Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

у грудні 2014 р. представник позивача звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, після уточнення позовних вимог, просить суд солідарно стягнути з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 927125 грн 97 коп., сплачену суму судового збору. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 30.07.2013 між ПАТ «БМ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №24/88/300713, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 700000 грн 00 коп., зі сплатою 19,99 % річних, терміном повернення до 29.07.2020. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника, 30.07.2013 між банком та [PERSON] укладено договір поруки №24/88/300713, відповідно до якого поручитель зобов'язався відповідати перед банком за виконання зобов'язань позичальника, що виникли з кредитного договору. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами своїх кредитних зобов'язань, передбачених кредитним договором, станом на 18.08.2015 утворилась заборгованість у розмірі на загальну суму 927125 грн 97 коп., що складається із: заборгованості по кредиту 683798 грн 98 коп., процентів 163706 грн 86 коп., пені 31207 грн 37 коп. 08.02.2016 судом прийнято до спільного розгляду та об'єднано в одне провадження з первісним позовом вимоги за зустрічним позовом [PERSON] про тлумачення змісту п. 6, п. 7 договору поруки №24/88/300713 від 30.07.2013 у взаємвозв'язку з п. 3 цього ж договору поруки. Вимоги зустрічного позову обгрунтовані різним тлумаченням сторонами умов договору поруки щодо прав та обов'язків відносно строку настання відповідальності поручителя. Зокрема, п. 6, п. 7 договору поруки передбачено необхідну передумову настання відповідальності поручителя за договором поруки, а саме, наявність факту прострочення виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором та отримання поручителем письмової вимоги банку про необхідність погашення боргу за відповідача. Проте, зі змісту основного позову вбачається, що для настання відповідальності поручителя, в силу п. 3 договору поруки, достатньо лише наявності факту прострочення позичальника (а.с. 14-16 т. 2). У судовому засіданні представник позивача за первісними позовними вимогами та відповідач за зустрічними позовними вимогами заявлені позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити. Проти зустрічних вимог заперечував, надав заперечення в письмовому вигляді, в яких зазначив, що звернення до поручителя з вимогою (претензією) в досудовому порядку, є не обов'язком банку, а є його правом. Відсутність або наявність такої вимоги (претензії) не є перешкодою для звернення до суду за захистом порушеного права, пред'явлення вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову (а.с. 43-44 т. 2). Представник відповідача [PERSON] за первісними позовними вимогами та представник позивача за зустрічними позовними вимогами зустрічні позовні вимоги підтримав, проти первісного позову заперечував з підстав їх необґрунтованості та безпідставності. Відповідач [PERSON] за первісними позовними вимогами та третя особа за зустрічними позовними вимогами в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. У письмових запереченнях відповідачі за первісним позовом зазначили про неправомірне підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки з 19,49 % до 19,99 %, в той час, коли позичальник сплачує проценти за користування кредитом за ставкою 19,49 % річних, права позивача в повному обсязі не порушено, оскільки термін повернення кредиту не настав, відповідачі вимогу про дострокове повернення боргу не отримували, банком пропущено строк позовної давності щодо стягнення пені за період з 30.07.2013 по 05.05.2015, крім того, розмір пені є значним, його стягнення призведе до значного погіршення матеріального становища відповідачів. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30.07.2013 АТ «БМ Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір №24/88/300713 (т. 1 а.с. 7-10). В силу п. 1 ч. 1 якого сума кредиту становить 700000 грн 00 коп., зі сплатою 19,99 % річних, терміном повернення до 29.07.2020. Додаткової угодою №1 до кредитного договору визначено, що процентна ставка становить 19,49 % річних. Термін дії угоди становить з 30.07.2013 по 06.06.2014, але не може перевищувати строк дії оформленого пакету послуг «Platinum» (т. 1 а.с. 14). Пунктом 3.4 ч. 2 договору визначено, що погашення заборгованості за кредитним договором за кожний поточний кредит здійснюється позичальником рівними платежами згідно з графіком погашення заборгованості, який є невід'ємною частиною договору, на рахунок, починаючи з 21 числа не пізніше наступного робочого дня поточного календарного місяця. Пунктом 8.1 ч. 2 договору зазначено, що при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування кредитом, позичальник додатково сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених сум за кожен день прострочення платежу. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав [PERSON] кредит в сумі 700000 грн 00 коп., що підтверджується меморіальним ордером (т. 1 а.с. 16). Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується своєчасно здійснювати платежі з погашення процентів за користування кредитом та кредиту у визначені договором терміни, а також виконати інші свої зобов'язання згідно даного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 18.08.2015 за відповідачем наявна заборгованість по кредитному договору на загальну суму 927125 грн. 97 коп., що складається з: заборгованості по кредиту 683798 грн. 98 коп., процентів 163706 грн. 86 коп., пені 31207 грн. 37 коп. (т. 1 а.с. 240-242). З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 30.07.2013 ПАТ «БМ Банк» та [PERSON], [PERSON] уклали договір поруки №24/88300713 (т. 1 а.с. 15), відповідно до п. 1 якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за зобов'язаннями боржника, що випливають з кредитного договору. Поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором (п. 4). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.02.2018 визнано припиненою поруку [PERSON] за договором поруки №24/88/300713 від 30.07.2013, укладеною між ПАТ «БМ Банк» та [PERSON], в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором №24/88/300713 від 30.07.2013, з 15.10.2014. Рішення набрало законної сили (а.с.170-173 т. 2). Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Оскільки у судовому порядку договір поруки від 30.07.2013, укладений між банком та [PERSON] визнано припиненим, а тому відсутні правові підстави для стягнення з останньої суми боргу за кредитним договором, боржником за яким є [PERSON] Позивач просить стягнути заборгованість в розмірі 927125 грн 97 коп. На вимогу суду надати уточнений розрахунок заборгованості, з урахуванням здійснених проплат боржником, на підтвердження чого [PERSON] було надано відповідні квитанції (а.с. 119-124 т. 1), банк вимогу не виконав, а тому суд, з урахуванням наведених норм законодавства, положень кредитного договору №24/88/300713 від 30.07.2013 та наявних доказів про оплату частини боргу, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню розмір заборгованості в сумі 927125 грн. 97 коп. - 26900 грн 00 коп. (сплачений розмір боргу)=900225 грн. 97 коп. Посилання відповідачів на неправомірне підвищення процентної ставки з 19,49 % до 19,99 %, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що процентна ставка в розмірі 19,49 %, діяла в період з 30.07.2013 по 06.06.2014, про що зазначено в додатковій угоді №1 до кредитного договору, після чого лище банк почав застосовувати процентну ставку в розмірі 19,99 % річних, що є правомірним та відповідає положенням договору. Щодо посилань про пропущення строку позовної давності щодо стягнення коштів по пені. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 03.09.2014 (справа №6-100цс14), період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. З розрахунку заборгованості вбачається, що пеня нарахована за період з 01.08.2014 по 03.08.2015 (т. 1 а.с. 240-242), останнє зарахування коштів відбулося 31.12.2014. Таким чином, перебіг строку позовної давності почався з наступного дня за днем, з якого виникла прострочка погашення кредитної заборгованості, а саме, з 01.01.2014, до суду з позовом позивач звернувся 26.12.2014, тобто в межах строку позовної давності, визначеного ст. 258 ЦК України. Стосовно зустрічної позовної заяви суд прийшов до наступного. Пунктом 6 договору поруки зазначено, що у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором кредитор повідомляє про це поручителя шляхом направлення письмової вимоги із зазначенням суми грошових коштів та рахунків на які поручитель зобов'язаний перерахувати вказані кошти. Пунктом 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 визначено, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі №6-125цс14 від 17.09.2014 згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Рішенням Конституційного суду у справі №1-2/2002, №15-рп/2002 від 09.7.2002 встановлено, що об'єктивних причин, які обумовлювали б необхідність обов'язкового застосування досудового врегулювання таких спорів, не існує. Захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами. Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист. Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. З огляду на викладене, встановлено, що направлення вимоги поручителю щодо існування та погашення заборгованості за кредитним договором, є правом, а не обов'язком банку. Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. В даному випадку банк обрав спосіб захисту свого права, шляхом пред'явлення позову, що є правомірним та відповідає вимогам закону. А тому, в даному випадку, права поручителя порушено не було, вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, враховуючи те, що станом на день звернення до суду з позовом [PERSON] за основними позовними вимогами не виконав взяті на себе зобов'язання щодо умов кредитного договору, сплати в повному обсязі заборгованості, чим порушив умови договору щодо своєчасної оплати платежів з погашення процентів за користування кредитом та кредиту у визначені договором терміни, що призвело до утворення заборгованості, суд прийшов до висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та про відмову у зустрічних позовних вимогах. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial