Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

У вересні 2021 року до суду звернулася [PERSON] з вищезазначеним позовом до [PERSON] та [PERSON] , вимоги якого обґрунтовані тим, що позивачка є бабою малолітніх [PERSON] та [PERSON] , матір`ю яких є [PERSON] . З січня 2021 року [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні. [PERSON] самостійно матеріально забезпечує, доглядає та виховує малолітніх дітей, а їх батьки [PERSON] та [PERSON] з січня 2021 року не спілкуються з дітьми та не виявляють такого бажання, не приймають участі в їх вихованні та утриманні. Тобто, відповідачі самоусунулись від виховання своїх дітей, не піклуються про їх фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не спілкуються з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу та не створюють умов для отримання ними освіти. Питання невиконання відповідачами батьківських обов`язків неодноразово розглядалось на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Решетилівської міської ради. Посилаючись на вищезазначені обставини, позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , стягнути з відповідачів аліменти на утримання малолітніх дітей на користь особи або установи, де будуть утримуватись діти, та визначити місце проживання [PERSON] та [PERSON] разом із [PERSON] за адресою: с. Малий Бакай Полтавського району Полтавської області. Згідно відповіді Виконавчого комітету Решетилівської міської ради від 23.09.2021, місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 30.09.2021 у справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання на 01.11.2021. 01 листопада 2021 року ухвалою суду прийнято до розгляду заяву позивачки про зміну предмета позову в зв`язку зі смертю відповідача [PERSON] , яка підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.46), справу призначено до судового розгляду по суті на 01.12.2021, яке було відкладене на 30.12.2021. У судове засідання позивачка не з`явилася, 01.11.2021 подала до суду клопотання, у якому просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 57). Відповідачка у судове засідання 01.12.2021 та 30.12.2021 не з`явилася, з огляду на положення ч. 8 ст. 128 ЦПК України повідомлялася належним чином (а.с. 63, 69). Відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому ЦПК України, не подав, будь-яких заяв чи клопотань від відповідача до суду не надходило. У судове засідання не з`явився представник третьої особи, 01.11.2021 до суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують (а.с. 49). Отже, за письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280-281 ЦПК України. У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить висновку, що позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 11, 12). Згідно довідки за вих. № 01.12-01/143, виданої 30.06.2021 Виконавчим комітетом Решетилівської міської ради, за адресою: вул. Сонячна, 2, с. Малий Бакай Полтавського району Полтавської області, зареєстрована та проживає позивачка разом із чоловіком [PERSON] , синами [PERSON] та [PERSON] . Також, за вказаною адресою фактично проживають без реєстрації з 11.03.2021 онуки позивачки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов № 28 від 20.07.2021, малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом із позивачкою та дідом [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] . Будинок у доброму стані, умебльований та є власністю діда малолітніх дітей [PERSON] , санітарно-гігієнічні норми дотримуються. Діти у сім`ї діда та баби забезпечені всім необхідним, створені всі умови для проживання та виховання дітей (а.с. 18-19). За період з березня 2021 року по липень 2021 року включно позивачка [PERSON] отримала дохід в сумі 14428,47 грн (а.с. 20). Відповідно до характеристики [PERSON] , 2011 року народження, складеної Малобакайським закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Решетилівської міської ради Полтавської області, [PERSON] у вказаному закладі навчається з 04 квітня 2021 року. Батьки не приділяють увагу вихованню сина: за час перебування [PERSON] у навчальному закладі вони жодного разу не спілкувалися з класним керівником. Протягом усього часу вихованням та фінансуванням дитини опікувалася його баба [PERSON] , систематично відвідувала та цікавилася навчальним процесом та поведінкою онука (а.с. 14). На засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Решетилівської міської ради було ухвалено рішення, яким комісія визнала стан виконання батьківських обов`язків [PERSON] незадовільним та рекомендувала [PERSON] розглянути можливість звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] , що підтверджується протокольним рішенням № 6 від 25.06.2021 (а.с. 21, 22). Також, у вказаному рішенні Комісії з питань захисту прав дитини зазначено, що діти, на момент прийняття даного рішення, продовжують проживати з бабою [PERSON] , тому що повертатися їм фактично нікуди. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК (2947-14). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язкам. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Також, суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав, затверджений рішенням Виконавчого комітету Решетилівської міської ради № 335 від 28.10.2021, оскільки, він складений з урахуванням усіх конкретних обставин справи та не суперечить інтересам дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с. 50-53). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 у справі № 631/2406/15-ц зроблено висновок щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази в їх взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає необхідним позбавити відповідачку батьківських прав щодо малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , яка не забезпечує належних умов розвитку та виховання дітей, не займається їх вихованням, не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, що свідчить про ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку та утриманню дітей, що і є підставою для позбавлення її батьківських прав. Також, суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно ч. 1 ст. 166 СК України, особа, яка позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Відповідно до ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Щодо стягнення аліментів з відповідачки суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від зобов`язання по утриманню дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може за вимогою позивача чи за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на утримання дитини. Згідно вимог статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позбавлення батьків батьківських прав не припиняє їхнього аліментного обов`язку щодо дитини. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1, 2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батьків, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає стягнення аліментів у межах суми за один місяць до негайного виконання. З урахуванням викладеного вище та встановлених у ході розгляду обставин справи, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дітей суд зазначає наступне. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частини перша та друга статті 161 СК України). Отже, наведеними положеннями законодавства України визначено, хто має право ініціювати в суді такий спір, що вирішується у цій справі, та яка особа є належним відповідачем у такій справі: такими сторонами є, передусім, батьки дитини, а у разі їх відсутності - усиновлювачі чи інші законні представники (опікуни). Відповідно, будь-які інші особи, які не є законними представниками малолітньої дитини, не мають права на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання з ними. До зазначених висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 356/417/17. Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 509/1679/18 заначив, що право на позов - це єдине матеріальне і цивільно-процесуальне поняття, яке має матеріальний зміст і процесуальну форму. В цивільному процесуальному праві не може бути самостійного права на звернення до суду, відірваного від права на позов у матеріальному розумінні. І навпаки, матеріальне право не може існувати без притаманної йому можливості бути реалізованим у примусовому порядку. Єдність матеріально-правового змісту права на позов і його процесуальної форми визначається тим, що право на позов - це право на відновлення порушеного права в певній, встановленій законом, процесуальній формі, у певному процесуальному порядку, який забезпечує об`єктивність і реальність захисту». У таких висновках Верховний Суд враховує, що правило частини третьої статті 161 СК України не наділяє бабу/діда дитини правом самостійно звертатися з позовом про визначення місця проживання дитини з ними, оскільки наведене правило кореспондується з нормами статті 170 СК України щодо відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини третьої статті 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Згідно з частиною першою статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Системний аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що дитина може бути передана бабі/дідові у разі її відібрання у батьків без позбавлення їх батьківських прав, проте з таким позовом має право звернутися орган опіки та піклування, а також суд може вирішити таке питання під час вирішення спору між батьками про визначення місця проживання дитини у разі, якщо встановить, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку. Отже, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 356/417/17, суд вважає, що у задоволенні вимоги позовної заяви про визначення місця проживання дітей слід відмовити, оскільки на момент звернення до суду з даним позовом [PERSON] не має права на звернення до суду з такою вимогою. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Також, відповідно до п. 3. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням вищезазначеного та у зв`язку із задоволенням вимог позовної заяви в частині позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, судові витрати по сплаті судового збору, із врахуванням кількості зазначених вимог, підлягають стягненню з відповідачки у справі [PERSON] в розмірі 1816,00 грн на користь держави. Оскільки у задоволенні вимоги позовної заяви щодо визначення місця проживання дітей відмовлено, сплачений [PERSON] судовий збір за вказану вимогу покладається на позивачку. На підставі викладеного, та

Outcome: partial