Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебувають у шлюбі з 15.12.2015 року. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], 14.02.2016 року. Сімейне життя у сторін не склалося, оскільки у сторін виявились супротивно-психологічно несумісні характери, різні погляди на життя та вкрай суперечливі погляди на права та обов`язки подружжя. Позивач в підготовче засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В позовній заяві просить справу розглянути без його участі. Судові витрати просить не стягувати з відповідача. Відповідач в підготовче засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву відповідно до якої позовні вимоги визнає, не заперечує проти розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище набуте в шлюбі «Сергійко». У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 15.12.2015 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Щорського районного управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис № 107, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕЛ №096665. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину, дівчинку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕЛ №176047. Сімейне життя у сторін не склалося, оскільки у сторін виявились супротивно-психологічно несумісні характери, різні погляди на життя та вкрай суперечливі погляди на права та обов`язки подружжя Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Як вбачається з позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб і є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в наслідок чого визнання відповідачем позову слід прийняти і задовольнити позов. Враховуючи викладене,

Outcome: approved