Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] пред`явила через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права на оплату праці, посилаючись на те, що працювала на посаді головного бухгалтера КП «Січ» ДОР» з 23 квітня 2018 року до 13 вересня 2019 року, коли її звільнено за ст. 38 КЗпП України, проте належні при звільненні кошти заробітної плати за період з квітня по вересень 2019 року в сумі 65323,79 грн. з компенсацією за невикористану відпустку за період з 23 квітня 2019 року по 13 вересня 2019 року були виплачені лише 20 листопада 2019 року, тому позивач з підстав, визначених ст. 117 КЗпП України, просила суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку в 46 днів в сумі 19814,50 грн., а також судові витрати в сумі 768,40 грн. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 23 грудня 2019 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв, отримавши копії ухвали про відкриття спрощеного провадження та позовної заяви з додатками 09 січня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Третя особа, отримавши позов з додатками до нього 09 січня 2020 року, в десятиденний строк, встановлений ухвалою суду від 23 грудня 2019 року, подала 17 січня 2020 року через канцелярію суду пояснення на позовну заяву, в яких виклало незгоду з визначеним розміром середньоденного заробітку позивача, який вважають вдвічі завищеним від фактичного у сумі 214,46 грн., тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є вдічі меншою ніж заявлена. Крім того, Дніпропетровська обласна рада зазначила, що відповідач є самостійною юридичною особою, що діє на підставі Статуту, затвердженого Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 02 грудня 2016 року №443-7/VІІ, веде самостійний баланс, має розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банку, печатку зі своїм найменуванням, тому облрада не має повноважень на втручання в діяльність цього Комунального підприємства. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178, ч.5 ст. 279 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених судом наступних обставин. Судом встановлено, що позивач з 23 квітня 2018 року прийнята на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Січ» Дніпропетровської обласної ради» (код\~ЄДРПОУ 32835641) на підставі наказу КП «Січ» ДОР» №106-ок від 20 квітня 2018 року «»Про прийняття на роботу [PERSON] » (а.с.11). На підставі наказу КП «Січ» ДОР» №154-вк від 15 серпня 2019 року «Щодо звільнення [PERSON] » позивача звільнена із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.12). Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до вимог ч.1 ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Станом на день звільнення у відповідача перед позивачем була наявна заборгованість по заробітній платі за період з квітня 2019 року по вересень 2019 року та компенсації за невикористану відпустку за період з 23 квітня 2019 року по 13 вересня 2019 року в загальному розмірі 65\~323,79 грн., що підтверджується розрахунково-платіжними відомостями за вказаний період, наданими позивачем до позову (а.с.19-25). Разом з тим, на час звільнення позивача сума заборгованості по заробітній платі та за невикористану відпустку в розмірі 65\~323,79 грн. виплачена не була, а остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів лише 20 листопада 2019 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк» та її заявою від 05 вересня 2018 року, в якій просить перерахувати кошти боргу по заробітній платі на цей рахунок (а.с. 5, 32). Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Розв`язуючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд слідує роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За наведених обставин, суд, оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази кожний окремо та в своїй сукупності і логічному взаємозв`язку, дійшов висновку про доведеність порушення відповідачем вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України з вчасного та належного розрахунку при звільненні з 13 вересня 2019 року, який остаточно проведений 20 листопада 2019 року з фактичною сплатою 65\~323,79 грн. При цьому, суд відзначає, що сама по собі відсутність у відповідача коштів для оплати праці не звільняє його від такого обов`язку, а наявність заборгованості відповідача перед іншими юридичними особами, що фінансуються з державного бюджету, а так само обставини першочергової сплати податків і обов`язкових платежів, не є підставою для невиплати заробітної плати при звільненні і, відповідно, не звільняє відповідача від обов`язку сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. За даними розрахунку позивача, що перевірений судом відповідно до п. 2 ч. ІІ, п.8 ч. ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньоденна заробітна плата позивача, виходячи з розміру окладу в 11772,00 грн. за вирахуванням податку на дохід фізичних осіб та військового збору, складає 430,75 грн., та, відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14 вересня 2019 року по 20 листопада 2019 року складатиме 19814,50 грн. та підлягає стягненню з відповідача та користь позивача. Доводи Дніпропетровської обласної ради, викладені в поясненнях, про те, що середньоденна заробітна плата позивача складає 214,16 грн., належними та допустими доказами не підтверджені та суду розрахунок наведеної суми та підстави такого розрахунку не надані, у зв`язку з чим такі доводи не спростовують висновків суду та правильності наведеного позивачем розрахунку. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення на її користь судового збору в сумі 768,40 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки позивач при подачі позову будь-який судовий збір не сплачувала, будучи звільненою від сплати останнього на підставі ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому підстави для стягнення заявленої суми на її користь з відповідача в порядку розподілу судових витрат за ст. 141 ЦПК України відсутні. Разом з тим, у даному випадку відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial