Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

У вересні 2020 року позивач, через свого представника, звернулася до суду з позовом, в якому, після зменшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 12.02.2019 в сумі 5750,00 доларів США та три проценти річних в розмірі 306,25 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.02.2019 відповідач взяла позику в позивача у розмірі 6750,00 доларів США, які зобов`язалась повернути до 12.03.2019. На підтвердження отримання вказаної суми відповідачем власноруч складено та підписано розписку. Оскільки в строк, встановлений розпискою, позивач позику не повернула, чим порушила зобов`язання, вона повинна повернути суму позики з врахуванням трьох відсотків річних. Три відсотки річних за період прострочення з 13.03.2019 по 14.09.2020 становить 306,25 доларів США. За такого, позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 27.01.2021, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності та відсутності її представника в порядку письмового провадження. Відповідач відзив на позов не надала, причини неявки суду не повідомила. Направлена на її адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 12.03.2019 між сторонами було укладено договір позики у формі письмової розписки, відповідно до якого [PERSON] надала [PERSON] в борг 6750,00 доларів США, які остання зобов`язалась повернути до 12.03.2019. Згідно розписки від 21.10.2020 позивач отримала від відповідала 1000,00 грн. в рахунок сплати боргу. Залишок складає 5750,00 доларів США. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною третьою статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Беручи до уваги те, що відповідач доказів належного виконання умов договору не надала, а також не надала доказів того, що невиконання зобов`язань за договором сталося не з її вини, відтак, заборгованість у розмірі 5750,00 доларів США підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, як позичальника. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних з суми 6750,00 доларів США суд виходить з наступного. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено що, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12. Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, враховуючи передбачені статтею 13 ЦПК України межі судового розгляду, принцип диспозитивності та те, що позивач останньою датою стягнення трьох відсотків річних визначила 14.09.2020, а відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики до цієї дати не виконала, відповідно з останньої підлягають стягненню три відсотки річних з суми 6750,00 доларів США за період з 13.03.2019 по 14.09.2020 (за 552 дні), розмір яких за розрахунком суду становить 306,25 доларів США (6750,00 доларів США х 552 дні х 3:100:365). Оскільки позика надавалась у доларах США, у цій же валюті заборгованість за позикою стягується у судовому порядку з позичальника [PERSON] , то позивач має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми саме в доларах США. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статті 137 ЦПК України. Відповідно до частини другої цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. За приписами частин другої, третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Могутовим А.М. було укладено Договір про надання правової допомоги від 09.09.2020. Відповідно до пункту 4.1 цього Договору, розмір гонорару за конкретне доручення та умови його сплати визначаються додатковою угодою до цього Договору, яка є невід`ємною його частиною 09.09.2020 сторони наведеного договору уклали додаткову году № 1, в якій в пункті 2 визначили вартість послуг адвоката. За умовами пункту 4 цієї Додаткової угоди клієнт зобов`язується сплатити суми, визначені пунктом 2 цього Договору, протягом п`яти робочих днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. Згідно розрахунку суми гонорару за фактично надану правову допомогу від 08.12.2020, який підписано сторонами договору про надання правової допомоги адвокатом надана наступна правова допомога клієнту в частині стягнення заборгованості за розпискою від 12.03.2019, виданої [PERSON] : надання первинної консультації, підготовка позовної заяви - 1500,00 грн.; супроводження справи в суді першої інстанції (підготовка процесуальних документів, участь в судовий засіданнях, ознайомлення із матеріалами справи, надання консультацій щодо руху справі) - 1500,00 грн. Всього 3000,00 грн. Надання адвокатом послуг згідно наведеної розписки підтверджується Актом наданих послуг від 08.12.2020. Пунктом 2 цього Акту за виконану роботу клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 3000,00 грн. протягом п`яти робочих днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, з одночасним надання наведених вище доказів наданих адвокатом послуг, було викладено у заяві про зменшення позовних вимог, поданої до суду 09.12.2020. Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правову допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановлені процесуальним законодавством. У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №813/481/18 зроблено такий висновок: «Зважаючи на положення частини сьомої статті 139 КАС України, суд касаційної інстанції констатує помилковість посилання суду апеляційної інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення на відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті 2 вищенаведеного додатку від 11 лютого 2019 року до договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року № 01/2019-02 сторони узгодили, що клієнт (позивач) зобов`язаний сплатити гонорар протягом шести місяців після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті.» Таким чином, відповідно до процесуального законодавства позивач має право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, оплата яких визначена між ним та адвокатам під відкладальною умовою. Згідно з частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Оскільки від відповідача клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката до суду не надходило, а суд самостійно не вправі зменшувати вартість таких послуг, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача вказаних витрат у розмірі, доведеному позивачем. При цьому, суд звертає увагу що розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката є розумним та відповідає складності справи. Щодо розподілу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» - ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, наведене та зважаючи на ціну позову, при зверненні до суду позивачу потрібно було сплатити судовий збір в розмірі 1968,70 грн., проте як вбачається з квитанції №0.0.1833908393.1 від 14.09.2020 позивач сплатив судовий збір в більшому розмірі 2953,07 грн. Також позивач, просила вирішити питання про повернення їй переплаченої суми судового збору у розмірі 279,00 грн. за зменшення позовних вимог, у зв`язку із погашення частини боргу відповідачем. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. В такому випадку згідно частини другої вказаної статті судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. За такого, суд приходить до висновку, що позивачу підлягає поверненню сума надмірно сплаченого судового збору в розмірі 1263,37 грн. (984,30 + 279,00). Згідно приписів частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1689,70 грн.

Outcome: approved