Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

У вересні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою б/н від 23.02.2011, згідно з умовами якої відповідачу [PERSON] було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 28.07.2020 виникла заборгованість у розмірі 18431 грн 96 коп., яка складається з: 15260 грн 35 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 20 грн - заборгованість за поточним тілом кредита; 15240 грн 35 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 3171 грн 61 коп. - заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0 грн - нараховано пені; 0 грн - нараховано комісії. Тому, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 18431 грн 96 коп.. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. У позовній заяві представник позивача зазначив, що в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечує проти розгляду справи за відсутності їх представника та винесення заочного рішення судом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» частково, в частині заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15260 грн 35 коп., в іншій частині заявлених позовних вимог просив відмовити, повідомивши, що про зміну відсоткової ставки банк його не попереджав, просив розглянути справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 23.02.2011 відповідач [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій зазначено, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 16). Відповідно до нової редакції статуту АТ КБ «ПриватБанк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов`язками ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.48,49). Посилаючись на наданий розрахунок, банк зазначає, що заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 28.07.2020 виникла заборгованість у розмірі 18431 грн 96 коп., яка складається з: 15260 грн 35 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 20 грн - заборгованість за поточним тілом кредита; 15240 грн 35 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 3171 грн 61 коп. - заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0 грн - нараховано пені; 0 грн - нараховано комісії (а.с.5-13). Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк вказував на те, що мав місце договір приєднання та сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету, в якості погодження з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23.02.2011, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування платіжної карти «Кредитка Універсальна 50 днів пільгового періода», карти «Універсальна Gold», та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, викладеному на сайті: https://privatbank.ua/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Тому суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, та підлягають врахуванню при розгляді даної справи. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, передбаченими ст.ст.77-80 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування. Судом встановлено, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 23.02.2011 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Суд вважає доведеним те, що відповідачем отримано кошти від АТ КБ «ПриватБанк» (заборгованість за тілом кредиту) в сумі 15260 грн 35 коп.. Вказані кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, тому АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Щодо позовних вимог позивача про стягнення відсотків, суд виходить з такого. У анкеті-заяві позичальника від 23 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. З Витягу з Тарифів обслуговування платіжної карти «Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду» зазначена відсоткова ставка 2,5 % на місяць, яка в розрахунку заборгованості з 23.02.2011 по 29.08.2014 відповідає процентній ставці, зазначеній в розрахунку як «Процентна ставка (поточна)», а з 01.09.2014 не відповідає процентній ставці вказаній позивачем в розрахунку заборгованості за кредитом. Відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, саме по собі не свідчить про відсутність домовленості між сторонами щодо даних складових умов кредитного договору. Так, пред`являючи позов, банк на підтвердження своїх вимог, крім Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, також послався на довідку про умови кредитування від 23 листопада 2011 року, яка підписана [PERSON] (а. с. 17), та надав розрахунки заборгованості відповідача за договором від 23 листопада 2011 року, а також виписку по рахунку (а. с. 5-13). У цій довідці про умови кредитування від 23 листопада 2011 року з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періода» зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов?язань (500 грн. фіксована частина + 5% від суми позову) та комісійні. Зазначену довідку про умови кредитування від 23 листопада 2011 року, яка підписана від імені позичальника, а також інші надані банком докази видачі та користування кредитними коштами відповідачем не спростовано. Крім того, [PERSON] не заперечував той факт, що йому було дійсно видано кредитні кошти. Підписавши заяву та довідку, які є складовими частинами кредитного договору, позичальник відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодив такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання. Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 16.09.2020 по справі № 205/4810/19 та від 01.09.2020 по справі № 293/599/19. Відповідач не визнає інші складові заборгованості, окрім тіла кредиту. Зважаючи на обов`язки щодо надання доказів позивачем, передбачені ст. 81,83 ЦПК України, саме останній мав надати належні, допустимі, достовірні і достатні докази наявності та розміру заборгованості за відсотками. Позивачем належними доказами не обґрунтовано позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками. Саме лише посилання у тексті позовної заяви на те, що підлягає стягненню заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит не може свідчити про належне обґрунтування цієї вимоги. Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором в частині нарахування відсотків, судом встановлено, що він є необґрунтованим і таким, що не відповідає умовам договору між сторонами. Так, судом встановлено, що процентна ставка 2,5 % на місяць, яка погоджена сторонами в довідці про умови кредитування, застосована в розрахунку заборгованості з 23.02.2011 по 29.08.2014 і зазначається в колонці розрахунку як «Процентна ставка (поточна)». Проте, з 01.09.2014 в розрахунку зазначається процентна ставка - 34,80 %, з квітня 2015 року - 43,20% (а. с. 5-13). В розрахунку заборгованості з червня 2015 року застосовуються різні процентні ставки - 2,5%, 2,9%, 3,6%, 3,5% (при цьому не зазначено за який період - чи за день, тиждень, місяць, чи за рік). Жодних доказів, які б підтверджували те, що сторони погоджували зміну розміру процентної ставки, суду не надано. Як і не надано доказів, підстав та порядку застосування коефіцієнту 2, вказаному в колонці 9 розрахунку заборгованості (а.с. 9-12) за окремі періоди та дні (наприклад, з 01.07.2017 по 11.08.2017, з 01.11.2017 по 17.11.2017, тощо) та його значення для розрахунку відсотків, які нараховані на прострочену заборгованість. Відтак, враховуючи, що відповідач періодично частково погашав заборгованість по кредиту, зважаючи на значний обсяг математичних розрахунків, які необхідно провести для правильного вирахування процентів, а також враховуючи те, що саме позивач повинен доводити належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами наявність та розмір заборгованості за відсотками, суд вважає, що позивачем не доведено розмір відсотків за кредитним договором, які можуть бути стягнуті з відповідача. Тому в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3171 грн. 61 коп. слід відмовити за недоведеністю. Таким чином позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом в частині стягнення в сумі 15260 грн 35 коп. заборгованості за тілом кредиту (поточна та прострочена заборгованість) підлягає задоволенню. У задоволенні решти заявлених позовних вимог слід відмовити. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі має бути присуджено позивачеві з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивач пред`явив позов на загальну суму 18431 грн 96 коп.. Позов задоволено на суму 15260 грн 35 коп.. Відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме - 1740 грн 31 коп.. На підставі викладеного та

Outcome: partial