Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

У жовтні 2011 року до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» (далі ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії») до [PERSON], третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Актив 7» про стягнення частини кредитної заборгованості. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 05 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Банк НРБ» (далі ЗАТ «Банк НРБ, Кредитор»), правонаступником якого було Відкрите акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії», а на теперішній час правонаступником є Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» (далі ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Актив 7» (далі ТОВ «Актив 7, Боржник») укладено договір про відкриття кредитної лінії № 14-В/07. Відповідно до умов цього договору останньому було відкрито не відновлювану кредитну лінію у розмірі 2000000 доларів США, зі сплатою відсотків, комісійних, неустойки та інших витрат в порядку та на умовах, передбачених вказаним договором, з останнім днем дії кредитної лінії до 31 жовтня 2010 року. Договорами про внесення змін №1 від 30 березня 2007 року, № 2 від 01 червня 2007 року, № 3 від 04 лютого 2008 року і № 4 від 03 листопада 2008 року до вказаного вище кредитного договору вносилися зміни. 05 лютого 2007 року, в день укладення кредитного договору № 14-В/07 позивачем було перераховано ТОВ «Актив 7» кошти у сумі 2000000 доларів США. Відповідно до п. 1.2 Договору зі змінами, передбачалося щомісячне зменшення ліміту кредитної лінії відповідно до встановленого графіку. Згідно із п. 1.3 договору розмір процентної ставки за користування кредиту складав 13,5% річних. Починаючи з 01 червня 2007 року розмір процентної ставки за користування кредиту складав 13% річних, а з 13 листопада 2008 року розмір процентної ставки за користування кредиту складав 15% річних. У п. 6.6 кредитного договору передбачено, що ТОВ «Актив 7» зобовязано щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом не пізніше 3-х робочих днів місяця, наступного за тим, за яким вони перераховані. 05 лютого 2007 року з метою забезпечення виконання зобовязань по вказаному вище кредитному договору між ЗАТ «Банк НРБ» та [PERSON] було укладено договір поруки № 14-В/07-П6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 544. Відповідно до умов договору поруки з урахуванням внесених змін [PERSON], як поручитель зобовязалась перед Кредитором відповідати за виконання ТОВ «Актив 7» його зобовязань, що випливають з кредитного договору № 14-В/07 від 05 лютого 2007 року, а саме: - повернути Кредитору кредит, наданий Кредитором в межах кредитної лінії в розмірі 2000000 доларів США; - в строки та у порядку, які передбачені в ст. 6 Кредитного договору, а у випадках, передбачених законодавством України сплачувати Кредитору проценти за користування кредитним договором з розрахунку 15% річних; - сплатити неустойку (пеню, штраф) за невиконання або неналежне виконання зобовязань по кредитному договору у строки та у розмірах, передбачених кредитним договором. Кредитор виконав умови кредитного договору, а третя особа у справі, Боржник - ТОВ «Актив 7» не виконував взяті на себе зобовязання по сплаті кредиту, пені та відсотків, тому станом на 13 січня 2010 року заборгованість становила 1646972 долари США 17 центів. З метою повернення кредитних коштів 27 січня 2010 року позивач направляв на адреси солідарних боржників повідомлення про дострокове повернення суми заборгованості у розмірі 1646972 долари США 17 центів. Станом на 26 жовтня 2011 року у відповідача [PERSON] відповідно до умов кредитного договору № 14-В/07 та договору поруки № 14-В/07-П6 укладених 05 лютого 2007 року існує заборгованість по сплаті відсотків та штрафних санкцій за період з 01 лютого 2010 року по 08 вересня 2011 року становить 792006 доларів США 99 центів, що за офіційним курсом Національного Банку України (далі «НБУ») становить 6316810 грн. 15 коп. Просило стягнути із [PERSON] заборгованість по сплаті: процентів за користування кредитною лінією за період з 01 лютого 2010 року по 08 вересня 2011 року у сумі 358837 доларів США 48 центів; пені у сумі 433169 доларів США 51 цент, а всього 792006 доларів США 99 центів, що за офіційним курсом НБУ становить 6316810 грн. 15 коп., та судові витрати. 02 квітня 2013 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» про визнання договору поруки припиненим, яку прийнято судом до спільного розгляду з первісним позовом. В обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог відповідач [PERSON] зазначала, що дійсно між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ТОВ «Актив 7» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 14-В/07, з відповідними змінами, внесеними додатковими угодами: № 1 від 30 березня 2007 року; № 2 від 01 червня 2007 року; № 2 від 01 червня 2007 року; № 3 від 04 лютого 2008 року; № 4 від 03 листопада 2008 року), за умовами якого ТОВ «Актив 7» було відкрито невідновлювану кредитну лінію у розмірі 2 000 000 доларів США, терміном дії до 31 жовтня 2010 року. Для забезпечення виконання зобовязань 05 лютого 2007 року між Кредитором та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до п.1 цього договору, вона несла перед позивачем солідарну зобовязаність за неналежне виконання умов кредитного договору № 14-В/07 від 05 лютого 2007 року. Також зазначала, що при зверненні до суду позивач ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» вказує на те, що у звязку із порушенням боржником ТОВ «Актив 7» виконання умов кредитного договору, 27 січня 2010 року позивач направив боржнику та їй, як поручителю, вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 1646 972 доларів США 17 центів у пятиденний строк з дня отримання даного повідомлення. Вважає, що шестимісячний строк, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України, для предявлення позову про стягнення заборгованості сплинув 28 липня 2010 року, а тому договір поруки від 05 лютого 2007 року укладений між нею та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» є таким, що припинив дію. На підставі викладеного просила у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» підтримав, дав пояснення аналогічні викладеному вище та змісту позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зустрічний позов [PERSON] не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Представник відповідача [PERSON] у суді зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити, а у задоволенні первісного позову просив відмовити. Представник третьої особи ТОВ «Актив 7 у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05 лютого 2007 року між ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого був ВАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», а далі ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» і ТОВ «Актив 7» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 14-В/07, за умовами якого останньому було відкрито невідновлювану кредитну лінію у розмірі 2000000 доларів США, зі сплатою відсотків, комісійних, неустойки та інших витрат в порядку та на умовах, передбачених вказаним договором, з останнім днем дії кредитної лінії до 31 жовтня 2010 року. 05 лютого 2007 року між ЗАТ «Банк НРБ», та [PERSON] було укладено договір поруки № 14-В/07-П6, відповідно до умов якого, остання відповідає, за не виконання зобовязань за кредитним договором, а саме: повернення кредиту у сумі 2 000 000 доларів США, сплату нарахованих процентів та комісійної винагороди згідно із умовами договору, сплату неустойки за несвоєчасну сплату процентів, повернення кредиту (інші випадки, передбачені кредитним договором), сплату збитків у звязку з неналежним виконанням боржником зобовязань за кредитним договором. Згідно умов кредитного договору погашення відповідної частини кредиту повинно здійснюватися позичальником щомісяця у розміри та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів. Свої зобовязання щодо сплати суми отриманого кредиту і відсотків за користування ним, а також пені за порушення строків їх повернення боржники не виконали, тому з метою повернення кредитних коштів, 22 січня 2010 року ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» направляв на адреси ТОВ «Актив 7» та [PERSON] вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості, розмір якої станом на 13 січня 2010 року становила 1646972 долари США 17 центів, та яку позивач вимагав погасити у пятиденний строк з дня отримання даної вимоги. У судовому засіданні встановлено, що ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» вказані вище вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості ТОВ «Актив 7» і [PERSON] були відправлені поштою 27 січня 2010 року. Крім цього судом встановлено, що на момент звернення з первісним позовом до суду заборгованість за кредитним договором № 14-В/07 боржником не погашена, тому згідно із розрахунком, який надав позивач, за період з 01 лютого 2010 року по 08 вересня 2011 року заборгованість становить у розмірі 6 316 810 грн. 15 коп., у т.ч.: - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитною лінією 358 837 доларів США 48 центів; - пені 433 169 доларів США 51 цент. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 85, 187, 189 ЦПК України. За змістом ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що ґрунтують вимоги і заперечення для вирішення справи. Згідно із ч. 2 ст. 58 ЦПК України ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Виходячи із аналізу вказаної статті, договір поруки має дододатковий до основного зобовязання кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього. Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У ч. ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Саме така позиція щодо справ цієї категорії викладена у постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року по справі № 78цс12 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року по справі № 6-24488св13. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Пунктом 6.4 договору поруки № 14-В/07-П6 сторонами встановлено, що порука припиняється у випадку належного виконання боржником або поручителем усіх зобовязань, передбачених в ст. 2 цього договору, а також з інших підстав, передбачених законодавством України. Разом з тим, при визначені строку, після закінчення якого порука припиняється, суд, виходячи з наведених вище положень ст. 252, ч. 4 ст. 559 ЦК України, та умов п. 6.4 договору поруки, укладеного між сторонами, вважає, що такий строк у договорі поруки сторонами не визначений. Таким чином, до правовідносин сторін підлягає застосуванню наведене вище положення ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При визначені початку перебігу вказаного строку, суд виходить з умов кредитного договору, укладеного між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ТОВ «Актив 7», відповідно до п. 1.4 договору про внесення змін № 4 від 03 листопада 2008 року до договору про відкриття кредитної лінії № 14-В/07 від 05 лютого 2007 року, сторонами визначено дату повернення кредиту 31 жовтня 2010 року, яка є строком виконання основного зобовязання за кредитним договором між сторонами. Крім того, відповідно до п. 8.2 кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового повного повернення суми заборгованості за цим договором, у разі невиконання чи неналежного виконання договорів (хоча б одного). Таким чином, відповідно до умов кредитного договору, крім обовязку виконання основного зобовязання у передбачений договором строк, відповідач зобовязувався виконати основне зобовязання у разі предявлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту. Як вбачається із матеріалів справи, банк звернувся до відповідача [PERSON] про дострокове повернення кредиту 27 січня 2010 року. З позовом про стягнення кредитної заборгованості із [PERSON], як солідарного боржника, позивач звернувся до суду лише 31 жовтня 2011 року, тобто фактично через один рік десять місяців після початку шестимісячного строку перебігу часу предявлення вимоги до відповідача, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Отже, виходячи з встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що на час предявлення первісного позову до суду порука відповідача [PERSON] припинилась. Виходячи з вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом про стягнення заборгованості з відповідача задоволенню не підлягають, у звязку із припиненням поруки відповідача за договором поруки між сторонами на час подання даного позову, що в свою чергу вказує, на наявність законних підстав для задоволення зустрічного позову відповідача [PERSON] та визнання поруки припиненою. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved