Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

У вересня 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Сільпо-фуд» (далі по тексту - позивач)звернулось до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на його користь заборгованістьза договором суборенди та судові витрати по справі. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 02.06.2017 між ТОВ «Сільпо-фуд» та [PERSON] було укладено Договір суборенди частини нежитлового приміщення №7136-фф за яким позивач передав в суборенду частину нежитлового приміщення відповідачу за адресою: [ADDRESS] (об`єкт суборенди), загальною площею 4,50 кв.м. про що свідчить підписаний двома сторонами Акт прийому - передачі частини нежилого приміщення від 07.06.2017. Згідно п.2.1. договору суборенди строк суборенди починається з дати підписання акту приймання-передачі об`єкта суборенди та закінчується 31.12.2017. Відповідно до укладеної додаткової угоди від 31.12.2017 термін дії договору продовжено та закінчено 31.03.2020. Згідно з п.п.1.1. та 3.3 Договору. Відповідач зобов`язаний сплачувати суборенду ставку та експлуатаційні платежі авансом, двома окремими платежами, не пізніше п`ятого числа поточного місяця за наступний місяць. У відповідності до п.3.1. вищевказаного Договору суборенди за користування Об`єктом суборенди відповідач зобов`язаний сплачувати на користь позивача плату за суборенду, яка складається з двох частин: суборендної ставки - 4904 грн. 10 коп. в т.ч. ПДВ та експлуатаційних платежів -279 грн. 00 коп. також загальна плата за суборенду становить 5183 грн. 10 коп. з ПДВ 20% Додатковою угодою від 02.10.2017, розмір експлуатаційних платежів збільшено, що складає 308 грн. 25 коп. в т.ч. ПДВ. 01.06.2018, додатковою угодою суборендну ставку за користування об`єктом суборенди збільшено що становить 5400 грн. 00 коп. Відповідач надала власноруч написану заяву від 07.08.2018, якою визнала заборгованість на суму 16001 грн. 85 коп. та зобов`язалась погасити заборгованість до 31.05.2018, однак до вказаного строку заборгованість не була погашена, окрім цього заборгованість збільшувалася за рахунок суборендної ставки за місяць. Останній платіж по заборгованості згідно договору надійшов 02.10.2018 у розмірі 7000 грн. 00 коп. більше платежів не здійснювалося. Відповідач неодноразово порушував умови договору, не сплачував своєчасно та в повному обсязі плату за суборенду, що призвело до заборгованості, яка складає: основний борг у розмірі 10861 грн. 51 коп., пеню у розмірі 1937 грн. 52 коп., 3% річних у розмірі 271 грн. 39 коп. та суми штрафу (10%) у розмірі 540 грн. 00 коп., які позивач просив стягнути з відповідача на його користь, а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 11.11.2019 року відкрито провадження у справі. На підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи №01-08-111 від 13.01.2020 року, протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Рибака М.А. у зв`язку із звільненням судді [PERSON] . Ухвалою від 15.01.2020 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті на 12.03.2020. На адресу суду 17.02.2020 надійшов відзив на позов, в якому відповідач позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, зазначила, що позивач надав в обґрунтування своїх позовних вимог копії Додаткових угоди від 02.10.2017 та 01.06.2018 до договору суборенди нежитлового приміщення №7136-кф від 02.06.2017, якою встановлено розмір орендної плати за орендоване приміщення. Відповідач стверджує, що не підписувала та не погоджувалась на зміну умов раніше укладеного Договору з позивачем, в час зазначений в обох додаткових угодах вона знаходилася у відпустці по догляду за малолітньою дитиною в місті Умані Черкаської області та не здійснювала господарської діяльності в м. Києві як приватний підприємець. Відповідач також зазначала про те, що позивач не повідомив її про зміну раніше укладеного між ними договору оренди та не ознайомлював її із змістом додаткових угод від 02.10.2017 та від 01.06.2018, вважає внесені до договору оренди позивачем в односторонньому порядку зміни незаконними, які внесені всупереч вимогам п.9.2 укладеного Договору. 03.03.2020 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що твердження відповідача про те, що вона не підписувала Додаткової угоди від 02.10.2017 та від 01.06.2018 та не погоджувалась на зміну умов раніше укладеного Договору суборенди частини нежитлового приміщення №7136-фф від 02.06.2017, оскільки в зазначений період знаходилась у відпустці по догляду за малолітньою дитиною в місті Умані Черкаської області та не здійснювала господарської діяльності в м. Києві не підтверджені жодними доказами. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 02.06.2017 між ТОВ «Сільпо-фуд» та [PERSON] було укладено Договір суборенди частини нежитлового приміщення №7136-фф за яким позивач передав в суборенду частину нежитлового приміщення відповідачу за адресою: [ADDRESS] (об`єкт суборенди), загальною площею 4,50 кв.м. про що свідчить підписаний двома сторонами Акт прийому - передачі частини нежилого приміщення від 07.06.2017. Згідно п.2.1. договору суборенди строк суборенди починається з дати підписання акту приймання-передачі об`єкта суборенди та закінчується 31.12.2017. Відповідно до укладеної додаткової угоди від 31.12.2017 термін дії договору продовжено та закінчено 31.03.2020. Згідно з п.п.1.1. та 3.3 Договору відповідач зобов`язаний сплачувати суборенду ставку та експлуатаційні платежі авансом, двома окремими платежами, не пізніше п`ятого числа поточного місяця за наступний місяць. У відповідності до п.3.1. вищевказаного Договору суборенди за користування Об`єктом суборенди відповідач зобов`язаний сплачувати на користь позивача плату за суборенду, яка складається з двох частин: суборендної ставки - 4904 грн. 10 коп. в т.ч. пдв та експлуатаційних платежів - 279 грн. 00 коп. також загальна плата за суборенду становить 5183 грн. 10 коп. з ПДВ 20%. Додатковою угодою від 02.10.2017, розмір експлуатаційних платежів збільшено, що складає 308 грн. 25 коп. в т.ч. ПДВ. 01.06.2018, додатковою угодою суборендну ставку за користування об`єктом суборенди збільшено, що становить 5400 грн. 00 коп. Згідно заяви від 07.08.2018, копія якої міститься в матеріалах справи, [PERSON] визнала заборгованість на суму 16001 грн. 85 коп. та зобов`язалась погасити заборгованість до 31.05.2018. Разом з тим, відповідачем заборгованість до вказаного строку не була погашена, окрім цього заборгованість збільшувалася за рахунок суборендної ставки за місяць. Доказів зворотного суду надано не було. Останній платіж по заборгованості згідно договору надійшов 02.10.2018 у розмірі 7000 грн. 00 коп. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідач [PERSON] припинила свою діяльність як фізична-особа підприємець лише 14.12.2018 року. Відповідач неодноразово порушував умови договору, не сплачував своєчасно та в повному обсязі плату за суборенду, що призвело до заборгованості, яка складає: основний борг у розмірі 10861 грн. 51 коп., пеню у розмірі 1937 грн. 52 коп., 3% річних у розмірі 271 грн. 39 коп. та суми штрафу (10%) у розмірі 540 грн. 00 коп. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Уклавши зазначений договір суборенди частини нежитлового приміщення №7136-фф від 02.06.2017 на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частиною 1 ст. 760 ЦК України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). За приписами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач продовжував користуватися частиною нежитлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем визначені у договорі №7136-фф суборенди від 02.06.2017 року зобов`язання щодо сплати вартості суборенди частини нежитлового приміщення відповідно до умов договору, не виконані. Доказів зворотного суду не надано. Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з нього на користь позивача суми боргу в розмірі 10861,68 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 1937,52 пені, 271,39 трьох процентів річних та штраф у розмірі 540,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних в сумі 245, 50 грн. та 1937,52 грн. пені також визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Вимоги про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 540,00 грн. задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у справі № 6-2003цс15. Зважаючи на викладене, беручи до уваги те, що позивачем застосована до відповідача цивільно-правова відповідальність у виді стягнення як пені, так і штрафів за одне і те саме порушення, суд вважає, що дані обставини є порушенням ст. 61 Конституції, а тому вимоги про стягнення штрафу не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З приводу заперечень відповідача, які викладені у відзиві на позовне заяву, то суд зазначає, що твердження відповідача про те, що вона не підписувала Додаткової угоди від 02.10.2017 та від 01.06.2018 та не погоджувалась на зміну умов раніше укладеного Договору суборенди частини нежитлового приміщення №7136-фф від 02.06.2017, не підтверджені жодними доказами. Саме по собі знаходження відповідача у відпустці по догляду за малолітньою дитиною в місті Умані Черкаської області та не здійснення нею господарської діяльності в місті Києві не свідчить про те, що вона не підписувала додаткову угоду та не погоджувалась на зміну умов раніше укладеного Договору суборенди. Тоді як згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягає стягненю сума боргу за договором суборенди у розмірі 10861,68 грн. та 245,50 грн. трьох процентів річних та 1937,52 грн. пені. При вирішенні даної справи суд також враховує правовий висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 4 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13, згідно з яким у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з відповідного реєстру) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки остання не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1841, 14 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial