Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON]\~звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з останнього на його користь 959\~037,54 доларів США та витрати по судовому збору. Вказуючи на те, що позивачем 07 лютого 2014 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області було подано позовну заяву про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики на підставі розписки від 21.09.2014 року. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року, позов задоволено. Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Виконавча служба) 02.06.2015 року було відкрито виконавче провадження № 47706596. Згідно з довідкою Виконавчої служби № 35293-0-33-16/20.1/21 від 30.11.2016 року рішення суду не виконане у повному обсязі, будь-яких коштів стягувач не отримав. Враховуючи наведене, у період з 08.02.2014 року по 01.12.2016 року у Відповідача виникли нові зобов'язання, а тому позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не зявився, до суду надіслав заяву, в якій вимоги позову підтримав в повному обсязі на суму 959 0397, 54 доларів США, що станом на момент розгляду справи судом 27.06.2017 року за курсом НБУ (26,036606) становить 24\~970\~082 грн. 57 коп., просив їх задовольнити, проти задоволення заочного рішення не заперечує. Враховуючи, що відповідач, який належним чином був повідомлений, не зявивсь в судове засідання, проте надіслав до суду клопотання про перенесення розгляду справи, враховуючи строки розгляду справи, суд не вбачає поважних причин для її перенесення. Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з положень ст.ст. 1, 3, \~п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод \~чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, що виникають в тому числі, із цивільних відносин. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.10.2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 25\~896\~735,95 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн., а всього 25\~900\~389,95 грн.\~(а.с. 6-9). Відповідно до постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 02.06.2015 року відкрито виконавче провадження № 47706596 на підставі виконавчого листа №362/626/14ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 25\~896\~735,95 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн., а всього 25\~900\~389,95 грн.(а.с. 10) Відповідно до відповіді наданої Виконавчої службою № 35293-0-33-16/20.1/21 від 30.11.2016 року рішення суду не виконане, стягнень не проводилось (а.с. 11). \~Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обовязку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання у постановах від 2 липня 2014 року у справі № 3-36 цс14, від 02 жовтня 2015 року у справі № 3-369цс15, які відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обовязковими для всіх судів. \~Враховуючи наведене, оскільки у період з 08.02.2014 року по 01.12.2016 року Відповідач досі не виконав своє грошове зобовязання з повернення суми позики, то позивач має право на отримання від позичальника (відповідача) процентів від суми позики до моменту належного виконання укладеного між ним, а саме: з урахуванням процентів на рівні облікової ставки Національного банку України суму у розмірі 823\~848, 50 доларів США; та 3% річних від простроченої суми позики, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України в розмірі 135\~189, 04 доларів США, (а всього 823\~848,50+135\~189,04=959\~037,54 доларів США), що за офіційним курсом НБУ на 27.06.2017 року (26,036606 грн.), тобто на день винесення судом рішення, становить 24\~970 082 грн. 57 коп., тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Що стосується відшкодування позивачу судових витрат по справі, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України, згідно якої, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~На підставі наведеного та

Outcome: approved