Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» про визнання договору поруки припиненим. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 10.11.2020 [PERSON] отримала пропозицію про реструктуризацію кредитної заборгованості за кредитним договором №014/3728/18/06853 від 20.11.2007 укладеного між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] . Вказує, що ВАТ «Ерсте Банк», скориставшись правом дострокового повернення кредиту, змінив строк виконання основного зобов`язання, який настав протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги банку. Оскільки ВАТ «Ерсте Банк» правом на пред`явлення позову до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки у шестимісячний строк не скористався, то, на думку позивача, порука припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України та на момент укладення договору про відступлення права вимоги первісним кредитором (ПАТ «Фідобанк) були втрачені права на вимогу до поручителів у зв`язку із її припиненням, відтак, відповідач не має права висувати вимоги до поручителів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.12.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву в якому представник просить суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог. Вказує на те, що ВАТ «Ерсте Банк» звернувся до позивачки в строки передбачені договором поруки та чинним законодавством України та відсутні підстави для визнання договору поруки припиненим, про що також свідчить рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04.30.2010 у справі №2-1595/10. Позивачка надіслала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, заяви з процесуальних питань до суду не надходили. Суд, розглянувши справу у судовому засіданні, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та прийшов наступних висновків. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] , [PERSON] укладено договір поруки від 20.11.2007 №014/3728/18/06853/2 в забезпечення зобов`язань за кредитним договором з фізичною особою від 20.11.2007 №014/3728/18/06839. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 04.03.2010 у справі № 2-1595/10 позов ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту задоволено. Зустрічний позов [PERSON] до ВАТ «Ерсте Банк» про захист прав споживача, зміну умов кредитного договору в частині повернення боргу та визнання недійсною умови кредитного договору відмовлено. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі: 317 424,39 грн., з яких: 260 145,26 грн. - заборгованості за кредитом, 44 148,14 грн. заборгованості по відсотках, 13 130,99 грн. - пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків; також 1 700 грн. у відшкодуванні витрат на сплату держмита, 120 грн. на сплаті витрат, пов`язаних зі сплатою ІТЗ, а всього 319 244, 39 грн. 88 коп. Рішення набрало законної сили. Між ПАТ «Фідобанк» (код ЄДРПОУ 14351016), правонаступник ВАТ «Ерсте Банк», та ТОВ «Спектрум Ессетс» (код ЄДРПОУ 43285992) укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 25 вересня 2020 р. № GL3N218881, згідно з умовами якого останнє набуло права вимоги до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за Кредитним договором з фізичною особою від 20.11.2007 року № 014/3728/18/06853; Договором поруки від 20.11.2007 №014/3728/18/06853/2, укладений між ВАТ «Ерсте Банк», [PERSON] та [PERSON] ; Договором поруки від 20.11.2007 № 014/3728/18/06853/3, укладений між ВАТ «Ерсте Банк», [PERSON] та [PERSON] та усіма забезпечувальними договорами. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.10.2020 у справі № 2-1595/10 замінено сторону виконавчого провадження на ТОВ «Спектрум Ессетс». Наразі рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04.03.2010 у справі № 2-1595/10 не виконано. 10.11.2020 позивачка отримала від ТОВ «Спектрум Ессетс» пропозицію про реструктуризацію боргу за кредитним договором від 20.11.2007 № 014/3728/18/06853, укладеного між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] та [PERSON] . Не погоджуючись з вказаною пропозицію та вважаючи припиненим договір поруки, позивачка подала позов до суду. Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (стаття 5 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до умов ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1-2 ст. 554 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України проте, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячного строку пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань (на час виникнення спірних правовідносин). Правильне застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), у постанові від 13 червня 2018 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 522/1528/15-ц зробила висновок про те, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою, у зв`язку із чим відступила від правового висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц (провадження N 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Аналогічно, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, із тих підстав, що порука припинилася. Ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. Встановивши, що набрало законної сили рішення суду в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості (рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 04.03.2010 у справі № 2-1595/10), суд приходить висновку, що не може бути припиненою порука за наявності рішення про стягнення з поручителя на користь кредитора заборгованості за кредитним договором. У діях позивача вбачається прагнення переглянути в межах цієї справи судове рішення, прийняте в іншій справі - №2-1595/10, що є неприпустимим. Згідно статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши доводи сторін, перевіривши обставини справи в сукупності з наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання договору поруки припиненим не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed