Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

у грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсиббанк», третя особа: Головне управління Держспоживслужби в м. Києві про захист прав споживача. Свої вимоги мотивував, що 11.10.2006 року уклав з ПАКІБ «Укрсиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И, відповідно до умов якого отримав кредит в іноземній валюті в сумі 35 000,00 доларів США, що дорівнювала еквіваленту 176 750,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, котрий зобов`язався повернути та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Проте, вважав, що договір про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року є таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та має бути визнаним недійсним із застосуванням наслідків такої недійсності відповідно до умов ст. ст. 216, 1212 ЦК України. Так, вказав, що банк не мав відповідно до положень ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. ст. 5, 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» права на видачу кредиту в іноземній валюті резиденту України, який не має індивідуальної ліцензії для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України. Крім того, зазначив, що банк не попередив його у письмовій формі про умови кредитування, не попередив його про валютні ризики, чим ввів його в оману, також в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» банк включив в договір несправедливі умови, зокрема, п. 1.3. договору передбачає автоматичне збільшення процентів на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою у збільшеному розмірі у випадку користування кредитним коштами понад встановлений договором термін, за відсутності умови її зменшення, та умову про відсутність розділу на пункти договору, що передбачають форс-мажорні обставини. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 09.12.2019 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання на 07.04.2020 року (а.с. 143). 07.04.2020 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 02.09.2020 року (а.с. 174). Ухвалою від 02.09.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 02.02.2021 року (а.с. 182). Відповідач АТ «Укрсиббанк» подав відзив на позов, в котрому вказав, що не погоджується з доводами позивача та вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з тих підстав, що 02.02.2015 року до договору про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року було між позивачем та банком укладено додаткову угоду, за умовами якої позивачу було надано кредитну лінію у національній валюті, а додатковою угодою від 05.05.2015 року до договору щодо зміни умов останнього - кредит був реструкторизований у національну валюту. До того ж, при укладанні кредитного договору вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не порушувались, посилання позивача на відсутність обізнаності та інформації з приводу валютних ризиків є такими, що не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним, тим паче, що договір було укладено 11.10.2006 року, а постанова Правління НБУ № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», на яку посилається позивач, була прийнята 10.05.2007 року, тобто через 6 місяців після надання кредиту споживачу. Також, при укладанні спірного кредитного договору позивачу були відомі усі умови кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, а банк, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який був генеральною ліцензією на валютні операції, мав здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (а.с. 161-162). Третя особа надала пояснення щодо позову, в яких, вказала про те, що хоча гр. [PERSON] і не звертався до Головного управління Держспоживслужби в м. Києві з письмовими заявами, проте, виходячи з положень Закону України «Про захист прав споживачів», та просила позов задовольнити (а.с. 153-155). Відповідь на відзив не надходила. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позивачем вимог заперечив. Просив у задоволенні позову відмовити, виходячи з обставин, викладених у відзиві. Третя особа, будучи в установленому порядку повідомленою про час, дату та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, заяв, клопотань не подала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти та комісію. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року АКІБ «Укрсиббанк», яке згодом змінило назву на АТ «Укрсиббанк», зобов`язалось надати [PERSON] кредит для його особистих потреб - купівлі трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , в сумі 35 000,00 доларів США, що дорівнювала еквіваленту 176 750,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а [PERSON] , в свою чергу, зобов`язався повернути та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Додатково між сторонами до договору № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року, в той же день, було складено та підписано додаток № 1 «Графік погашення кредиту» (а.с. 8-15, 19). Додатковою угодою № 2 від 02.02.2015 року до договору про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року були внесені зміни та визначено, валютою кредиту (траншу) можуть бути: долар США та/або гривня України, базовою валютою за договором є гривня, а також сторони дійшли згоди що банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цій додатковій угоді, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленій в базовій валюті, що дорівнює 712 662,80 грн., у порядку і на умовах, зазначених у договорі та цій додатковій угоді (а.с. 23-24). Також судом встановлено, що 05.05.2015 року між банком та [PERSON] була укладена додаткова угода № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року, а саме: змінено розмір процентної ставки, графік погашення кредиту за договором та визначено умови договірного списання коштів (а.с. 20-22). Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, згідно п. 1.4 спірного кредитного договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника), а саме: на купівлю трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . За змістом ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо стороною договору є споживач. А відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. З огляду на те, що спірний кредит був наданий для особистих потреб, суд вважає, що, в даному випадку, підлягають застосуванню до спірних правовідносин норми згаданого Закону України. Згідно п. д) ч. 2 ст. 11 Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). В укладеному сторонами договорі кредиту, підписання якого позивач не оспорює та визнає, доступно та зрозуміло передбачено: суму кредитування, розмір та строки здійснення щомісячних фіксованих платежів з повернення тіла кредиту та сплати відсотків, визначено величину річних відсотків за користування кредитом, величину комісійних платежів, механізм та порядок нарахування відсотків, в тому числі прострочених, винагороди тощо, тобто позичальнику банком була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послуг і тарифах до них. У додатку № 1 до договору від 11.10.2006 року міститься детальний розпис сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника у зв`язку з отриманням кредиту на умовах цього Договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту. Як вбачається зі змісту договору про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року, зокрема, п. 9.13., що не спростовано позивачем, підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі, і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». На момент укладення оспорюваного правочину прямої вказівки на обов`язок відповідача попередити споживача про валютні ризики законом встановлено не було, а позичальником було отримано повну інформацію про умови кредитування. Згідно п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.07.2007 року № 168, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. В той же час Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.07.2007 року № 168, в даному випадку застосуванню не підлягають з огляду на те, що останні були затверджені вже після укладення спірного договору. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Згідно норм ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України: зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. За змістом ст. 230 ЦК України у взаємозв`язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз`яснення даного в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тобто, предметом доказування у цій категорії справ є додержання сторонами в момент укладення договору вимог закону, а не виконання цього договору вже після його укладення. Проте, таких обставин позивачем у справі не доведено. Не розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не можна вважати обманом зі сторони банку. Так, під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку ст. 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Оспорюваний договір є укладеним в письмовій формі (у формі єдиного документу), підписаним обома сторонами (підписи сторін містяться на кожній сторінці документу), при цьому сторони досягли згоди з усіх істотних умов даного договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Позивач погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача в договорі свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує доводи про ненадання йому інформації, як споживачу послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до договору споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Отримавши кредит, [PERSON] виконував його умови. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що [PERSON] протягом тривалого часу здійснював періодичні платежі згідно умов договору з відповідними змінами до нього та встановленого графіку, сплачував, умови договору не порушував, питання про його розірвання чи визнання недійсним через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу не заявляв, отже, його волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (а.с. 36-140). Факт укладання вказаного вище договору про надання споживчого кредиту та отримання кредитних грошових коштів в іноземній валюті (долари США) позивачем та його представником за обставинами, визначеними у позовній заяві, також не оспорювався. Як вбачається зі змісту договору про надання споживчого кредиту № 24-АО5/10-2006И від 11.10.2006 року, зокрема, п. 9.13., що не спростовано позивачем, підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі, і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно з ч. 3 ст. 18 Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Проте, наявність вказаних ознак позивачем доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не доведена. Так само позивачем не доведена, а судом не встановлена наявність обставин, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ст. 230 ЦК України. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1341цс15. Таким чином, позивач всупереч передбаченому ст. ст. 12, 81 ЦПК України обов`язку не спростував, що він свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту та згідно умов договору повністю розумів усі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погодився з ними, що підтверджується його особистим підписом під договором, і цей факт він не оспорював. Протягом тривалої дії кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а його виконував, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Позивач був ознайомлений з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, та інші відомості, які повідомив йому банк перед укладенням кредитних договорів, про що свідчить його підпис на договорі кредиту, додаткових угодах, які є невід`ємними частинами кредитного договору. Посилання позивача на те, що банк не надав жодної інформації та не попередив про валютні ризики, є необґрунтованими, оскільки коливання іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник діючи розумно, виходячи з принципу справедливості, розумності, добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 1 ЦК України) та при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими, оскільки зазначені ризики стосується обох сторін договору. У справі відсутні достатні належні і допустимі докази у розумінні ст. 76 ЦПК України про те, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору зашкодили вільному волевиявленню позивача. Позивач не спростував передбачену у ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови. Відтак, судом не встановлені будь-які обставини, які мають правові наслідки для визнання кредитного договору недійсним. Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (на момент виникнення спірних правовідносин) кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47, 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року (справа № 373/2054/16-ц). Крім того, основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то законодавством на момент виникнення спірних правовідносин не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті . Отже, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України (Постанова ВСУ від 21.03.2011 року в справі № 6-7ц11). Факт наявності у банку ліцензії на момент виникнення спірних правовідносин позивачем не оспорюється. Відтак, посилання позивача на вказані обставини, як на порушення банком своїх обов`язків під час видачі кредиту в іноземної валюті є безпідставні та судом до уваги не приймаються. Таким чином, встановлені у судовому засіданні фактичні обставини вказують, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в зв`язку з недоведеністю з боку позивача порушення його суб`єктивного права під час укладання, а згодом і тривалого виконання умов кредитного договору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed