Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про встановлення юридичного факту непроживання за місцем реєстрації; визнання особи такою, що не прийняла спадщину; визнання особи такою, що втратила право на частку в майні колишнього колгоспного двору та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по\~ [ADDRESS] відносилося до колгоспних дворів, в якому проживали двоє осіб, а саме [PERSON] та її син [PERSON] , в силу чого вони обидва мали право на рівні частки в майні колгоспного двору. Проте, в серпні 1998 року [PERSON] виїхав з господарства на заробітки за кордоном та з того часу вдома не був, а тому втратив право на свою частку в колгоспному дворі. Таким чином, домоволодіння по [ADDRESS] в цілому належало [PERSON] .. [INFO] [PERSON] померла, після смерті якої відкрилася спадщина на вказане домоволодіння в цілому, право власності на земельну частку (пай), яка перебувала в колективній власності асоціації селянських господарств «Дружба народів» та належала спадкодавці на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0069935 за реєстраційним номером в Книзі реєстрації сертифікатів, що видавалися членам асоціації селянських господарств «Дружба народів» № 200, та майновий пай члена кооперативу «Дружба народів» серії ЧВ № 7/6 000581 від 16 березня 2011 року. Позивач своєчасно прийняв спадщину за законом після смерті своєї матері, звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса в межах додаткового строку наданого рішенням Новоселицького районного суду від 15 січня 2019 року. Відповідач [PERSON] спадщину не прийняв, оскільки на час смерті своєї матері формально був зареєстрований у домоволодінні, однак постійно там не проживав, оскільки з серпня 1998 року перебуває за кордоном. Проте, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на спадкове майно, він не може оформити на себе право власності на спадщину. Просив суд встановити юридичний факт, що [PERSON] постійно не проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини; визнати [PERSON] таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] ; визнати [PERSON] таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору; визнати за ним право власності на спадкове домоволодіння, земельну частку (пай) та майновий пай. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача - Довжоцької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області в судове засідання не з`явився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав та не заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив розглянути справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився без поважних для суду причин. Свідок [PERSON] показав суду, що відповідач [PERSON] на час смерті своєї матері у домоволодінні по\~ [ADDRESS] постійно не проживав, оскільки приблизно в 1997-1998 роках виїхав за кордоном та з того часу до дому не повертався. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідкам, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки Довжоцької сільської ради Новоселицького району № 39 від 28 січня 2020 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали [PERSON] та її син [PERSON] .. Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований до 1977 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в Довжоцькій сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Відповідно до ч. 1\~ст. 120 ЦК УРСР\~( у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно з ч. 2\~ст. 123 ЦК УРСР\~(у відповідній редакції) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що домоволодіння побудоване відповідно до діючого на час їх будівництва законодавства, належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування і належало зареєстрованим та проживаючим в ньому станом на 1990-1991 роках особам на праві спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частці [PERSON] та [PERSON] .. З довідок Довжоцької сільської ради Новоселицького району № 22 жовтня 2018 року, № 40 від 28 січня 2020 року, акту Довжоцької сільської ради Новоселицького району опитування сусідів № 45 від 29 січня 2020 року та показів свідка [PERSON] слідує, що [PERSON] починаючи з серпня 1998 року по даний час фактично не проживає у домоволодінні по\~ [ADDRESS] у зв`язку із виїздом за кордон. В той же час, набута [PERSON] частка в майні колгоспного двору зберігається за ним та він не може бути визнаний таким, що втратив її у зв`язку тривалим часом відсутності за місцем реєстрації, оскільки в момент його виїзду за кордон колгоспний двір втратив свій правовий статус. Посилання позивача на те, що позивачем пропущено строк давності захисту порушеного свого права, протягом якого він не витребував свою частку в майні колишнього колгоспного двору, суд вважає безпідставним. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до\~постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII\~з введенням у дію\~Закону України «Про власність». З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у майні. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. Статтею 126 ЦК Української РСР\~передбачалося, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Судом установлено, що відповідач [PERSON] постійно не проживає в господарстві з 1998 року, тобто на момент припинення колгоспного двору 15 квітня 1991 року проживав у спірному майні, а отже, не втратив права на частку у майні. Суд відхиляє посилання позивача про те, що до правовідносин сторін підлягають застосуванню вимоги закону про позовну давність на витребування частки майна колгоспного двору, яка пропущена позивачем та є підставою для визнання останньої такою, що втратила право на частку в майні з цих підстав. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Отже, вимоги закону про позовну давність регулюють правовідносини щодо захисту порушеного права при зверненні до суду з позовом. Разом з тим, частка у майні колгоспного двору належить позивачу [PERSON] у силу закону. На момент її вибуття зі спірного господарства\~ст. 126 ЦК УРСР\~вже не діяла. Таким чином, вимога позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору, не ґрунтуються на законі, а тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити за безпідставністю. [INFO] [PERSON] померла, після смерті якої відкрилася спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння, право на земельну частку (пай), яка перебувала в колективній власності асоціації селянських господарств «Дружба народів» та належала спадкодавці на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0069935 за реєстраційним номером в Книзі реєстрації сертифікатів, що видавалися членам асоціації селянських господарств «Дружба народів» № 200, та майновий пай члена кооперативу «Дружба народів» серії ЧВ № 7/6 000581 від 16 березня 2011 року. Посилання в позові на те, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на право власності на земельну частку (пай) на сертифікатом серії ЧВ № 0069935 є помилковим, оскільки земельний сертифікат підтверджував лише право особи на земельну частку (пай), площа якої вираховувалась в умовних гектарах. Для набуття права власності на земельну ділянку за сертифікатом, спадкодавець мав реалізувати набуте право шляхом отримання державного акта не землю, чого не було зроблено. Тому, після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилася спадщина не на право власності на земельну частку (пай), а на право на земельну частку (пай), яке в подальшому має бути реалізовано спадкоємцем шляхом отримання правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку. Згідно ст. 1218 ЦК України, діючого на час відкриття спадщини, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкодавець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняв як спадкоємець 1 черги за законом її син позивач [PERSON] , звернувшись із відповідною заявою до нотаріуса в межах додаткового строку наданого рішенням Новоселицького районного суду від 15 січня 2019 року, що підтверджується спадковою справо відкритою після смерті [PERSON] .. Відповідач [PERSON] спадщину не прийняв, оскільки на час смерті своєї матері був зареєстрований у домоволодінні по\~ [ADDRESS] , проте постійно там не проживав, оскільки з серпня 1998 року перебуває за кордоном, що підтверджується дослідженими судом доказами. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд вважає, що державна реєстрація відповідача [PERSON] у спадковому домоволодінні сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації, оскільки документально спростована належними та допустимими доказами, а саме довідками органу місцевого самоврядування та показами свідка. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті своєї матері не звертався та постійно із нею не проживав на час її смерті, то він не прийняв спадщину в розумінні ст.ст. 1168-1170 ЦК України, оскільки судом не отримано належних та допустимих доказів на доведення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19). При вирішенні позовних вимог про встановлення юридичного факту, що [PERSON] постійно не проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та визнання [PERSON] таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не ґрунтується на положеннях статті 16 ЦК України, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити у задоволенні. Так, позивач не вказав та не обґрунтував свої вимоги про те, яким саме чином від встановлення вказаного факту залежить виникнення, зміна або припинення його особистих чи майнових прав, які не можна встановити в іншому порядку. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Позивач визначив, що одними з позовних вимог є постійне непроживання [PERSON] із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Однак, виходячи зі змісту позову позивач фактично намагався довести ту обставину, що лише він є спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину, а [PERSON] спадщину не прийняв. В той же час, вказана обставина доводиться належними та допустимими доказами під час судового розгляду справи та не вимагає встановлення окремого юридичного факту, який не передбачений законом. За вказаних обставин, у задоволенні позовних вимог про встановлення юридичного факту, що [PERSON] постійно не проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та визнання [PERSON] таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , слід відмовити за безпідставністю у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18). У зв`язку із смертю спадкодавці та відсутністю за нею правовстановлюючих документів на спадкове майно, нотаріальна контора постановою від 10 липня 2019 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем права на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] , а саме на 1/2 частку домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] , земельну частку (пай) та майновий пай. В той же час, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. На підставі ст.ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 1218, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: partial