Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

У грудні 2013 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що судами Кіровоградської, Полтавської областей та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ позивачам було завдано моральної шкоди, яку кожен з позивачів оцінив у 17 000 грн. та яка проявилась у душевних стражданнях з приводу ухвалення судами неправосудних рішень. До судового позивачі не з'явились, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача Державної казначейської служби України до судового засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час, день та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Тому, суд розглянув справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 10 грудня 2009 року у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Придніпровське регіональне управління ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про припинення поруки та повернення безпідставно отриманих грошових коштів відмовлено (а.с. 6-7). Вказане рішення суду набрало законної сили 27 серпня 2010 року, оскільки апеляційна скарга представника [PERSON] - [PERSON] залишена без розгляду (а.с. 8) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у зазначеній справі (а.с. 9). Крім того, рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 24 листопада 2011 року позов [PERSON] до Онуфріївського споживчого товариства Кіровоградської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задоволено (а.с. 25). Проте, вказане рішення суду ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 10 травня 2012 року скасоване та у задоволенні позову відмовлено (а.с. 26). Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 17 квітня 2013 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с. 27). Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 5 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. № 8 «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом. Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи визнання права на отримання від суду (судді) обґрунтованої відповіді на звернення; на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності суддів; на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів (суддів) при здійсненні ними своїх повноважень, гарантованих Конституцією України) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Отже, оскарження дій судді, що пов'язані з ухваленням рішення у справі або постановлениям ухвали можливе лише в порядку, визначеному процесуальним законом. Оскарження таких дій шляхом подання скарги чи позовної заяви до іншого суду першої інстанції є неприпустимим, оскільки суперечить принципу незалежності суддів та недопущення впливу на них, закріпленого ст. 126 Конституції України. Крім того, відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 10-1 № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Враховуючи відсутність доказів, які б підвереджували завдання позивачам моральної шкоди, того, що позивачами не доведено факт неправосудності рішень, оскільки вони набули законної сили, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Разом з тим, в ході судового розгляду справи не підтвердився факт заподіяння позивачам моральної шкоди з вини відповідачів та відсутній будь-який причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та діяннями відповідача. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Оскільки при пред'явленні позову позивачі був звільнений від сплати судового збору, то з врахуванням положень ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають, оскільки компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed