Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа: опікунська рада виконавчого комітету Ізюмської міської ради про відібрання малолітнього сина та визначення місця його проживання. У лютому 2015 року позивачка [PERSON] уточнила позовні вимоги і просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], її місце проживання за адресою: [ADDRESS], та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтуванні позовних вимог позивачка [PERSON] зазначала, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 10.10.2008 року по 31.10.2014 року, мають спільну дитину, сина [PERSON], [INFO], який проживав з нею. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.11.2014 року стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 15 жовтня 2014 року, до його повноліття. 28 листопада 2014 року відповідач забрав малолітнього сина до себе за адресою: [ADDRESS], де проживають батьки відповідача, перешкоджав їй бачитися та спілкуватися із сином, тому вона звернулася до суду. Із 30 грудня 2014 року по цей час малолітній син [PERSON] постійно проживає з нею за адресою: [ADDRESS], будинок належить їй на праві власності, у дитини є всі умови для належного розвитку і виховання, які вона як мати надає і забезпечує. (а.с. 2-3, 40) Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги і просять суд позов задовольнити повністю. На заочне рішення позивачка згодна. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника [PERSON], перевіривши та дослідивши надані докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі - СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно зі ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.10.2008 року, під час якого [INFO] в них народився син [PERSON]. Із вересня 2014 року, з часу припинення шлюбних відносин із [PERSON], позивачка [PERSON] разом із сином проживала за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, дитину залишено проживати з матір'ю. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.11.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], народження у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 15 жовтня 2014 року, до його повноліття. (а.с. 4-7) Судом установлено, що 28 листопада 2014 року відповідач забрав малолітнього сина до себе за адресою: [ADDRESS], де проживають батьки відповідача, перешкоджав позивачці бачитися та спілкуватися із сином, тому вона зверталася до міліції а.с. 14-26), а 22.12.2014 року до суду (а.с. 2). Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради щодо місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] від 16.12.2014 року № 3319, вбачається, що [PERSON] та [PERSON], як мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними не може вирішитися органом опіки та піклування, тому в інтересах дитини вважають за доцільне: визначити місце проживання малолітньої дитини Ізюмським міськрайонним судом (а.с. 28). Судом установлено, що з 30 грудня 2014 року по цей час малолітній син [PERSON] постійно проживає з позивачкою адресою: [ADDRESS], житловий будинок належить [PERSON] на праві власності, та згідно умов проживання у дитини є всі умови для належного розвитку і виховання, які позивачка як мати надає і забезпечує дитині (а.с. 8-9, 10, 11-13, 27). Суд виходить із того, що мати має постійне місце проживання, отримує дохід із центра зайнятості населення як безробітна та аліменти від батька дитини, за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, має значно кращі порівняно з батьком житлово-побутові умови для виховання дитини. Суд приходить до висновку про те, що батько не може створити кращі умови для виховання й розвитку дитини. Оскільки судовому захисту підлягають тільки ті права, що є вже порушені на час звернення до суду, то наразі є підстави для задоволення позовних вимог, адже є встановлений факт порушення прав позивача у справі, тому позовні вимоги є обґрунтованими. Таким чином, суд задовольняє вимоги позивача повністю. Згідно вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. При розгляді справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України по справі від 12.12.2012 року, як приклад застосування судами законодавства України стосовно визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю в подібних правовідносинах. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд відшкодовує з відповідача на користь позивачки підтвердженні документально понесенні судові витрати на судовий збір в сумі 243 грн 60 коп. (а.с. 1).

Outcome: approved