Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

У грудні 2016 року Департамент соціального захисту населення Чернігівської ОДА (далі Департамент) звернувся до суду з позовом, в якому просив зобовязати [PERSON] повернути легковий автомобіль ЗАЗ-968М, 1992 року випуску, мотивуючи свої вимоги тим, що на момент смерті інваліда відповідач не була зареєстрована за місцем реєстрації померлого, а тому підстав утримувати у себе автомобіль у неї немає. У лютому 2017 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до Департаменту про визнання права власності на автомобіль, у мотивування якого зазначила, що спірний транспортний засіб перебував у користуванні її покійного батька [PERSON], а вона була членом його сімї та проживала разом із ним, а тому має право на набуття права власності на автомобіль ЗАЗ-968М. Рішенням від 05 травня 2017 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги Департаменту соціального захисту населення Чернігівської ОДА задовольнив та зобовязав [PERSON] повернути позивачу легковий автомобіль марки ЗАЗ-968М, № кузова 1789511, 1992 року випуску. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської ОДА про визнання права власності на автомобіль відмовив. Вирішив питання судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а її позов задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення первісного позову, пославшись при цьому на ч.ч. 3, 4, 11 ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та вказавши на відсутність спільної реєстрації відповідача разом з померлим інвалідом, при цьому не надав правової оцінки приписам ч. 2 ст. 2 даного Закону, згідно якої реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, або підставою для їх обмежень. Заявник вказує на те, що позивачем жодним чином не доведено, що спірний автомобіль є власністю держави та знаходиться на обліку у Департаменті, у звязку з чим останній вправі вимагати повернення майна. Натомість, згідно облікової картки ТЗ право власності на автомобіль зареєстроване лише за померлим [PERSON] Стверджує також, що позивачем не доведений факт правонаступництва органу, який у 1992 році надавав інваліду спірний автомобіль. Звертає увагу на те, що автомобіль був виданий 19 жовтня 1992 року на 7 років відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями з ручним керуванням і мотоколясками, затвердженого Постановою КМУ № 62 від 06 лютого 1992 року. В подальшому, вказаний Порядок та прийнятий за ним у 1997 році новий Порядок втратили чинність, а чинний на даний час Порядок, затверджений постановою КМУ від 19 липня 2006 року, не містить інформації щодо долі автомобілів, які були передані інвалідам до набрання чинності останнім Порядком і строк передачі в експлуатацію яких збіг. Крім того, [PERSON] посилається на ту обставину, що строк експлуатації автомобіля складає 22,5 роки, і порядок повернення (вилучення) транспортного засобу зі строком експлуатації понад 10 років в будь-який спосіб постановою КМУ № 999 від 19 липня 2006 року взагалі не передбачений. Не погоджуючись з рішенням в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, [PERSON] зазначає, що набуття спадкових прав після смерті батька повністю доведено матеріалами справи, але судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і тому у відповідності ст. 16 ЦК України її порушене цивільне право підлягає судовому захисту у спосіб визнання за нею права власності на автомобіль з перерахуванням державі коштів у розмірі його оціночної вартості, які знаходяться на депозитному рахунку районного суду. В письмових запереченнях представник Департаменту, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відхилити її, а рішення суду залишити без змін. Вислухавши суддюдоповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством чітко розмежовано поняття реєстрації та проживання, а на момент смерті спадкодавця [PERSON] відповідач лише проживала разом з ним, але зареєстрована не була, вимоги про передачу їй автомобіля не заявляла, тому з врахуванням п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ № 999 від 19 липня 2006 року, вимоги Департаменту є обґрунтованими. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд констатував, що [PERSON] не доведено факту добросовісного незаконного (безтитульного) володіння чужим майном в контексті ст. 344 ЦК України. З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. У справі встановлено, що батьком відповідача за первісним позовом [PERSON] був [PERSON], який помер 17 січня 2015 року (а.с. 8). Померлий [PERSON], як інвалід І групи, 19 жовтня 1992 року був забезпечений автомобілем марки ЗАЗ-968М, 1992 року випуску, № кузова 1789511, без права продажу і передачі іншим особам на термін 7 років, що підтверджується копіями накладної та зобовязання (а.с. 66, 5). На час отримання [PERSON] транспортного засобу був чинним Порядок забезпечення інвалідів автомобілями з ручним керуванням і мотоколясками, затверджений постановою КМУ від 06 лютого 1992 року № 62. Під час експлуатації останнім зазначеного автомобіля вказаний Порядок втратив чинність на підставі нового Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ від 08 вересня 1997 року № 999, яким було змінено термін експлуатації автомобілів до 10 років, а також було передбачено, що після закінчення зазначеного терміну експлуатації інвалід може користуватися цим автомобілем до одержання нового. Звертаючись до суду з даним позовом, Департамент посилався на положення Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою КМУ від 19 липня 2006 року № 999, відповідно до п. 16 якого інваліду, законному представнику недієздатного інваліда чи дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, за їх бажанням може бути безоплатно переданий у власність після закінчення 10-річного строку експлуатації. Після смерті інваліда, дитини-інваліда такий автомобіль може бути безоплатно переданий у власність члену його сімї (за бажанням такого члена сімї), який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, дитини-інваліда. З довідки ОЖБК м. Чернігова № 9000 від 02 лютого 2015 року вбачається, що згідно з актом ОЖБК м. Чернігова від 02 лютого 2015 року [PERSON], [INFO], за життя мешкав та вів спільне господарство з дружиною [PERSON], яка померла 31 грудня 2009 року, та донькою [PERSON], що мешкала без реєстрації з 2000 року за адресою: [ADDRESS], і здійснювала догляд за своїми батьками (а.с. 8). Рішенням від 13 квітня 2016 року Деснянський районний суд м. Чернігова задовольнив позов [PERSON] та встановив факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем [PERSON], померлим 17 січня 2015 року на час відкриття спадщини (а.с. 13-14). Визнаючи вимоги обґрунтованими, суд визнав за необхідне встановити факт, що має юридичне значення, для подальшого вирішення питання про передачу транспортного засобу спадкоємцю померлого. Вказане рішення суду набрало законної сили. Іншим рішенням від 18 жовтня 2017 року Деснянський районний суд м. Чернігова задовольнив позов [PERSON] до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської ОДА та зобовязав відповідача передати їй безоплатно у власність автомобіль марки ЗАЗ-968М, 1992 року випуску, відповідно до п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ від 19 липня 2006 року № 999. Вказане рішення суду ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 17 листопада 2017 року залишено без змін (а.с. 153-158). Відповідно положень ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Визначено поняття реєстрації внесення інформації до реєстру територіальної громади документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому КМУ порядку. Згідно з приписами ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Рішенням Конституційного Суду України у справі № 15-рп/2001 від 14 листопада 2001 року скасовано інститут прописки та визначено вільне пересування, і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Частиною 2 ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення позовних вимог Департаменту за відсутністю зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання [PERSON] разом із померлим батьком, [PERSON] не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону. Апеляційний суд погоджується також з доводами апеляційної скарги про те, що термін експлуатації спірного транспортного засобу становив на час звернення Департаменту до суду з даним позовом 22,5 роки, а порядок повернення (вилучення) транспортного засобу зі строком експлуатації понад 10 років у будь-який спосіб постановою КМУ № 999 від 19 липня 2006 року не передбачений. Крім цього, наявність судового рішення про зобовязання передати [PERSON] безоплатно у власність належний її померлому батьку транспортний засіб фактично нівелює доводи первісного позову про наявність правових підстав для його задоволення. Вирішуючи заявлений [PERSON] зустрічний позов про визнання права власності на автомобіль, суд першої інстанції прийшов до переконання про необґрунтованість цих вимог, посилаючись на відсутність у [PERSON] доказів на підтвердження факту добросовісного незаконного (безтитульного) володіння чужим майном як це визначено ст. 344 ЦК України, і не врахував, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту свого порушеного права в контексті ст. 16 ЦК України, оскільки спірний транспортний засіб увесь час перебував не у володінні позивача за зустрічним позовом, а у її померлого батька. Отже, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір за позовом [PERSON], районний суд прийшов до правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні її позову, навівши невірні мотиви для такої відмови. Враховуючи, що при ухваленні судового рішення висновки, зроблені районним судом, не в повній мірі відповідають обставинам, що мають значення для справи, допущенні порушення у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів у повному обсязі.

Outcome: partial