Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

У грудні 2019 року позивачі звернулися до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , в якому просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Вказуючи на те, що вони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За вказаною адресою з позивачами в будинку зареєстрована [PERSON] .. Проте, вже 20 років відповідач у будинку не проживає, особистих речей не тримає. Фактичне місце проживання та перебування відповідача їм достеменно не відоме, через що вони позбавлені можливості в позасудовому порядку вирішити порушене в позові питання. Представник позивачів в судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с.53). [PERSON] , яка належним чином повідомлялася про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження за останнім відомим місцем проживання, конверт повертається з відмоткою «адресат за вказаною адресою не проживає» (а.с.42) та у порядку ч. 11 статті 128 ЦПК України (а.с.48) не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] , [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] (а.с.7-11). Згідно довідки виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області від 05.12.2019 року за вих. № 13120 в будинку [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до акту обстеження житлових умов комісії у складі вуличного депутату [PERSON] , сусідів [PERSON] та [PERSON] від 04.12.2019 року [PERSON] за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] , не проживає з 09.03.1999 року (а.с.13). Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції Українипередбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК Українищодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц, нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Факт не проживання [PERSON] у спірному будинку підтверджується довідками та актом, відсутність її особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено, доказів поважності причин не проживання у спірному будинку, суду надано відповідачкою не було. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживає в спірному будинку, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталася, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несе, перешкод в користуванні їй ніхто не чинив, відтак остання втратила право користуватися цим житлом, що дає підстави суду визнати відповідачку такою, що втратили право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved