Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

У грудні 2018 року позивачі звернулися до суду із позовною заявою після уточнення якої просили усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зобов`язання відповідачі не чинити їм перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] ; визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою; зняти відповідачів з реєстрації за адресою квартири; виселити відповідачів з квартири. Перед початком судового розгляду представники позивача уточнили позовні вимоги та просили залишити без розгляду позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні квартирою, зняття їх з реєстраційного обліку та виселення. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.07.2019 позовні вимогу у вказаній вище частині залишено без розгляду. Як на підставу позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, вказали, що вони є наймачами спірної квартири, яка перебуває в комунальній власності та надавалася батьку позивача - [PERSON] на підставі ордеру № 38, виданого 26.01.1974, який був основним наймачем до смерті. В квартирі зареєстровані інші члени сім`ї - відповідачі у справі. Після смерті батька [PERSON] в квартирі проживають лише вони. Відповідачі проживають в інших місцях. Зокрема, [PERSON] проживає зі своєю дитиною та чоловіком у Львівській області. [PERSON] та [PERSON] були усиновлені громадянами Іспанії, де проживають по теперішній час. [PERSON] проживає в [ADDRESS] та знаходиться на обліку у психіатричній лікарні. Так як, відповідачі в спірній квартирі не проживають близько десяти років, комунальні платежі не сплачують, власних речей в квартирі не мають та нею не цікавляться, тому на думку позивачів відповідно до статей 71, 163 ЖК України наведені обставини є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. У відзиві відповідачі [PERSON] , яка одночасно діє в інтересах доньки [PERSON] , та [PERSON] просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказали, що викладені в позовній заяві факти про те, що вони не проживають в спірній квартирі, не сплачують комунальні платежі, не мають власних речей та взагалі не цікавляться квартирою не відповідають дійсним обставинам. Позивач [PERSON] добровільно їх в квартиру не пускає, а при появі доводить все до сварок і до рукоприкладства, у зв`язку із чим позивач [PERSON] змушена була звертатися до органів поліції із заявою про нанесення тілесних ушкоджень. Як наслідок, вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.03.2018 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Після досягнення повноліття [PERSON] звернулася до місцевого центру безоплатної правової допомоги для отримання правової допомоги для звернення до суду з позовом про вселення у спірну квартиру. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07.12.2018, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.02.2019, [PERSON] , її малолітню дитину [PERSON] та її матір [PERSON] вселено у спірну квартиру. [PERSON] та її малолітній дочці виділено у користування житлову кімнату літ.19, площею 17,2 кв.м., а [PERSON] - житлову кімнату літ. 18, площею 12. 2 кв.м. У спільне користування виділено кімнату (кухню) літ.15, площею 7,6 кв.м, санвузол літ. 14, ванну кімнату літ 13, площею 2, 7 кв.м. та коридор літ.16, площею 9,0 кв.м. В іншій частині вимог відмовлено. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 08.05.2019 вказані особи вселені у вказані приміщення та на сьогоднішній день ними здійснюється оформлення всіх документів для проведення реєстрації права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 29.01.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Інший позивач в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Представники відповідачів та відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав наведених у відзиві. Відповідач [PERSON] та представник [PERSON] також вказували на неодноразове звернення відповідачів до органів поліції із заявами щодо неправомірних дій позивача [PERSON] відносно них, в т.ч. не допуску до спірної квартири, що підтверджується матеріалами як цивільної, так і кримінальної справи. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши наявні у справі докази та встановивши фактичні обставини, суд дійшов наступного. Із матеріалів справи встановлено, що 26.01.1974 [PERSON] було видано ордер № 38 на вселення багатодітної сім`ї із десяти чоловік в квартиру [ADDRESS] . Відповідно до довідки КЖЕП «Зоря» від 20.09.2018 № 1212 в квартирі [ADDRESS] , окрім основного квартиронаймача [PERSON] , який помер в 1994 році та на ім`я якого відкрито особовий рахунок, зареєстровані члени його сім`ї: син [PERSON] разом із співмешканкою [PERSON] , дочка [PERSON] , онука [PERSON] з правнучкою [PERSON] , онуки [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку та відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Інші відповідачі [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не значаться. Актами про непроживання, засвідчених представником КЖЕП «Зоря» та сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтверджується, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] не проживають, особистих речей не мають. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , проживає у [ADDRESS], що підтверджено довідкою Чукв`янської сільської ради від 18.06.2018 № 02-09/277. З пояснень представників відповідачів встановлено, що разом з відпоідачем [PERSON] проживає її малолітня дочка [PERSON] , [INFO], яка є співвідповідачем у справі. Відповідач [PERSON] фактично проживає в [ADDRESS] . Відповідачів [PERSON] та [PERSON] були усиновлені громадянами Іспанії в 2005 році, в зв`язку із чим виїхали на постійне місце проживання за межі України та не претендують на проживання у спірній квартирі, що підтверджується заявами їх батьків. Вказані обставини також були встановлені Ленінським районним судом міста Миколаєва при ухваленні рішення від 07.12.2018 по справі № 489/3792/18. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07.12.2018 у справі № 489/3792/17, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.02.2019, вирішено вселити [PERSON] із малолітньою донькою [PERSON] , а також [PERSON] до квартири [ADDRESS] . Визначено порядок користування квартирою, відповідно до якого [PERSON] та її малолітній дочці виділено у користування житлову кімнату літ.19, площею 17,2 кв.м., а [PERSON] - житлову кімнату літ. 18, площею 12. 2 кв.м. У спільне користування вказаних осіб виділено кімнату (кухню) літ.15, площею 7,6 кв.м, санвузол літ. 14, ванну кімнату літ 13, площею 2, 7 кв.м. та коридор літ.16, площею 9,0 кв.м. В іншій частині вимог відмовлено. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 08.05.2019, винесеною державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, вказані особи були вселені у кімнати згідно рішення суду та виконавче провадження закінчено у зв`язку із повним фактичним виконанням згідно акту державного виконавця від 08.05.2019. Наданою представниками відповідачів довідки Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 20.06.2019 № 15-1137 підтверджується, що на замовлення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вирішується питання присвоєння окремої поштової адреси по [ADDRESS] . Крім того, за заявою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 24.05.2019 виготовлено технічний паспорт на квартиру по [ADDRESS] . Таким чином, наведене підтверджує доводи представників відповідачі про оформлення відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] документів для проведення реєстрації права власності на нерухоме майно, до якого їх вселено відповідно до рішення суду. Із доданої до відзиву копії постанови Миколаївського апеляційного суд від 27.02.2019 вбачається, що при перегляді рішення місцевого суду апеляційним судом встановлено, що відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, страждає психічним та іншими захворювання. Як слідує з встановлених апеляційним судом обставин, згідно висновку інспектора Ленінського ВП ГУНП в Миколаївській області від 11.06.2016 [PERSON] зверталася в поліцію з приводу того, що її брат [PERSON] не впускав її доньку в спірну квартиру, знімав замки та вчинив сварку. Листом Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївської області від 16.06.2016, [PERSON] повідомлено, що працівниками поліції проведена профілактична бесіда з [PERSON] щодо недопущення з його боку протиправних дій. Аналогічні звернення [PERSON] щодо неправомірної поведінки брата [PERSON] та його співмешканки [PERSON] до поліції мали місце також в грудні 2009 року та жовтні 2018 року, що підтверджується постановою слідчого поліції про відмову в порушенні кримінальної справи та листом - повідомлення. Вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.03.2018 [PERSON] визнано винним у вчинені кримінального правопорушення за заподіяння тілесних ушкоджень [PERSON] , яка перебувала в спірній квартирі. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20.02.2019 даний вирок скасовано, [PERSON] звільнено від покарання в зв`язку із закінченням строків давності. Вказані підстави звільнення від покарання не є реабілітуючи. На наведені вище обставини, зокрема неправомірні дії позивача [PERSON] , які мають тривалий характер, представники відповідачів та відповідач [PERSON] також вказували і в судовому засіданні. Відповідно до положень частин четвертої, шостої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини встановленні рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07.12.2018 у справі № 489/3792/17, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.02.2019, в частині перешкоджання зі сторони позивачів відповідачам в користуванні спірною квартирою не підлягають доказування при розгляді цієї справи, участь в якій беруть ті ж самі сторони. Вирок Ленінського районного суд міста Миколаєва від 27.03.2018, який скасовано ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20.02.2019 та [PERSON] звільнено від покарання в зв`язку із закінченням строків давності, є обов`язковими для врахування при розгляді даного спору в частині правових наслідків дій [PERSON] відносно відповідача [PERSON] в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не можу бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, п. 41, від 02.12.2010). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, п. 42, від 02.12.2010). Із змісту ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. У справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з врахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів. Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені судом обставини, оцінивши в сукупності досліджені докази суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог лише в частині визнання такими, що втратили право користування спірною квартирою відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які були усиновлені громадянами Іспанії та виїхали на постійне місце проживання до вказаної країни і їх батьки не претендують на майнові права на квартиру. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що відповідно частини 1 статті 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, також між нею та іншими її родичами за походженням. Тобто, після усиновлення [PERSON] та [PERSON] втратили правовий зв`язок з матір`ю [PERSON] та іншими родичами. Також, припинилося їх похідне право від матері [PERSON] на проживання в спірній квартирі. Крім того, вказані відповідачі, які є неповнолітніми та час досягли чотирнадцяти років, відповідно частини 2 статті 29 ЦК України є вільними в обранні собі місця проживання, яким з 2005 року в них є інша країна по місцю проживання їх теперішніх батьків. Вимоги в частині визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою задоволенню не підлягають, оскільки, як підтверджується матеріалами справи ці відповідачі в спірній квартирі не проживали з поважної причини, зокрема внаслідок неправомірні дії зі сторони позивача [PERSON] , який перешкоджав їх вселенню до квартири, що стало наслідком їхнього звернення в 2017 році до суду з позовом про вселення. Крім того, вказані особи не втратили інтересу до квартири та вживають усіх можливих заходів для реєстрації свого права власності на частину приміщень квартири, в яку їх веселено. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] про непроживання в спірній квартирі інших осіб, крім позивачів, суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Outcome: partial