Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ясир Д.І., звернулась до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який у процесі розгляду справи уточнила. В обґрунтування\~позову зазначено,\~що [PERSON] \~ працював\~у структурному\~ підрозділі\~«Запорізька дирекція\~залізничних перевезень»\~регіональної філії\~«Придніпровська залізниця»\~публічного акціонерного\~товариства «Українська\~залізниця» машиністом\~бульдозеру 6\~розряду. 28.09.2018 року він уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на три роки. Наказом № 835/ос від 05.10.2017 року [PERSON] звільнили з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, але копію наказу йому не видали. Вважає, що звільнення позивача відбулося незаконно тому, що у відповідності до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, зберігається місце роботи і середній заробіток на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Посилаючись на наведене, просила поновити позивача на роботі у структурному підрозділі «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді машиніста бульдозера 6 розряду та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 42031,44 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просила про його задоволення. Представник відповідача позов не визнала, вважає його безпідставним через те, що для застосування гарантій, визначених ч. 3 ст.119 КЗпП України, необхідна наявність особливого періоду. Особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 22 серпня 2015 року, тобто звільнення [PERSON] проведено у відповідності до вимог чинного законодавства. З цих підстав просила залишити позов без задоволення. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював у структурному підрозділі «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» машиністом бульдозеру 6 розряду. 28 вересня 2017 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини [NUMBER] та [PERSON] було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки. За умовами вказаного контракту позивач добровільно вступив на військову службу за контрактом і взяв на себе зобов`язання протягом дії контракту проходити військову службу на посадах осіб рядового складу (а.с. 7-8). Наказом структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № № 835/ос від 05.10.2017 року машиніст бульдозера 6 розряду [PERSON] звільнено за п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом (а.с.58). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призив або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. За положеннями ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, оргсанізації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Аналогічні гарантії містяться у ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведенння мобілізації» від 20.05.2014 року № 1275-VII поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період закінчення воєнних дій. У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року, особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після воєнних дій. У свою чергу, мобілізація це комплекс заходів, здійснених з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань. Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. 17.03.2014 року виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року. Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України. Закон України від 17.03.2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізаціє» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - з 18.03.2014 року. Відповідно до п. 3 вказаного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Таким чином, з 18.03.2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб. Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 року становила 45 діб: з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року. Указом виконуючого обов`язки Президента України від 06.05.2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240 -VII від 06.05.2014 року, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України № 1240-VII від 06.05.2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07.05.2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу виконуючого обов`язки Президента України від 06.05.2014 року № 454/2014 становила 45 діб з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року. Указом Президента України від 21.07.2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22.07.2014 року № 1595-VII, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 22.07.2014 року № 1595-VII «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24.07.2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року № 6072014 становила 45 діб: з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року. Указом Президента України від 14.01.2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 року № 113-VIII, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 15.01.2015 року №113-VIII «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20.01.2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15 становила 210 діб: з 20.01.2014 року по 22.08.2014 року. Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Виходячи з того, що на момент звільнення [PERSON] - 05.10.2017 року, особливий період в Україні вже не діяв, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України та задоволення позову.

Outcome: dismissed