Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом, який в подальшому уточнено, до [PERSON] про поділ двокімнатної квартири, набутої за час шлюбу, розташованої по [ADDRESS], та визнання права власності на ? частину цієї квартири, посилаючись на те, що з відповідачкою перебував у шлюбі з листопада 1986 року по січень 2015 року. У період шлюбу ними була придбана, шляхом інвестування будівництва, двокімнатна квартира в новозбудованому багатоповерховому будинку за вище вказаною адресою. Оскільки він на тої час працював моряком і заробляв гроші для сім'ї, всі документи по квартирі оформлювалися на відповідачку. Право власності на квартиру колишньою дружиною також було оформлено на себе, але вже після розірвання між ними шлюбу. Враховуючи, що квартира була придбана у період шлюбу за спільні гроші від продажу трьохкімнатної квартири в м.Одеса та грошові збереження, тобто квартира є спільною сумісною власністю подружжя на яку вони мають рівні права, просить визнати за ним право власності на ? частину спірної квартири. Відповідач [PERSON], яка змінила прізвище на [PERSON] у зв'язку з одруженням, позов не визнала, вважає його необґрунтованим, посилаючись на те, що спірна квартира куплена за її частку грошей, що залишилася від продажу їх спільної з позивачем трьохкімнатної квартири по [ADDRESS], та її особисті гроші, які вона заробляла працюючи на ринки «7 кілометр», але документально це підтвердити не може. Стверджує, що почті усі гроші, які заробляв позивач, він витрачав на себе. Право власності на квартиру нею зареєстровано вже після розірвання шлюбу з позивачем, тому, вважає, що квартира є її особистою власністю. За викладених обставин, просить відмовити позивачу в задоволенні уточненого позову. В подальшому, в судові засідання не з'являлась, причину неявки суду не повідомляла. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК, ст.3 ЦПК кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав визначені у ч.2 ст.16 ЦК у тому числі: визнання права. Згідно ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Судом установлено, що сторони з 23.11.1986 року по 27.01.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідачем [PERSON] 27.06.2014 року було внесено на рахунок ОК «Янтарний» 287 273.46 грн. без ПДВ, тобто 100% пайового внеску за двокімнатну квартиру [ADDRESS], що дало їй право на отримання її у власність, що підтверджується договором про уступку права вимоги повернення паю від 27.06.2014 року та заяви про вступ до асоційованих членів обслуговуючого кооперативу «Янтарний» від 27.06.2014 року /а.с.12,43-44,45-47/. Право власності на новопридбану квартиру [PERSON] зареєстровано 22.06.2015 року /а.с.13-14/. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ве-дення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вва-жається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільної сумісної власності подружжя закріплена також у ч.3 ст.368 ЦК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено до- - 2 - мовленістю між ними. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законо-давства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спіль-ного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна,за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), не залежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі і садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами тощо. Таким чином, відповідно до вимог закону спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки набута у шлюбі. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, право власності сторін на спірну квартиру виникло із правочину інвестування будівництва житла. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на ту обставину, що право власності на спірне нерухоме майно нею зареєстровано вже після розірвання шлюбу з позивачем, оскільки в даному випадку суд враховує джерело і час придбання нерухомого майна, оскільки реєстрація права власності одного з подружжя на нерухоме майно, що було набуто у період шлюбу за спільні кошти, не позбавляє другого подружжя права на це майно. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи з норм діючого законодавства позивачем обґрунтовано заявлена вимога про визнання за ним права власності на ? частку спірної квартири. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач [PERSON] є інвалідом учасником бойових дій, інвалідом війни /а.с.11/, тобто є особою яку відповідно до п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору. За таких обставин, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1436.50 грн., що є вартістю ? частки спірної квартири. На підставі ст.ст.60,61,63,70 СК України, ст.ст.15,16,328,392 ЦК України і

Outcome: approved