Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій прохав стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 20000грн та судові витрати в сумі 551,2грн. В обґрунтування вказаного позову зазначив, що 20.07.2015 року він надав [PERSON] у борг грошові кошти у сумі 20000,00 гривень із зобов'язанням повернути вказані кошти по першій вимозі позивача, про що відповідачем була написана розписка. Він10.10.2016 року звернувся з вимогою до відповідача повернути позичені кошти, але відповідач [PERSON] грошові кошти йому не повернув. В попередньому судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримувала, обґрунтовуючи позовні вимоги позивача посиланням як на підставу позову на невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, згідно з розпискою, в судове засідання на розгляд справи направила заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з»явився, представника не направив, в місці реєстрації відсутній, що відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України визнано належним повідомленням. Суд, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, вважає можливим розглянути справу без участі відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України без фіксування процесу технічними засобами. Судом встановлено наступне. 20.07.2015 року відповідач позичив у позивача 20000грн, які зобов»язувався повернути протягом двох років по першій вимозі позикодавця, що підтверджується розпискою, написаною відповідачем власноручно із зазначенням розміру позики та умов її повернення ( аркуш справи 5, 40). 10 жовтня 2016 року позивач направив відповідачу листа, в якому прохав протягом семи днів повернути позичену суму ( 8). Зазначений лист відправлений 13.10.2016року та вручений відповідачу 25.10.2016 року ( аркуші 9-11). В розписці від 20.07.2015 року зазначено, що позичальник розуміє її зміст, написав розписку без примусу, не під впливом насильства, зловмисної домовленості та не під впливом тяжкої обставини. Суд, вивчивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх допустимість, належність, достовірність, достатність та об»єктивність, вважає можливим задовольнити позов повністю з наступних підстав. За змістом\~ ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2\~ ст. 1047 ЦК України\~передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до\~ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позичку - грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором. За положеннями ст. ст.\~ 526,527,530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений в зобов'язанні строк (термін) його виконання на відповідача за первісним позовом обов`язку сплатити позивачу в рахунок погашення суми за договором позики у розмірі 20000,00 гривень. Порушенням зобов'язання, з огляду на зміст\~ ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно дост. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, роз'яснено, що суди для визначення факту укладення договору, його умов та юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст.\~1046,1047 ЦК УКраїни \~повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1\~ ст, 1051 ЦК України\~позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до\~ст .214 ЦК України\~суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з правилом\~ ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Виходячи зі змісту ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як убачається з матеріалів справи, відповідно до боргової розписки від 20.07.2015 року [PERSON] надав [PERSON] у позику 20000,00 гривень зі строком повернення боргу до першої вимоги позивача, яка не була задоволена останнім. У розписці зазначено про те, що [PERSON] кошти в сумі 20000,00 гривень отримав 20.07.2015 року, вказано про отримання цих коштів в борг та у особи позикодавця, про власноручне написання цієї розписки відповідачем. Пред'являючи позов, позивач посилався на неповернення йому грошових коштів, не надання відповіді на його вимогу та не оспорення боргу відповідачем. Суд вважає, що відповідачем за позовом [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу, у розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України, якими б було доведено факт неотримання грошових коштів за борговою розпискою та вчинення щодо нього неправомірних дій. Таким чином, залишилась не спростованою обставина отримання у [PERSON] грошових коштів, розмір позики. Встановивши, що [PERSON] своєчасно не повернув [PERSON] суму позики, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача 20000грн та судових витрат по сплаті судового збору в сумі551,2грн відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 204, 214,526,527,530, 1046, 1047,1049 ЦК України

Outcome: approved