Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

У вересні 2019 р. позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] та зняття їх з реєстрації місця проживання, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником житлового будинку та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідачі, які фактично не проживають за даною адресою протягом багатьох років і не являються членами сім`ї. Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим будинком як такі, що не користуються ним понад один рік без поважних причин. Ухвалою суду від 11.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (суддя Васильченко О.В.). На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 17.05.2021 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Рибалки Ю.В. До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позові, просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідачі, в судове засідання повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції за місцем реєстрації, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява в.о. голови Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, в якій останній просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів, та третіх осіб на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою київською державною нотаріальною конторою від 25.01.1996 року № 4-709 та Державного акту про право приватної власності на землю від 07.12.2000 року. Тим самим, позивач [PERSON] є єдиним власником вищевказаного житлового будинку. Як вбачається з матеріалів справи, в спірному житловому будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Позивач посилається на те, що в зв`язку з непроживанням відповідачів в будинку протягом багатьох років, відповідачі втратили право користування спірним житловим будинком, оскільки вони не являються власникками чи співвласниками вищевказаного будинку. Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. На підтвердження свого права власності на спірну квартиру, позивач надав суду копію Свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою київською державною нотаріальною конторою від 25.01.1996 року № 4-709 та копію Державного акту про право приватної власності на землю від 07.12.2000 року. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому із змісту частини першої ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На спростування доводів позивача відповідачами не подано жодного доказу, факту не проживання у даному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідачі, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажають, чим перешкоджають позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідачі не проживають у спірному будинку без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України вони вважаються такими, що втратили право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачі, маючи об`єктивну можливість проживання у будинку та не мешкаючи в ньому більше року без поважних причин, втратили право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягають визнанню такими в судовому порядку. Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідачі в силу закону втратили право користування житлом. Разом з тим, не підлягає задоволенню позов в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). У разі подання заяви представником особи додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника (законного представника). Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Особа може доручити в установленому законодавством порядку подати заяву про зняття з реєстрації місця проживання відповідній посадовій особі виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителя багатоквартирного будинку за місцем її проживання. Оскільки зняття з реєстрації місця проживання особи відноситься до компетенції відповідного органу реєстрації на підставі документів, передбачених ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позовні вимоги в цій частині є передчасними та задоволенню не підлягають. Так як позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. підлягають солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного, ст.64 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: partial