Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

У вересні 2019 заявники [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із заявою про встановлення факту смерті. Як на підставу заявлених вимог вказали, що [INFO] у м. Феодосія Автономної Республіки Крим померла [PERSON] . З метою державної реєстрації смерті вони звернулися до Інгульського відділу ДРАЦС, але отримали відмову, оскільки поданий ними медичний документ не зазначений в переліку документів, які є підставою для проведення державної реєстрації смерті згідно статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту смерті [PERSON] заявникам необхідно для отримання свідоцтва про смерть та оформлення спадкових прав на майно. У судове засідання, призначене на 16.10.2019 09:50 годину, заявники та представник заінтересованої особи не з`явилися. Представник заявників до суду надала письмову заяву про розгляд справи за її та заявників відсутності в якій вимоги підтримала та просили їх задовольнити. Згідно вимог\~статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши матеріали справи та встановивши фактичні обставини, суд приходить до наступного. Із матеріалів справи встановлено, що заявники [PERSON] та [PERSON] є відповідно чоловіком та сином померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 30.07.2008 Управлінням РАЦС Москви, та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 04.02.2005 Управлінням РАЦС Москви. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 06.09.2017 Феодосійським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, [PERSON] померла [INFO] у м. Феодосія Республіки Крим Російської Федерації, про що складено відповідний актовий запис № 1152. 20.09.2019 Інгульським відділом ДРАЦС відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті, оскільки заявниками на підтвердження факту смерті [PERSON] поданий документ, а саме копія свідоцтва про\~смерть серії\~ [NUMBER] ,\~виданого 06.09.2017\~Феодосійським міським\~відділом запису\~актів цивільного\~стану Департаменту\~запису актів\~цивільного стану\~Міністерства юстиції\~Республіки Крим,\~не зазначений\~у переліку\~документів,\~які є\~підставою для\~проведення державної\~реєстрації смерті\~згідно статті\~17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану»\~та не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення визначеній наказом медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/3024. Зі змісту\~статті 4 ЦПК України\~вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно пункту 5 частини 2\~статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до пункту 8 частини 1\~статті 315 ЦПК України\~суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до\~статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Пунктами 1, 2 частини 1\~статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Положеннями статей 1, 3\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» передбачено, що сухопутна територія\~Автономної Республіки\~Крим та\~міста Севастополя,\~внутрішні води\~України цих\~територій є тимчасово окупованою територією. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно частини 1 - 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків. У підтвердження факту смерті заявники надали суду копію свідоцтва про\~смерть серії\~ [NUMBER] ,\~виданого 06.09.2017\~Феодосійським міським\~відділом запису\~актів цивільного\~стану Департаменту\~запису актів\~цивільного стану\~Міністерства юстиції\~Республіки Крим. Відповідно до статей \~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи викладене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт смерті [PERSON] , яка настала [INFO] , на тимчасово окупованій території України - у м. Феодосія Автономної Республіки Крим є доведеним та підлягає встановленню, а тому заява підлягає задоволенню. \~\~\~\~\~\~

Outcome: approved