Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання прострочення кредитора за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 березня 2008 року сторони уклали кредитний договір №ZRCWGK00004277, відповідно до умов якого банк видав кредитні кошти на строк з 13 березня 2008 року до 12 березня 2018 року включно у розмірі 36100 доларів США зі сплатою 1% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0, 48 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Пунктом 8.3 кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека, а саме: будинок площею 61,8 кв.м. У пункті 8.4 зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту сплачується пеня 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є будинок площею 61,8 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вартість предмету іпотеки становить 252500 грн, що на дату укладення договору складало 50 000 доларів США. У зв`язку з порушенням зобов`язань щодо дотримання графіку повернення чергової суми кредиту, банк поставив питання перед позивачем про дострокове повернення всієї суми кредиту, яка за розрахунком банку станом на 05 липня 2011 року становила 54465,82 доларів США. Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року в справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно та виселення з житлового будинку, позов задоволено частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року в розмірі 54465,82 грн звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. На дату пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредитних коштів відповідач визначив загальну суму боргу [PERSON] за кредитним договором від 13 березня 2008 року у розмірі 54456,82 доларів США та який згідно з рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року, підлягав задоволенню шляхом продажу предмету іпотеки, але відповідач не провів необхідних дій щодо його продажу. Укладення договору іпотеки надавало позивачу право на законне очікування прийняття предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості. Водночас, порушення договірних зобов`язань кредитором і не врахування вартості предмета іпотеки, штучне збільшення суми заборгованості за кредитним договором і створює умови, за яких унеможливлює виконання боргових зобов`язань боржником нарахованих кредитором. Таким чином, відповідач порушив договірні зобов`язання, якими передбачено задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі наведеного, позивач просив визнати АТ КБ «Приватбанк» таким, що прострочив виконання кредитного договору від 13 березня 2008 року №ZRCWGK00004277. Ухвалою судді від 04 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30 листопада 2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив, що на сьогоднішній день банк не здійснив реалізацію предмета іпотеки. При цьому, твердження позивача про те, що відповідач зобов`язаний здійснити реалізацію предмета іпотеки, є необґрунтованими, оскільки чинним законодавством передбачено право, а не обов`язок кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Такий обов`язок не зазначено і в умовах договору. Посилаючись на викладене, відповідач просив про відмову в задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені у позовній заяві, позов просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, у задоволенні позову просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом установлено, що 13 березня 2008 року сторони уклали кредитний договір №ZRCWGK00004277, відповідно до якого банк видав кредитні кошти на строк з 13 березня 2008 року до 12 березня 2018 року включно у розмірі 36100 доларів США зі сплатою 1% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0, 48 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Пунктом 8.3 кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека, а саме: будинок площею 61,8 кв.м. Пунктом 8.4 зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту сплачується пеня 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є будинок площею 61,8 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вартість предмету іпотеки становить 252500 грн, що на дату укладення складало 50 000 доларів США. У зв`язку з порушенням зобов`язань щодо дотримання графіку повернення чергової суми кредиту, 03 серпня 2011 року банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2012 року в справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на нерухоме майно та виселення з житлового будинку, позов задоволено частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року в розмірі 54465,82 грн звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України, стаття 1 Закону України «Про заставу»). Частиною першою статті 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що чинним законодавством передбачено право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави (іпотеки). Відповідно до частини першої статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545цього Кодексу. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частина четверта статті 545 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 1.1 кредитного договору визначено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок зазначений в пункті 8.1 цього договору. Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки (пункт 1.2 договору). Ураховучи зазначене, відмова кредитора від запропонованого боржником виконання договору може мати місце лише тоді, коли кредитор може прийняти виконання зобов`язання від боржника, однак з суб`єктивних причин відмовляється це зробити, натомість не можна вважати відмовою кредитора від запропонованого боржником виконання зобов`язання не вчинення кредитором дій щодо реалізації предмета іпотеки. Таким чином, підстави для визнання відповідача таким, що прострочив виконання кредитного договору, відсутні, тому позов задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Outcome: dismissed