Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

у грудні 2012 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Невірос» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та трудової книжки. Мотивував свохї вимоги тим, що 01 квітня 2004 року згідно наказу № 10-К він був прийнятий до ТОВ «Невірос» на посаду заступника директора з оплатою праці згідно штатного розпису. Оскільки з січня по квітень 2009 року на підприємстві йому нараховували, але не виплачували заробітної плати, 22 квітня 2004 року ним була складена службова записка на ім'я директора ТОВ «Невірос» з письмовою заявою про звільнення з роботи за власним бажанням. Виходячи з положень ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України датою його звільнення було 06 травня 2009 року. Однак, відповідач в порушення норм трудового законодавства України 06 травня 2009 року його не звільнив, трудової книжки не видав та не провів відповідного розрахунку при звільненні. На його неодноразові звернення з даного приводу до керівництва товариства з боку останнього жодних дій щодо відновлення його порушених прав вчинено не було. Тому, просив суд, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог стягнути з ТОВ «Невірос» на його користь суми невиплаченої заробітної плати в розмірі 6377 гривень 49 копійок, середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні в розмірі 128470 гривень 17 копійок, а також зобов'язати ТОВ «Невірос» видати трудову книжку із внесенням запису про звільнення його з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України від 06 травня 2009 року. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. В задоволенні позову просив суд відмовити повністю. Зокрема представник відповідача зазначив, що позивачем заява про звільнення була подана лише 09 травня 2009 року, але згодом він змінив своє рішення щодо звільнення, виходив на роботу, проте, в подальшому самовільно забрав трудову книжку та перестав з'являтись на своєму робочому місці. На всі спроби керівництва ТОВ «Невірос» врегулювати виниклу ситуацію, позивач не реагував, а тому [PERSON] 17 травня 2012 року було звільнено за прогул на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а тому як зазначив представник відповідача підстав для задоволення вимог у суду немає. Заслухавши сторони, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Суд вважає встановленими та доведеними обставини того, що [PERSON] починаючи з 01 квітня 2004 року згідно наказу № 10-К був прийнятий до ТОВ «Невірос» на посаду заступника директора з оплатою праці згідно штатного розпису (том 1 а. с. 52). Матеріалами справи підтверджується, що за підписом позивача на адресу директора ТОВ «Невірос» була подана службова записка датована 22 квітням 2009 року , у якій зазначено, що він просить задовольнити заяву яка додається. Відповідно до ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово (у заяві) за два тижні. Суть розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника підприємства, тобто звільнення за власним бажанням, полягає в тому, що за наявності бажання працівника припинити трудові відносини з конкретним роботодавцем останній зобов'язаний в установленому законом порядку звільнити цього працівника незалежно від незаінтересованості самого роботодавця в такому звільненні чи від будь-яких інших обставин. Право на звільнення за власним бажанням за загальним правилом мають усі без винятку працівники, незалежно від посад, які вони обіймають, та сфери їхньої діяльності. Протягом двотижневого строку попередження трудовий договір зберігає свою силу для обох сторін. До закінчення двотижневого строку працівник не має права самовільно залишити роботу, оскільки це дає право роботодавцеві розірвати трудовий договір за своєю ініціативою як за прогул без поважних причин. Роботодавець не має права звільнити працівника раніше вказаного у заяві строку, якщо про це працівник не просить. В заяві працівник зазначає дату звільнення та причину звільнення «власне бажання». У конкретній справі роботодавець або уповноважений ним орган зобов'язаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. 19 травня 2009 року диктором ТОВ «Невірос» Кузьміним С.С. видано наказ № 01/СВМ, за змістом якого у зв'язку із звільненням позивача за власним бажанням останньому вказано здійснити ряд заходів щодо необхідності передачі справ в строк до 21 травня 2009 року. Як вбачається з тексту останнього на ньому наявна відмітка про ознайомлення та викладення зауважень у службовій записці від 20 травня 2009 року (том 1 а. с. 9-10). В той же час суд аналізуючи наявні в матеріалах справи письмові докази вважає необхідним звернути уваги на наступні обставини. В запереченнях на позов ТОВ «Невірос» у письмових поясненнях, що містяться у першому томі аркуші справи 44-51 фактично визнав факт подання позивачем заяви про звільнення, однак наполягав, що така була подана 09 травня 2009 року, а не 22 квітня 2009 року, про що наполягав в судових засіданнях представник ТОВ «Невірос». Натомість 09 травня 2009 року є суботою та загальнодержавним святом. Суд вважає, що відповідачем зазначена обставина(в частині дати подачі заяви) не знайшла свого відображення в ході судового розгляду та не доведена перед судом будь-якими належними і допустимими доказами. Суд вважає, з урахуванням матеріалів справи, що останнім робочим днем [PERSON] повинно було бути 06 травня 2009 року, відповідно зазначена дата, на погляд суду і є датою звільнення позивача. Приймаючи таке рішення, суд вважає необхідним зазначити, що оскільки після спливу двотижневого строку попередження про звільнення за власним бажанням, працівник має право припинити роботу незалежно від того, чи видав роботодавець наказ про його звільнення, Перебування [PERSON] на робочому місці 12 та 18 травня 2009 року за конкретних обставин у контексті ст. 38 Кодексу законів про працю України правового значення не має. Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати, суд вважає, що така обставина має місце і належним чином доведена в ході розгляду справи, а тому вимога позивача про стягнення з ТОВ «Невірос» невиплаченої заробітної плати у розмірі 6377 гривень 49 копійок. Право на справедливий судовий розгляд, визначене ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд покладає в основу рішення наданий позивачем розрахунок і вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 травня 2009 року по 02 червня 2014 року, включно, яка становить 128470 гривень 17 копійок. В той же час, суд вважає, що вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача видати трудову книжку із внесенням запису про звільнення з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України від 06 травня 2009 року не підлягає задоволенню, оскільки, хоча судом і встановлено доведеність факт звільнення [PERSON] за власним бажанням саме 06.05.2009 року, однак останнім не пред'являлося позовних вимог про оскарження наказу № 03/С від 16 травня 2012 року про його звільнення на підставі, так само як і не ставилось вимоги про зміну формулювання причин звільнення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд на підставі ч. 1 п. п. 2, 4 ст. 367 ЦПК України допускає негайне виконання рішення в частині стягнення на користь працівника виплати заробітної плати в межах одного місяця. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь держави Україна 1348 гривень 47 копійок судового збору.

Outcome: partial