Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 16 червня 2000 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 612. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачкою не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства вони ведуть, у зв'язку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачкою є неможливе та суперечить його інтересам та інтересам неповнолітніх дітей й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачкою він не має. Посилаючись на вказане, просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції розірвати. У судовому засіданні позивач поданий позов підтримав у повному обсязі, а також вказав на те, що наданий судом строк на примирення не призів до відновлення шлюбних відносин із відповідачкою, у зв'язку із чим проси шлюб розірвати. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 січня 2015 року сторонам надано строк на примирення тривалістю три місяці й відповідно по проходженню даного строку, провадження у справі відновлено. У судовому засіданні позивач підтримав поданий позов, просив укладений між ним та відповідачкою шлюб розірвати, а також вказав на те, що у наданий судом строк для примирення, відновити сімейні відносини із відповідачем не вдалось, тому вважає, що збереження шлюбу є неможливим. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 16 червня 2000 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 612 (а.с.5). Від вказаного шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6, 7). При цьому, як убачається з наявних у справі доказів, а також наданих позивачем пояснень в ході розгляду справи, між ним та відповідачкою відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини та поділу спільного майна. Крім того, судом також достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного, сім'я сторін розпалась й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства, що також підтверджено поясненнями позивача, наданими в ході розгляду справи. Крім того, у наданий сторонам строк для примирення, відновити подружні відносини не виявилось можливим й відповідно позивач наголошував на необхідності розірвання шлюбу. При цьому, відповідачкою, в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на спростування вказаного. За таких обставин, ураховуючи те, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, а також те, що у наданий судом строк сторони не примирилися, суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам та інтересам їх неповнолітніх дітей, на даний час шлюб носить виключно формальний характер, у зв'язку із чим приходить до висновку про наявність підстав для його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені нею судові витрати, вони підлягають стягненню з відповідача в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved