшкодування моральної шкоди можливо лише за умов, що така шкода була заподіяна небезпечною для життя і здоров'я людей послугою у випадках, передбачених законодавством, однак зазначених обставин позивачем не було доведено та судом не встановлено. Враховуючи наведене, суд вважає, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити за відсутності для цього підстав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрата. Отже, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які складається з судового збору та витрат на правову допомогу. У зв'язку із звільненням позивача від сплати судового збору за пред'явлення позову на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1782,39 грн. за вимогами майнового характеру та 114,7 грн. за вимогами немайнового характеру. Визначаючи розмір витрат на правову допомогу, що підлягають компенсації позивачу, суд виходить з того, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації не може перевищувати 40% мінімальної заробітної плати за одну годину участі в судовому засіданні, вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням, ознайомлення з матеріалами справи. Враховуючи те, що представником позивача надано квитанцію про оплату послуг на суму 3000 грн., однак не надано відповідного розрахунку, суд розрахував розмір компенсації витрат на правову допомогу самостійно (974,4 грн. за 2 год. участі в судовому засіданні + 487,2 грн. за 1 год. ознайомлення з матеріалами справи). Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 1461,6 грн.

Outcome: partial