Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 березня 2004 року є співвласником квартири [ADDRESS] . Разом із нею в даній квартирі зареєстровані її чоловік [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , колишня невістка [PERSON] та онук [PERSON] . При цьому, на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2018 року шлюб між її сином [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірвано. Зазначала, що відповідачка [PERSON] разом із її внуком [PERSON] були зареєстровані в спірній квартирі з 27 січня 2012 року. Однак, в квартирі вони ніколи не проживали та не користувались нею, що підтверджується актом ПП «Житлосервіс» №91 від 06.08.2020 року. Оскільки реєстрація місця проживання відповідачка та її сина у квартирі чинить їй, як співвласниці квартири, перешкоди, вона неодноразово зверталася до відповідачки із вимогою знятися з реєстрації, однак усі її неодноразові звернення були залишені відповідачкою без виконання. Крім того, її син - [PERSON] , як батько [PERSON] , надав нотаріально посвідчений дозвіл від 6 лютого 2020 року на зняття з реєстрації місця проживання та на реєстрацію місця проживання дитини за новою адресою. Посилаючись на вказане, а також на те, що реєстрація місця проживання відповідачів в квартирі чинить їй, як співвласниці квартири, перешкоди, просила визнати [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Від відповідачки [PERSON] через канцелярію суду надійшов відзив на позов, в якому зазначала, що вона та її малолітній син зареєстровані та набули право на проживання у спірній квартирі як члени сім`ї власника та її сина, тобто її чоловіка та батька дитини - [PERSON] . Вказувала, що її син не може бути визнаний таким, що втратив право на проживання у квартирі, оскільки батьком хлопчика є [PERSON] , який зареєстрований та проживає у спірній квартирі, позивачка є рідною бабусею малолітнього [PERSON] і дитина набула право на проживання та була зареєстрована в квартирі як член сім`ї власника, а тому вважає, що дитина має право на проживання в даній квартирі. Також зазначала, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, не є поважною причина не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізовувати його лише за досягнення певного віку. Щодо її тимчасового не проживання у квартирі, зазначає, що це зумовлено поважними причинами, а саме її хворобою, яка почалася проявлятися після пологів, а згодом вона була прооперована і як наслідок отримала інвалідність ІІІ групи. Вказувала, що їй категорично заборонено будь-яке хвилювання, оскільки це може призвести до фатальних наслідків для неї, через що дитина може залишитися без матері, будучи непотрібною власній рідній бабусі - яка намагається нині зняти онука з реєстрації та не бажає бачити ні його, а ні її в квартирі. Саме через погане самопочуття та хворобу, вона не могла проживати в одній квартирі з позивачкою, яка постійно повчала її, тим більше місця для проживання її сім`ї у квартирі не було, так як квартира невелика та має дві кімнати у кожній з яких проживав хтось із членів сім`ї. Крім того, з метою уникнення стресових ситуацій та конфліктів, її колишній чоловік, ще за її вагітності, винайняв на рік квартиру, за адресою: [ADDRESS] . У цій квартирі за домовленістю із її господарем вона продовжує проживати разом з дитиною, після того, як чоловік покинув сім`ю і до теперішнього часу. Однак, дана квартира є тимчасовим місцем проживання та знаходиться неподалік від школи де зараз навчається дитина. Крім того зазначала, що у неї власного житла немає, а тому просила в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила про їх задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог із підстав, зазначених у відзиві на позов. Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги, зокрема в частині визнання неповнолітнього [PERSON] таким , що втратив право користування квартирою не визнав, вказуючи на те, що оскільки у власності матері та дитини іншого житла не має, визнання її втративши права користування квартирою буде суперечити її інтересам. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачки та перебуває з нею у добросусідських відносинах. Також пояснила, що у будинку по [ADDRESS] вона проживає з 1999 року, а позивачка вселилася до цього будинку пізніше. Однак, жодного разу вона не бачила у квартирі позивачки відповідачку [PERSON] та її сина. Вона після одруження із сином позивачки проживала на орендованій квартирі та жодного дня не проживала у спірній квартирі позивача. Крім того вказала, що їй невідомо таких фактів, щоб позивачка чинила своїй колишній невістці та онуку перешкоди у проживанні в спірній квартирі. Також суду пояснила, зо чоловік позивачки весь час дуже сильно хворів, постійно задихався й відповідно йому була встановлена інвалідність, а позивачка постійно ним опікувалася. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що з позивачкою вона знайома з 1993 року, часто зустрічаються сім`ями, однак відповідачку [PERSON] та онука позивачки вона не знає та жодного разу не бачила, вони ніколи не проживали у спірній квартирі. Знає, що син позивачки [PERSON] разом із дружиною та сином проживали в іншій квартирі та жодних перешкод у користуванні квартирою позивачка своїй колишній невістці та онуку не чинила. Також суду пояснила, що чоловік позивачки за життя часто хворів, у нього було хворе серце та проблеми із легенями, у зв`язку із чим до нього дуже часто викликалася швидка допомога. Однак, за своїм характером він був спокійних та жодних проявів агресії з його боку вона не бачила. Свідок [PERSON] , яка є племінницею відповідачки, у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] захворіла після народження дитини, а у 2017 році їй зробили операцію з видалення аневризми головного мозку, через що їй категорично заборонено нервувати. Також вказала про те, що до народження дитини [PERSON] разом із чоловіком проживала у квартирі позивачки, однак після народження дитини та через погане самопочуття та неприязні відносини із позивачкою, вона з чоловіком були змушені винаймати квартиру та проживали окремо. На даний час відповідачка у шлюбі із сином позивача не перебуває та проживає у найманому житлі разом із сином. Інше житло як у власності, так й у користуванні [PERSON] відсутнє, однак проживати у квартирі позивачки не має можливості через свій стан здоров`я. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою відповідачки, з позивачкою вона не знайома. Зазначала, що відповідачка [PERSON] винаймає квартиру у якій проживає вже близько 8 років, іншого житла у неї немає, а проживати у свекрухи не має можливості через своє захворювання. Також вказувала, що вона жодного разу не бачила щоб бабуся приходила до онука. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що їй відомо що відповідачка прописана у спірній квартирі, однак не проживає у зв`язку із неприязними відносинами із свекрухою та категоричною забороною за станом її здоров`я нервуватися. Також їй відомо, що [PERSON] вже тривалий час хворіє, хвороба почала проявлятися після народження дитини, а у 2017 році їй було проведено операцію на головному мозку. Наскільки їй відомо, то [PERSON] разом із сином бажала б проживати у квартирі свекрухи, однак через неприязні відносини цього зробити не може, а іншого житла вона не має. Заслухавши пояснення представників сторін, а також пояснення свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 березня 2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, належить на праві спільної сумісної власності позивачці [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7 - 8). У вищевказаній квартирі зареєстровано місце проживання, окрім позивачки, також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідною довідкою ПП «Житлосервіс» (а.с. 9). Крім того, реєстрація відповідачів у належній позивачу квартирі на момент розгляду справи також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а.с. 24). При цьому, як убачається з акту ПП «Житлосервіс» №91 від 06.08.2020 року відповідачка [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] , будучи зареєстрованими за адресою [ADDRESS] , у квартирі не проживають з моменту реєстрації, а саме з 27 січня 2012 року (а.с. 10), що також не заперечується й відповідачем, яка в свою чергу зазначала, що у спірній квартирі не проживає у зв`язку із існуванням неприязних відносин між нею та колишньою свекрухою та через стан її захворювання та категоричною забороною зазнавати нервового та стресового навантаження. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала, що реєстрація відповідачів у квартирі позбавляє її можливості вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а тому зважаючи на те, що відповідачка не є власником квартири, а також на даний час не є членом її сімї й відповідно безпідставно значаться зареєстрованою за адресою місцезнаходження належної їй квартири, а також не несе будь-яких витрат на утримання житла, чим чинить їй як співвласнику квартири перешкоди у користуванні власністю, просила визнати її та її неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням внаслідок їх відсутності у ньому без поважних причин. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Крім того, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Таким чином, пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. При цьому, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Одночасно з вищевказаним, права власника захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Крім того, ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла або позбавлення права на житло без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Виходячи із заявлених позовних вимог та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що у даному випадку спір виник між [PERSON] як співвласником спірної квартири, яка є одночасно і її користувачем, та користувачами спірної квартири з приводу права користування вказаним житлом, після припинення відповідачкою [PERSON] шлюбу із сином позивачки. Таким чином, у даних правовідносинах сторін необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР, а також на баланс інтересів сторін спору ( ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого Протоколу). Так, нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК. При цьому, положеннями статті 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. При цьому, у статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Разом з тим, необхідно звернути увагу, що ЖК України не відображає усіх реалій сьогодення. При цьому, ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК України, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Зокрема, ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, при порівнянні норм ЖК та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Таким чином, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника квартири може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Разом з тим, як убачається зі змісту заявлених позовних вимог та наданих доказів, а також пояснень сторін, позивач хоча і посилається на положення ст. 406 ЦК України, однак просить суд визнати [PERSON] та її малолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки не проживає у ньому тривалий час та їх реєстрація у спірній квартирі як колишніх членів сімї власника порушує права позивачки вільно розпоряджатися належним їй на праві власності житлом. Так, ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, нормами цієї статті визначено об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України ). Зокрема, яквже було встановлено судом, відповідачка [PERSON] є колишньою невісткою позивача й відповідно є колишнім членом її сімї. Таким чином, правовою підставою для проживання (користування) [PERSON] у спірній квартирі були шлюбні відносини із сином позивачки, з припиненням яких припинилася й підстава для її проживання у цьому будинку. Відтак сервітут у вигляді права [PERSON] користуватися спірною квартирою припинився. Крім того, на час розгляду справи, відповідачка [PERSON] проживає в іншому житлі за адресою: [ADDRESS] , яким користується на підставі договору оренди ( а.с. 57), що не заперечується й поясненнями представника відповідача наданими в ході розгляду справи та показами свідків. Однак, як зазначає відповідачка, її відсутність за місцем реєстрації зумовлено поважними причинами, а саме її тяжкою хворобою, яка почалася проявлятися після пологів, а згодом вона була прооперована і як наслідок отримала інвалідність ІІІ групи. Зокрема, у зв`язку із наявним захворюванням, їй категорично заборонено будь-яке хвилювання, оскільки це може призвести до фатальних наслідків для неї, через що дитина може залишитися без матері, одна, будучи непотрібною власній рідній бабусі - яка намагається нині зняти його з реєстрації та не бажає бачити ні його, а ні її в квартирі. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення. Такими обставинами є відсутність будь-яких відносин між сторонами, неможливість їх спільного проживання. При цьому, неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Як встановлено судом, [PERSON] у спірній квартирі значиться лише зареєстрованою, у квартирі не проживає тривалий час й відповідно з огляду на баланс інтересів між сторонами, зокрема в частині захисту права власності та права на житло, та відсутність доказів фактичного чинення перешкод позивачці у користуванні своєю власністю, суд приходить висновку, що не проживання [PERSON] у квартирі не чинить будь-яких перешкод позивачці як співвласниці квартири щодо проживання у спірній квартирі й фактично не позбавляє її права користування власною нерухомістю. Крім того, як встановлено судом, відповідачка [PERSON] будучи зареєстрована у спірній квартирі, не проживає в ній з поважних причин, що підтверджено наданими відповідачкою доказами щодо незадовільного стану її здоров`я, який у сукупності із наявність між відповідачкою та позивачем неприязних відносин, може мати негативні наслідки для відповідача. Наявність у відповідача [PERSON] захворювань у вищевказаний період, що позбавляють останню можливості проживати за місцем реєстрації підтверджується наданими нею копіями медичних документацій (а.с. 43-56). Встановлені вище обставини також підтверджуються показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт наявності у відповідачки захворювання та неприязних відносин із позивачем й відповідно зважаючи на існування таких взаємовідносин між сторонами при наявності захворювань у відповідача виключає можливість спільного проживання. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, у відповідачки [PERSON] відсутнє на праві власності будь-яке майно, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.42). До того ж, як встановлено судом, спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачці та її сину, однак останній як співвласник квартири будь-яких вимог щодо припинення відповідачем права користування квартирою не пред`являв й відповідно не уповноважував позивачку на звернення до суду з такими вимогами. За таких обставин, суд враховуючи вищевказані норми закону, зокрема положення ст.ст. 405, 406 ЦК України, та встановивши фактичні обставини справи, зокрема те, що між сторонами у справі немає родинних відносин, приходить до висновку, що вимоги [PERSON] саме в частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою задоволенню не підлягають. Так, цивільне законодавство не передбачає права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї, тому в цьому випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Разом з тим, вимог щодо визнання припиненим права відповідачки та її малолітнього сина користування спірною квартирою, які б могли бути перевірені судом на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та ст. 1 Першого Протоколу, позивачем не заявлялися. Крім того, вирішуючи питання про наявність правових підстав для визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням з тих підстав, що останній не проживає за зареєстрованим місцем проживання у належній позивачу квартирі без поважних причин понад один рік, слід звернути увагу на наступне. Як встановлено судом, малолітній [PERSON] є онуком позивачки та сином [PERSON] , який значиться зареєстрованим за адресою спірної квартири й відповідно є членом сімї позивачки та зареєстрований у спірній квартирі з її згоди. При цьому, син позивачки, який є батьком дитини [PERSON] , надав дозвіл на зняття з реєстрації місця проживання та на реєстрацію місця проживання дитини за новою адресою, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 6 лютого 2020 року (а.с. 17). На час розгляду справи малолітній [PERSON] , [INFO] , не проживає за місцем реєстрації тривалий час, що не заперечується представником відповідача та підтверджується наданими стороною позивача доказами й відповідно проживає із [PERSON] - матір`ю дитини за адресою її місця проживання. Так, положеннями статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. При цьому, підстава, відповідно до якої місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах. Однак, малолітня дитина, зважаючи на вищевказані вимоги закону, позбавлена можливості самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Таким чином, позбавлення малолітньої (неповнолітньої) дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону та обставини справи, зокрема те, що неповнолітній [PERSON] не проживає у спірній квартирі, оскільки в силу свого віку проживає в орендованому житлі за місцем проживання відповідачки ( матері), вимоги про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, задоволенню не підлягають, оскільки як вже зазначалося неповнолітня дитина віком до 14 років не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Крім того, позбавлення дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, який в матеріалах справи відсутній й відповідно позивачка не зверталася до органу опіки та піклування для вирішенням даного питання, а також сторонами не було заявлено будь-яких клопотань щодо витребування такого дозволу тощо. Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed