Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

у грудні 2016 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому просила: -визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 09.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О., згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] вказану квартиру; -визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 09.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О., згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] вказану квартиру; -витребувати на користь [PERSON] із володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS]; -витребувати на користь [PERSON] із володіння [PERSON] квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що на підставі заповіту позивач [PERSON] є спадкоємицею всього майна, що належало померлому [INFO] року [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входять: квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності померлому [PERSON], та квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності матері померлого [PERSON] - [PERSON], і яку останній успадкував після її смерті. Після подання заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON], позивач дізналась, що вказані квартири вибули із володіння останнього. Так, 09.11.2005 року приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О. посвідчено договір дарування, згідно якого [PERSON] відчужила квартиру квартири [ADDRESS] на користь [PERSON], та договір дарування, згідно якого [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] В подальшому [PERSON] 29.07.2016 року на підставі договорів купівлі-продажу відчужив квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON], а останній - на користь [PERSON] Крім того, 29.07.2016 року [PERSON] на підставі договору-купівлі-продажу відчужив квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] Позивач зазначає про недійсність вказаних договір з посиланням на ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України та відсутність вільного волевиявлення учасника правочину, просить визнати недійсними вказані правочини, та на підставі ст. 388 ЦК України просить витребувати вказане майно на свою користь, оскільки вказані квартири були відчуженні особою, яка не мала на це права. У грудні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому просила: -визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 09.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О., згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] вказану квартиру; -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 29.07.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., згідно якого [PERSON] відчужив вказану квартиру на користь [PERSON]; -визнати недійсним договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, згідно якого [PERSON] відчужив вказану квартиру на користь [PERSON].; -визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 09.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О., згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] вказану квартиру; -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., згідно якого [PERSON] відчужив вказану квартиру на користь [PERSON]; -витребувати на користь [PERSON] із володіння [PERSON] квартири [ADDRESS]; -витребувати на користь [PERSON] із володіння [PERSON] квартири [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову, [PERSON] посилається на те, що між нею та померлим [INFO] року [PERSON], 06 травня 2016 року укладено шлюб. Після смерті [PERSON] [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги щодо майна померлого, до складу спадщини входять: квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності померлому [PERSON], та квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності матері померлого [PERSON] - [PERSON], і яку останній успадкував після її смерті. Після подання заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON], позивач дізналась, що вказані квартири вибули із володіння останнього. Так, 09.11.2005 року приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О. посвідчено договір дарування, згідно якого [PERSON] відчужила квартиру квартири [ADDRESS] на користь [PERSON], та договір дарування, згідно якого [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] В подальшому [PERSON] 29.07.2016 року на підставі договорів купівлі-продажу відчужив квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON], а останній - на користь [PERSON] Крім того, 29.07.2016 року [PERSON] на підставі договору-купівлі-продажу відчужив квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] Вказує, що вказані договори є нікчемними, стосувались нерухомого майна, що розташовано у м. Києві, натомість були посвідчені на території Автономної Республіки Крим. При посвідченні договір купівлі-продажу від 29.07.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. порушено вимоги ст. 55 Закону України «Про нотаріат», оскільки не звернув уваги на нікчемність первісних договорів дарування. Позивач [PERSON] зазначає, що право володіння та користування вказаними квартирами у останньої виникло з моменту прийняття спадщини, та з посиланням на ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, а саме - відсутність вільного волевиявлення учасника правочину, просить визнати недійсними вказані правочини, та на підставі ст. 388 ЦК України, просить витребувати вказане майно на свою користь, оскільки вказані квартири були відчуженні особою, яка не мала на це права. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступних висновків. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що стверджується даними копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 24.11.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (т. 1 а.с. 7). 21.12.2015 року державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 861/2015 року щодо майна померлої [INFO] року [PERSON] (т. 1 а.с. 81). Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] був її син [PERSON], ступінь родинних зв'язків підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 02.06.1970 року (т. 1 а.с. 72). 21.12.2015 року [PERSON] звернувся до Шостої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (т. 1 а.с. 71). [INFO] року помер [PERSON], що стверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 31.05.2016 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві (т. 1 а.с. 5). 11.07.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О.В. заведено спадкову справу № 10 щодо майна померлого [INFO] року [PERSON] (т. 1 а.с. 6). Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до приватного нотаріуса Онопченко О.В. звернулись: 11.07.2016 року [PERSON] (т. 1 а.с. 58); 05.08.2016 року [PERSON] (т. 1 а.с. 63); 12.10.2016 року [PERSON] (т. 1 а.с. 97); 20.10.2016 року [PERSON] (т. 1 а.с. 106); 21.11.2016 року [PERSON] (т. 1 а.с. 107). З матеріалів цивільної справи вбачається, що 06 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 277, що стверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 06.05.2016 року (т. 1 а.с. 104). Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] зазначає, що є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Вказана обставина знайшла своє ствердження в ході судового розгляду справи та підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. [PERSON] [PERSON], звертаючись до суду з позовом, зазначає, що є спадкоємицею померлого [INFO] року [PERSON] за заповітом. Однак, суд зазначає, що ані матеріали спадкової справи, копії якої витребувано судом (т. 1 а.с 57-157), ані матеріали цивільної справи не містять копії заповіту, складеного від імені померлого [INFO] року [PERSON] на ім'я позивача [PERSON], не надано такого заповіту в розпорядження суду і позивачем [PERSON]. Крім того, судом встановлено, що 09 листопада 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS], за яким [PERSON] відчужено вказану вище квартиру на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О. за реєстровим номером 1126 (т. 1 а.с. 111). Також, судом встановлено, що 09 листопада 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS], за яким [PERSON] відчужено вказану квартиру на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю.О. за реєстровим номером 1128 (т. 1 а.с. 177). Судом направлено запит з метою витребування копій вказаних договорів дарування, однак, Міністерством юстиції України копії договорів надані суду не були, у зв'язку і тією обставино, що нотаріусами Автономної Республіки Крим не передано документи нотаріальних справ до Державного нотаріального архіву Херсонської області (т. 1 а.с. 151). Разом з тим, засвідчені копії вказаних вище договорів дарування від 09.11.2005 року від імені [PERSON] та [PERSON] надано в розпорядження суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. (т. 1 а.с. 111, 177). В подальшому 29 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. за реєстровим номером 6922 (т. 1 а.с. 110). Також, 29 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. за реєстровим номером 6923 (т. 2 а.с. 21). 29.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 355 (т. 2 а.с. 25). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Дійсно, положеннями статті 55 закону України «Про нотаріат», в редакції від 20.09.2005 року, яка діяла на момент посвідчення 09.11.2005 року оспорюваних договорів дарування, було визначено, що посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням вказаного майна. Всупереч вимогам вказаної статті, договори дарування від 09.11.2005 року від імені [PERSON] та [PERSON] щодо двох об'єктів нерухомого майна - квартир, що розташовані за адресами: [ADDRESS], - посвідчено приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу, тобто не за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна. Однак, суд звертає увагу також і на наступне. Із позовними вимогами про визнання недійсними правочинів та витребування майна на свою користь з чужого незаконного володіння, до суду звернулись: позивач [PERSON] та позивач [PERSON] [PERSON] [PERSON], звертаючись до суду з позовом, зазначає, що є спадкоємицею померлого [INFO] року [PERSON] за заповітом. Судом встановлено, що ані матеріали спадкової справи, копії якої витребувано судом (т. 1 а.с 57-157), ані матеріали цивільної справи не містять копії заповіту, складеного від імені померлого [INFO] року [PERSON] на ім'я позивача [PERSON], не надано такого заповіту в розпорядження суду і позивачем [PERSON]. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] зазначає, що є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини ( ч. 3 ст. 1223 ЦК України), яким у відповідності до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті особи. Станом на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, єдиним спадкоємцем після смерті останньої був її сина [PERSON] Згідно матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [PERSON], спадкова маса складалась із грошових вкладів, розміщених на банківських рахунках. Доказів належності на момент смерті [PERSON] іншого рухомого чи нерухомого майна, матеріали цивільної справи, в тому числі матеріали спадкової справи, не містять. На момент смерті, [PERSON] не була власником квартири [ADDRESS], оскільки відчужила її у 2005 році за безвідплатним правочином на користь [PERSON], а відтак, доводи, викладені у позовних заявах [PERSON] та [PERSON] щодо набуття [PERSON] права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами цивільної справи. Крім того, з тексту договору дарування від 09.11.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], вбачається, що відчужувана [PERSON] квартира [ADDRESS] належала останньому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. 19.02.2004 року, та була зареєстрована за ним 20.02.2004 року. Станом на вказаний час, померлий [INFO] року [PERSON] не перебував у шлюбі з позивачем [PERSON], оскільки шлюб між ними було зареєстровано лише 06 травня 2016 року. Відповідно до статті 55 Конституції України права, свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до положень ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, враховуючи, що в силу ст.ст. 4 ЦПК України, 15 ЦК України, судовому захисту підлягає порушене, невизнане, або оспорюване цивільне право особи, а з наведених вище підстав, позивачами [PERSON] та [PERSON] не доведено факт порушення саме їх цивільного права, яке б підлягало захисту судом, суд надходить до висновку про те, що в задоволенні позову [PERSON] та позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed