Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

У грудні 2018 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що вона, на підставі договору дарування квартири від 18.08.2006 року, є власницею квартири [ADDRESS]. При цьому, на даний час в її квартирі зареєстрований її чоловік [PERSON], який вже тривалий час в квартирі не проживає, участі в її утриманні не приймає, не оплачує комунальні послуги. Посилаючись на вказане, а також на те, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] в її квартирі чинить їй перешкоди, як власнику квартири, а саме перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, змушує нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, просила визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] В судовому засіданні позивачка позов підтримала, посилалась на доводи, викладені в позовній заяві. Просила суд позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач позов визнав та не заперечував, щодо його задоволення. Суд, приймає визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка надала суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Як убачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON], на підставі договору дарування квартири від 18.08.2006 року, є власницею квартири [ADDRESS]. (а/с 3). Так, права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що у зазначеній вище квартирі зареєстровані позивачка, її син [PERSON], її дочка [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою випискою з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 19.11.2018 року. (а/с 4). Реєстрація відповідача у вказаній квартирі, на момент розгляду справи, також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а/с 12). При цьому, як убачається з акту Приватного підприємства «Порядок в домі» від 22.11.2018 року відповідач будучи зареєстрованим за адресою [ADDRESS], не проживає за вказаною адресою з квітня місяця 2017 року по теперішній час. (а/с 5). Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. У відповідності зі ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, враховуючи те, що відповідач позов визнав, суд приходить до висновку, що права позивачки вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не є власником квартири, безпідставно значиться зареєстрованим за адресою місцезнаходження квартири, не несе будь-яких витрат на утримання житла, чим чинить позивачці перешкоди у користуванні власністю, а тому права позивачки, як власника зазначеної вище квартири, підлягають захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок його відсутності у ньому без поважних причин. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved