Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів в розмірі 20 000 доларів США, судового збору в розмірі 4932 грн, а також витрат на надання правничої допомоги в розмірі 25 000 грн. Позивач надав суду розписку б/н від 28 липня 2018 року, в якій [PERSON] вказала про взяття в борг у [PERSON] 20 тисяч доларів США. [PERSON] вказує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Позивачем 07 серпня 2019 року було направлено письмову вимогу відповідачу про повернення боргу, але до теперішнього часу відповідач не виконав своє зобов`язання за договором позики. У позові надано посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, відповідно до якої при отриманні валютної позики позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Також позивач просив суд задовольнити вимоги щодо повернення суми сплаченого судового збору та витрат на надання правничої допомоги. 27 вересня 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу передано в провадження головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року в справі відкрито спрощене позовне провадження та надано відповідачу 15-денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Відповідач у відзиві на позов від 14 січня 2020 року просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на такі доводи. [PERSON] вказує, що не отримувала коштів від [PERSON] в особисту позику, а відносини, що існували на той час між вказаними особами, не носили характеру договору позики, оскільки відповідач надавала позивачу консультаційні та посередницькі послуги. Стосовно розписки про отримання грошових коштів відповідач вказала, що цей документ не містить такого істотної умови як зобов`язання про повернення грошей, тому позивач дійшов помилково висновку про укладення договору позики. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на судові рішення Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц. Позивач у відповіді на відзив від 04 лютого 2020 року вказав, що відповідач жодним чином не розшифровує поняття «особиста позика», а також не надала будь-яких документів на підтвердження надання консультаційних чи посередницьких послуг. Також [PERSON] наголошує, що відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, позивач доводить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] надала розписку б/н від 28 липня 2018 року, в якій вказала про взяття в борг у [PERSON] 20 тисяч доларів США. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Позивачем 07 серпня 2019 року було направлено письмову вимогу відповідачу про повернення боргу. Доказів виконання відповідачем свого зобов`язання за договором позики суду не надано. Судова практика, на яку посилається відповідач, стосується відсутності зазначення у розписці про отримання грошових коштів саме у борг. Суд касаційної інстанції вказав, що відповідна розписка була написана з метою вирішення питання щодо відчуження квартири позивачу. На відміну від обставин у проаналізованих судових справах, у розписці б/н від 28 липня 2018 року прямо вказано, що [PERSON] бере в борг у [PERSON] 20 тисяч доларів США. Стосовно доводів відповідача про відсутність у розписці такої істотної умови як зобов`язання про повернення грошей, суд дійшов такого висновку. У постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У цій справі позивач просив про стягнення боргу за договором позики. Факт отримання коштів за договором позики підтверджується наявним у позичальника оригіналом розписки боржника. Верховний Суд вказав, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Доводи відповідача у цій справі про погашенням ним боргу за відповідним договором займу не були прийняті до уваги судами з наступних підстав. Статтею 545 ЦКУ визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Верховний Суд резюмував, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Що стосується обґрунтування відповідачем своєї позиції щодо того, що кошти у борг вона не брала, а надавала позивачу консультаційні та посередницькі послуги, суд зауважує таке. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд констатує, що відповідачем не надано на підтвердження своєї позиції жодних документів чи іншого роду доказів. Також відповідач не конкретизує види консультаційних та посередницьких послуг, з її слів наданих позивачу. Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення суми боргу за розпискою від 28 липня 2018 року в сумі 20 000 доларів США, а також судового збору в розмірі 4932 грн. Стосовно позовної вимоги про стягнення витрат, понесених на надання правничої допомоги, суд вказує, що позивачем не надано жодних документів на підтвердження понесення вказаного роду витрат. З огляду на наведене, вимога позивача про стягнення витрат, понесених на надання правничої допомоги, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу згідно розписки б/н від 28 липня 2018 в розмірі 20 000 доларів США, що станом на 19 вересня 2019 року еквівалентно за курсом НБУ (2466,9853 грн) - 493 200 грн, а також стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 4932 грн.

Outcome: partial