Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частку майна. В обґрунтування позову вказує, що з лютого 2001 року до 24 вересня 2005 року вона з відповідачем [PERSON] проживали однією сімєю, спочатку без реєстрації шлюбу, а з 24.09.2005 року - у зареєстрованому шлюбі. Реєструвати шлюб сторони не поспішали, оскільки вирішили спочатку зібрати кошти на власне житло. Для спільного проживання з відповідачем однією сім'єю сторони знімали квартиру, в якій проживали позивач, відповідач та неповнолітня донька позивачки від першого шлюбу - [PERSON]. На той час позивач з відповідачем вважали, що в реєстрації шлюбу у них не було негайної потреби, бо і без реєстрації шлюбу сторони мали повноцінну родину та міцні стосунки, які не збиралися припиняти. Вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, а також турбувалися один про одного та разом виховували доньку позивачки від першого шлюбу. Як дружина та чоловік сторони вели спільне домашнє господарство, мали спільний бюджет, з якого разом з відповідачем відкладали на власну квартиру. Під час сумісного проживання без реєстрації шлюбу сторони 29 квітня 2005 року на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 862, придбали квартиру [ADDRESS]. Вищевказана квартира була придбана за суму 68\~850,00 грн., з яких 23400,00 грн. спільні кошти, які сторони відкладали на купівлю квартири, 45450,00 грн. кошти, які були отримані в кредит в АКБ «УкрСсиббанк» на підставі договору № 1162-К/Р, який був оформлений на імя відповідача. В якості забезпечення зобовязань щодо повернення кредиту, сплати відсотків, [PERSON] уклав з Банком Договір іпотеки № 1162-К/Р/З від 29.04.2005 року, предметом якого була вищезазначена однокімнатна квартира. Оскільки квартиру було придбано під час фактичного проживання сторін, як чоловіка та дружини однією сім'єю, на кошти, отримані відповідачем за кредитним договором для придбання квартири, що був укладений в інтересах сім'ї, позивач вважає, що квартира, розташована за адресою [ADDRESS] була їх спільною сумісною власністю, та відповідно до закону кожному з них належало по 1/2 частини квартири. Після придбання квартири відповідач зробив позивачці пропозицію одружитися, 24 вересня 2005 року вони офіційно зареєстрували шлюб. За час спільного проживання з відповідачем однією сім'єю, як чоловіка та дружини, позивач також виконувала боргові зобов'язання відповідача перед банком, оскільки сторони були однією сім'єю зі спільним сімейним бюджетом. Кредит, отриманий на покупку квартири, сплачувався сторонами на протязі періоду їх спільного проживання, та був повністю достроково погашений (кінцевий термін повернення кредиту 28.04.2015р.) в період шлюбу. 12.04.2008 року вищевказана квартира була продана за суму 14419,00 грн., а 28.05.2008 року сторони купили ? частину житлового будинку літ. «А» з побутовими, господарчими будівлями та спорудами по вул. Ульянова, буд. 8 в м. Запоріжжі за 43223,00 грн., з яких 14419,00 грн. - це кошти за які була продана квартира [ADDRESS] та 28804,00 грн. - це спільні заощаджені кошти. 10 липня 2014 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб між сторонами розірвано. Добровільно поділити спільне майно ? частину житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ульянова, 8, відповідач відмовляється, вважаючи його своєю особистою власністю. Позивач вважає, що її частка в сумісно набутому майні становить ? частину. Враховуючи той факт, що Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, позивач просить суд встановити факт проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року і до реєстрації шлюбу 24.09.2005р. та визнати обєктом спільної власності подружжя квартиру [ADDRESS]. Просить визнати, що її частка у сумісно набутому майні подружжя становить ? частину і просить визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться в м. Запоріжжі по вул. Ульянова, 8, придбаного в період шлюбу за спільні кошти подружжя. Також просить вирішити питання про судові витрати. Відповідач [PERSON] предявив зустрічний позов про визнання особистою власністю ? частину будинку за адресою м. Запоріжжя по вул. Ульянова, 8, придбаного ним 28.05.2008 року. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що на придбання ? частки у будинку №8 по вул. Ульянова в м. Запоріжжі було витрачено його особисті кошти. З них 14408,00 грн., які отримані ним від продажу належної йому на праві особистої власності квартири [ADDRESS], придбаної 29.04.2005р. до шлюбу. Цю квартиру він придбав за 68850 грн., частина з яких, у сумі 9000,00 доларів США (в еквіваленті української гривні 45450,00 грн.) була отримана в кредит у Акціонерному комерційному банку «УкрСиббанк», на підставі договору № 1162-К/Р від 29 квітня 2005 року. Інша частина коштів у сумі 23400 грн. становила його особисті накопичення - 3400 грн., та 4000,00 доларів США, що становили еквівалент 20000 грн., наданих братом [PERSON] протягом 2003 - 2004 років в рахунок його умовної частки в квартирі їхніх батьків за адресою [ADDRESS]. З вказаної квартири він за домовленістю попередньо виписався, для того, щоб вона могла бути приватизована без його участі. Таким чином він придбав квартиру [ADDRESS] за кошти, які становили його особисту приватну власність. На момент придбання цієї квартири він не проживав однією сім'єю з [PERSON] Отримуючи кредит, він в якості забезпечення особистих зобовязань щодо повернення коштів та сплати відсотків за користування кредитом, уклав договір іпотеки № 1162-КУР/З від 29 квітня 2005 року. 12 квітня 2008 року [PERSON] продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] за 14\~419,00 грн. Кошти, отримані від її продажу, у сумі 14408,00 грн., що становили мою особисту приватну власність були витрачені на придбання ? частини в праві власності у будинку № 8 по вул. Ульянова в м. Запоріжжі. Інша частина витрачених на придбання ? частини спірного будинку коштів у сумі 28815,00 грн. була отримана [PERSON] в дарунок від його батька [PERSON] 01 травня 2008 року з нагоди 35 річчя позивача. Батько подарував йому гроші в сумі 30000,00 грн., а тому вони є особистою приватною власністю обдарованого, тобто належать йому особисто з моменту їх прийняття ( ст. 722 ЦК України). Відповідно до ст. 57 СК України квартира [ADDRESS] була набута до шлюбу й за особисті кошти позивача, а тому була його особистою приватною власністю, кошти в сумі тридцять тисяч гривень набуті ним 01 травня 2008 року (у шлюбі), але на підставі договору дарування, тому також є його особистою власністю. Оскільки ? частина будинку №8 по вул. Ульянова в м. Запоріжжі придбана в цілому за особисті кошти позивача, вона є його особистою приватною власністю, тому право власності на вказане майно було оформлене на його імя, про що відповідачу було відомо і проти чого вона не заперечувала. З наведених підстав просить визнати його особистою приватною власністю право власності на частку 1/2 в праві власності на житловий будинок №8 по вул. Ульянова в м. Запоріжжі: літ. «А» з побутовими, господарчими будівлями та спорудами по вул. Ульянова в м. Запоріжжі. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала вимоги свого позову, просила задовольнити його у повному обсязі з наведених вище підстав. [PERSON], його представник проти позову [PERSON] заперечували, вказуючи на відсутність належних доказів того, що у період з лютого 2001 року по 24 вересня 2005 року вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. Квартира [ADDRESS] була придбана ним 29.04.2005р. до шлюбу. Цю квартиру він придбав за 68850 грн., частина з яких була отримана ним в кредит у Акціонерному комерційному банку «УкрСиббанк» на підставі договору № 1162-К/Р від 29 квітня 2005 року, інша частина отримана від його брата [PERSON] Вказує, що у нього і у позивачки були відсутні джерела доходів для накопичення коштів для придбання спірної частини житлового будинку. З підстав, викладених у зустрічному позові, просить визнати, що 1/2 частина житлового будинку №8 по вул. Ульянова в м. Запоріжжі є його особистою власністю і відмовити у позові [PERSON] у повному обсязі. В своїх запереченнях проти зустрічного позову [PERSON] та її представник вказали на недоведеність і сумнівність з огляду на існуюче законодавство походження 20000,00 грн., отриманих [PERSON] за угодою від свого брата [PERSON] в рахунок частки в квартирі батьків позивача [PERSON] і зняття з реєстрації місця проживання останнього. До того ж, [PERSON] та його брат на час укладення такої угоди не були власниками квартири батьків, тому й законного права на укладення жодної з угод щодо цього майна в них не було, а отже така угода є нікчемною. Вказують на відсутність документального підтвердження отримання [PERSON] в дар від батька грошової суми в розмірі 30000,00 грн., оскільки згідно ст.719 ЦК України договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. [PERSON] не було відомо про надходження до її чоловіка таких коштів, про їх походження, хоча він зобовязаний був повідомити дружину про нібито особисті його кошти, які у подальшому ним були спрямовані на придбання спільного майна. Не визнає тверджень [PERSON], оскільки вони не відповідають дійсності з огляду на те, що кошти на придбання спірного майна були заощадженнями їхньої сімї. Якщо припустити, що у [PERSON] й були особисті кошти, надані йому його родичами, то спрямовані були вони не на потреби сімї і придбання спірного житла. Зазначає, що питання щодо поділу спільного майна подружжя було раніше ініційоване нею шляхом звернення до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з відповідною позовною заявою, де [PERSON] також було подано зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя та визначення права власності на частку майна, де він аргументуючи свої доводи зазначив, що 28815,00 грн. є спільною сумісною власністю подружжя. В подальшому на підставі заяв обох сторін позови було залишено без розгляду. На підставі викладеного, з урахуванням фактичних обставин справи, наданих доказів, просить відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 24.09.2005 року між [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано шлюб Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 600 (а.с.7). Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2014р., яке набрало законної сили 22.07.2014р., шлюб між сторонами розірвано (а.с.8). Отже, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.09.2005р. по 22.07.2014р. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.6). [PERSON] просить встановити факт проживання з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з лютого 2001 року по 24 вересня 2005 року, визнати обєктом спільної власності подружжя квартиру [ADDRESS], придбану до укладення шлюбу 29.04.2005р. на імя [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №862 (а.с.56-57). При цьому, у п. 5.1 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] зазначено, що внаслідок продажу [PERSON] квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, права користування квартирою малолітні чи неповнолітні діти не мають, відчужувана квартира належить йому на праві особистої приватної власності, тому що на час її придбання він не перебував в зареєстрованому шлюбі та не проживав ні з ким однією сімєю без реєстрації шлюбу. З 01.01.2004 року набув чинності СК України, відповідно до положень ст. 74 якого, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що дана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Така позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року №6-97цс11 та яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Для підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого була придбана квартира [ADDRESS], [PERSON] посилається на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та надані нею фотографії. Свідок [PERSON] показала, що знайома з [PERSON] з 1995 року. Сторони у справі жили як звичайна сімя, з 2001 року проживали у батьків відповідача, до моменту придбання квартири по вул. Вінтера проживали в найманій квартирі по вул. Вінтера. Зі слів позивачки знає, що квартира придбана на спільні кошти, також [PERSON] брала позику на роботі, її батьки допомагали матеріально. Свідок [PERSON] суду пояснив, що сторони у справі до реєстрації шлюбу більше року проживали разом, знімали квартиру на бул. Вінтера, потім купили квартиру, але [PERSON] бажав проживати у власному будинку, у звязку з чим продали квартиру і придбали частину житлового будинку по вул. Ульянова, де він допомагав робити ремонт. Свідок [PERSON], яка є дочкою позивачки [PERSON], пояснила, що її мати і [PERSON] познайомилися, коли вона навчалася у школі в 1 чи 2 класі, в 4 класі вони проживали на вул. Вінтера, потім недовго проживали на вул. Станіславського. Восени, точно не памятає, купили квартиру, після чого мама з вітчимом одружилися. Свідок [PERSON] пояснила, що її подруга [PERSON] з відповідачем весь час бажали придбати власну квартиру, спочатку приблизно рік проживали у батьків [PERSON], потім знімали будинок по бул. Вінтера у м. Запоріжжі, потім купили квартиру, на яку весь цей час збирали гроші. [PERSON] для цього брала на роботі позику на 3000,00 грн. [PERSON] [PERSON] надавала сімї суттєву матеріальну допомогу. Про розмір доходів, суму заощаджених коштів їй не відомо. Свідок [PERSON], який є батьком позивачки, показав, що знає відповідача з 2001 року, його донька з відповідачем проживали якийсь час разом з ними, потім знімали квартиру у м. Запоріжжі, у 2005 році придбали квартиру, вирішили одружитися. За які кошти була придбана квартира [ADDRESS] і житловий будинок, йому не відомо. Він з дружиною надавали матеріальну допомогу сімї доньки, купували побутову техніку, допомагали з будівельними роботами у будинку по вул. Ульянова, 8. Таким чином, пояснення свідків не містять фактичних даних, які б характеризували відношення [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без укладення шлюбу у період придбання спірного майна, показання свідків щодо місця проживання сторін у справі до укладення шлюбу є неконкретними і не відповідають поясненням [PERSON] з цього питання, пояснення щодо ведення спільного бюджету та розпорядження ним суд оцінює критично, оскільки про ці обставини їм було відомо зі слів [PERSON] Позивач у своїх поясненнях не навела фактів про розмір місячного бюджету, який вони мали з відповідачем у період з січня 2001 року і до укладення шлюбу, про формування такого бюджету та його витрат, не навела фактів спільного ведення господарства. Позивач вказала, що під час спільного проживання з [PERSON] вони придбали квартиру [ADDRESS], на яку витратили кошти, що становили їх спільні заощадження, а інші кошти були отримані в кредит, який вони погашали спільно. Жодних фактичних даних про обсяг заощаджених коштів, джерело їх отримання, жодних обставин, що стосуються погашення кредиту позивачка не змогла повідомити. Доказів на підтвердження таких фактів не встановлено під час судового розгляду справи. Надані позивачкою фотографії суд оцінює критично, оскільки вони не містять відомостей, які б підтверджували факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого була придбана квартира [ADDRESS], достовірно не встановлено, що вони мають відношення до періоду, що зазначений в позовних вимогах. Таким чином, доводи позивачки про існування та ведення спільного бюджету, ведення спільного домашнього господарства, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї у період, протягом якого була придбана квартира [ADDRESS], не підтверджено наданими нею доказами під час судового розгляду. Не встановлено таких обставин з показань інших свідків та відповідача [PERSON], допитаного як свідка. [PERSON] пояснив, що з позивачкою був знайомий з 2001 року, до укладення шлюбу вони періодично зустрічалися, у 2001 році протягом трьох місяців спробували жити спільно у батьків позивачки, але стосунки припинили. На початку 2004 року відновили стосунки, два-три місяці проживали разом, знімаючи житло по вул. Станіславського. Але у зазначені періоди спільного бюджету, спільного господарства вони не мали. Після того, як виписався з квартири своїх батьків по вул. Новгородській, 7, періодично проживав у свого батька [PERSON] та його дружини [PERSON], у гуртожитку по вул. 40 років Радянської України, 39а, де був зареєстрований, що підтверджується відповідними відмітками у паспорті. В цей період з [PERSON] він не проживав однією сімєю, спільного господарства з нею не вів та не мав спільного бюджету. Весною 2005 року він придбав квартиру на бул. Вінтера, в цей час проживав разом зі своїми батьками. Після придбання квартири він зробив пропозицію одружитися, літом 2005 року вони разом їздили відпочивати в Скадовськ, шлюб зареєстрували у вересні 2005 року, після чого стали проживати як сімя. Свідок [PERSON], який є батьком [PERSON], суду пояснив, що вони сімєю проживали у [INFO], його син [PERSON] виписався з квартири, квартира залишилася старшому синові. У 2005 році [PERSON] придбав квартиру. До придбання власної квартири син жив у нього і у гуртожитку. Зі своєю дружиною його син [PERSON] зустрічався до шлюбу, напередодні весілля він возив їх на море у Скадовськ. Як довго вони зустрічалися до шлюбу, які саме стосунки у них були, йому достовірно не відомо. Свідок [PERSON] пояснив, що його брат [PERSON] виписався з квартири їхніх батьків, щоб не приймати участь у приватизації квартири. За домовленістю у сімї він виплатив йому за це протягом 2000-2003 років приблизно 20000,00 грн., що тоді становило біля 4000,00 доларів США, для придбання однокімнатної квартири, яку брат купив у 2005 році. До укладення шлюбу братом його дружини не знав. Свідок [PERSON], яка з 1999 року є дружиною батька [PERSON], суду пояснила, що її чоловік допомагав своєму сину [PERSON], в тому числі грошима, вона не втручалася у ці стосунки. Син іноді жив у них, у гуртожитку. Про придбання квартири по бул. Вінтера у 2005 році їй нічого не відомо. Зі своєю дружиною [PERSON] до шлюбу проживав якийсь час разом, але коли саме і чи було це постійно, вона не знає. Літом вони проживали у її квартирі, поки вона була на дачі. Таким чином, факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 01 січня 2004 року по 24 вересня 2005 року, факт спільного ведення господарства, факт ведення спільного бюджету у період, протягом якого була придбана квартира [ADDRESS], свого підтвердження не знайшли, у звязку з чим вимоги позову про встановлення факту проживання з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з лютого 2001 року по 24 вересня 2005 року та належність квартири [ADDRESS] до спільної власності подружжя, задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що в період перебування у шлюбі, тобто з 24.09.2004р. по 22.07.2014р., була придбана на імя [PERSON] ? частина житлового будинку літ. «А» з побутовими, господарчими будівлями та спорудами по вул. Ульянова, 8 в м. Запоріжжі на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі № 1847 (а.с.67). Згідно висновку про ринкову вартість обєкту оцінки від 27.01.2015р., вартість в цілому житлового будинку по вул. Ульянова, 8 в м. Запоріжжі становить 121476,00 грн., відповідно, вартість ? частин и будинку становить 60738,00 грн. (а.с.20). Посилаючись на те, що зазначена вище ? частина житлового будинку є спільним майном подружжя і виходячи з рівності часток подружжя, [PERSON] просить визнати за нею право власності на ? частину у зазначеному спільному майні подружжя. [PERSON] предявив зустрічний позов і просить вказане майно, набуте під час шлюбу, визнати його особистою власністю. При вирішенні зазначених позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно договору від 28.05.2008р., купівлю-продаж ? частини житлового будинку по вул. Ульянова, 8 в м. Запоріжжі сторони здійснили за 43223,00 грн. Дружина покупця [PERSON] надала згоду на укладення цього договору, про що свідчить нотаріально посвідчена заява від її імені. За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України. Статті 60, 68 СК України надають майну, набутому подружжям під час шлюбу, статусу спільної сумісної власності, який не припиняється після розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. У постанові від 02 жовтня 2013 року (справа №6-79цс13) Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Пунктами 2, 3 ч.1 ст. 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або набуте за кошти, які належали їй, йому, особисто. Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 6 ст. 57 СК України). Як на доказ того, що придбана за договором купівлі-продажу від 28.05.2008р. спірна частина житлового будинку являється особистою власністю чоловіка, останній посилається на те, що 12.04.2008р. ним була продана квартира [ADDRESS], що належала йому на праві власності, за 14419,00 грн. і що кошти від продажу цієї квартири у сумі 14408 грн. були витрачені ним на придбання спірного будинку. Сторонами визнається, що у квітні 2008 року [PERSON] достроково погасив кредит, який брав для придбання квартири у 2005 році, що дозволило її продати у квітні 2008 року і придбати спірну частину будинку. За твердженням позивача за первісним позовом, саме ці кошти від продажу квартири [ADDRESS] були витрачені при придбанні спірної частини житлового будинку, отже, ця обставина визнається сторонами у справі і додатковому доказуванню не підлягає. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що на момент придбання ? частини житлового будинку літ. «А» з побутовими, господарчими будівлями та спорудами по вул. Ульянова, 8 в м. Запоріжжі [PERSON] мав 14419,00 грн. від продажу майна, яке було його особистою власністю, і що на придбання спірного житла відповідачем були витрачені 14408 грн., які отримані ним від продажу належної на праві власності квартири та є особистими коштами [PERSON] Разом з тим, [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що решта 28815,00 грн., витрачених на придбання спірної частини будинку, також були його особистими коштами. Пред'являючи позов про визнання частини житлового будинку особистою власністю, [PERSON] посилався на те, що грошові кошти у розмірі 30000,00 грн. йому подарував батько, з яких 28815,00 грн. він витратив на придбання спірного будинку. На підтвердження цього посилається на свої показання, які надавалися ним в порядку ст.62 ЦПК України, та на показання свідків батька [PERSON], його дружини [PERSON] та брата [PERSON] Свідок [PERSON], який є батьком [PERSON], суду пояснив, що до придбання власної квартири син проживав у нього, у гуртожитку. За які кошти ним була придбана квартира у 2005 році, про дострокове погашення кредиту на придбання цієї квартири достовірно не знає. Приблизно на травневі свята у 2008 році він подарував [PERSON] 30000,00 грн. з нагоди його 35- річчя. Ці грошові кошти були його заощадженнями з пенсії. Йому достовірно не відомо, на що саме син використав ці кошти, мабуть на придбання будинку. Чи знала про це дружина сина йому не відомо. Довідки УПФУ в Хортицькому районі щодо отриманої пенсії [PERSON] за 2007-2008 роки (а.с.104) підтверджують джерело доходів останнього, однак не є доказами отримання [PERSON] дарунку у сумі 30000,00 грн. і придбання за них спірного житлового будинку. Свідок [PERSON], яка з 1999 року є дружиною батька [PERSON], суду пояснила, що її чоловік допомагав своєму сину [PERSON], в тому числі грошима, вона не втручалася у ці стосунки. Про придбання квартири по бул. Вінтера у 2005 році їй нічого не відомо. Знає, що чоловік хотів допомогти синові і подарувати йому 35000,00 грн. на його день народження, але не зміг назбирати таку суму, і на травневі свята вручив йому 30000,00 грн. Свідку [PERSON] про придбання спірної частини житлового будинку у 2008 році нічого не відомо. Таким чином, крім позивача, жоден зі свідків не підтверджував факт того, що саме отримані в дарунок від батька грошові кошти були витрачені [PERSON] на придбання спірного будинку, свідок [PERSON] нічого не пояснював щодо дарунку грошей у сумі 30000,00 грн. Документальне підтвердження передачі вказаних грошових коштів і їх витрачання на придбання спірного майна відсутнє. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] не доведено придбання частини спірного будинку за його особисті кошти, отримані в дарунок, в сумі 28815,00 грн. Придбання спірного майна за рахунок особистих коштів, отриманих з інших джерел, [PERSON] не доводить. У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). На підтвердження джерела своїх доходів за період з січня 2004 року по грудень 2008 року [PERSON] надав довідки з місця роботи (а.с.105-109). [PERSON] доказів щодо її доходів за вказаний період не надала, при цьому зауважила, що вона здійснювала догляд за донькою, яка народилася у 2006 році. З пояснень свідків вбачається, що батько [PERSON], батьки [PERSON] надавали допомогу сімї сторін, в тому числі матеріальну. За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З урахуванням викладеного, враховуючи принцип презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов до висновку, що частина спірного будинку придбана за спільні кошти подружжя в сумі 28815,00 грн. та відповідно є спільною власністю подружжя. Відповідно до п. п. 24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає за необхідне визначити частки кожного із подружжя у спільній сумісній власності подружжя з урахуванням вимог ст. 70 СК України, та з урахуванням частки, яка належить [PERSON] на праві особистої власності. Суд виходить з наступного розрахунку: 43223,00 грн. - вартість спірного нерухомого майна, яким являється ? частина житлового будинку літ. «А» з побутовими, господарчими будівлями та спорудами по вул. Ульянова, 8 в м. Запоріжжі, придбана на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2008р. Грошові кошти у сумі 14408,00 грн., які були витрачені на придбання цього нерухомого майна, належали особисто [PERSON], і становлять 1/3 частину від загальної вартості спірного майна, а відтак, 1/3 частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю [PERSON] З урахуванням цього вимоги зустрічного позову [PERSON] підлягають задоволенню частково, особистою власністю [PERSON] суд визнає 1/3 частку у придбаному у період шлюбу спірному майні, що становить 1/6 частину житлового будинку літ. «А» з побутовими, господарчими будівлями та спорудами по вул. Ульянова, 8 в м. Запоріжжі (1/3 * 1/2 = 1/6). Інші 2/3 частини спірного майна є спільною сумісною власністю подружжя, тому що грошові кошти у сумі 28815,00 грн., які були витрачені на її придбання, є спільними коштами подружжя, оскільки протилежне [PERSON] не доведено. Виходячи з рівності часток у спільному майні подружжя, [PERSON] належить 1/3 частка у спірному майні, що становить 1/6 частину житлового будинку літ. «А» з побутовими, господарчими будівлями та спорудами по вул. Ульянова, 8 в м. Запоріжжі (1/3 * 1/2 = 1/6). Вимоги про припинення частки у спірній частині будинку ніхто із сторін по даній справі не заявляв. [PERSON] просить ухвалити судове рішення про визнання за нею права власності на ідеальну частку у спільній сумісній власності подружжя без його реального поділу, наслідком чого є зміна його правового режиму із спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Наявність спору з цього питання вбачається з зустрічного позову [PERSON], який просить визнати спірне майно, придбане у період шлюбу, його особистою власністю. Таким чином, вимоги позову [PERSON] про визнання права власності на ідеальну частину у спільній власності подружжя без її реального поділу є правомірними та підлягають задоволенню. За таких обставин, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, за [PERSON] необхідно визнати право власності на 1/6 частину житлового будинку літ. «А» з побутовими, господарчими будівлями та спорудами по вул. Ульянова, 8 в м. Запоріжжі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог за первісним і за зустрічним позовами, позивачу за первісним позовом слід присудити з відповідача судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 243,60 грн., позивачу за зустрічним позовом слід присудити з відповідача судові витрати по оплаті судового збору також у розмірі 243,60 грн., у звязку з чим суд дійшов до висновку віднести їх на кожну сторону.

Outcome: partial