Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

У вересні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка виникла за договором № б/н від 02.12.2013 року станом на 18.08.2019 року в сумі 22996,86 грн. На обґрунтування своїх вимог Банк зазначив, що відповідач [PERSON] , який отримав кредит у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, всупереч умовам укладеного договору, зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого в нього станом на 18.08.2019 року склалась заборгованість перед позивачем в розмірі 22996,86 грн., з яких: 0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 10710,57 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 8965,01 грн. - нарахована пеня, 1750,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1071,28 грн. - штраф (процентна складова), яку [PERSON] добровільно не погашає. Сторони в судове засідання не з`явились. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він підтримав заявлені позовні вимоги та просив справу слухати у відсутності представника позивача. Від представника відповідача до суду надійшла заява, в якій він просив справу слухати у його та відповідача відсутності, у поданому відзиві просив у позові відмовити повністю, оскільки заборгованість за тілом кредиту та відсотками відсутня, а тому підстав для задоволення позову немає, окрім того просить застосувати строки позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Судом встановлено, що підставою виникнення прав та обов`язків між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] є договір № б/н від 02.12.2013 року, укладений між сторонами, який складається з анкети-заяви відповідача від 02.12.2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. В позові АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.12.2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак, всупереч умовам укладеного договору, зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, внаслідок чого в нього станом на 18.08.2019 року склалась заборгованість перед позивачем в розмірі 22996,86 грн., з яких: 0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 10710,57 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 8965,01 грн. - нарахована пеня, 1750,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1071,28 грн. - штраф (процентна складова, яку він добровільно не погашає. Однак судом при встановленні обставин та перевірки їх дослідженими судом доказами, наданими позивачем, не встановлено прав та обов`язків сторін по договору надання кредиту, а саме на яких умовах надавався кредит відповідачу. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування по даній цивільній справі є права і обов`язки сторін, які передбачені умовами договору № б/н від 02.12.2013 року, який складається з анкети-заяви відповідача від 02.12.2013 року, Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Аналіз наданих суду позивачем доказів, щодо такої обставини як встановлення кредитного ліміту, його зміни під час дії договору, свідчить про те, що такий доказ суду не наданий. Позивач вказує, що [PERSON] підписавши заяву, підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Втім, заява не містить відомостей про те, що він не лише ознайомився зі змістом Умов та правил надання банківських послуг, а й отримав ці умови та правила, з якими він погодився, про що має бути його підпис в цьому документі. За відсутності у сторони цих стандартних умов та правил банку, які є невід`ємною частиною договору, оскільки містять його істотні умови, які в анкеті-заяві не викладені, сторона не має можливості свідомо здійснити своє волевиявлення при укладенні договору та дотримуватися його умов, тобто визначити свою поведінку за цими правилами, що є необхідною умовою для вільного волевиявлення особи при укладенні правочину, передбаченого ч. 3 ст. 203 ЦК України. Окрім того, з наданої копії анкети-заяви вбачається, що відповідач не надавав згоди на отримання і оформлення картки «Універсальна», оскільки у відповідній графі заяви відсутні будь які відмітки. Надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 02.12.2013 року та інші матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач ознайомився та погодився саме з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, витяги з яких надані позивачем на обґрунтування своїх вимог, відтак вказані Умови та Правила не є частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Вказані висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, де зазначено, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. У зв`язку із цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. АТ КБ «ПриватБанк» не доведено факту отримання відповідачем [PERSON] , за кредитним договором № б/н від 02.12.2013 року, кредитних коштів у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Так, в анкеті-заяві від 02.12.2013 року, взагалі не вказано суму кредитного ліміту яку АТ КБ «ПриватБанк» надає [PERSON] , а також не зазначена процентна ставка за користування позиченими коштами. Окрім того, в позовній заяві вказано, що станом на 18.08.2019 року заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за нарахованими відсотками у [PERSON] немає (0,00 грн.), а тому не відомо, яким чином та від якої суми нараховувалась заборгованість за простроченим тілом кредиту, нарахована пеня за прострочене зобов`язання, нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи. Наданий суду позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом з огляду на вимоги ч.1 ст. 77 ЦПК України, так як не містить інформації щодо умов договору та обставин його виконання, не містить інформації про розмір встановленого позивачем кредитного ліміту, окрім того, сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком та складений в односторонньому порядку, за умови невизнання її розміру відповідачем, не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором. Що стосується вимоги позивача стягнути з відповідача одночасно нараховані пеню та штраф, суд зазначає, що вона не може бути задоволена з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Верховний Суд України висловив правову позицію у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року, вказавши, що згідно ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Окрім того, згідно ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тобто, позовна давність стосовно вимог банку стягнути пеню та штрафи є спеціальною та становить один рік. Відтак, враховуючи, що останній платіж [PERSON] був здійснений 26 квітня 2017 року, в той час як вимоги Банку щодо стягнення з позичальника пені та штрафів заявлені лише 30 вересня 2019 року, тобто з пропуском встановленого законом строку спеціальної позовної давності, а тому відповідні вимоги щодо стягнення з [PERSON] неустойки задоволенню не підлягають. В той же час, суд не погоджується із твердженням представника відповідача про те, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності, який встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими відсотками. Із положень ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України слідує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Останній платіж [PERSON] був здійснений 26 квітня 2017 року, тоді як АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду 30 вересня 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, установленого ст. 257 ЦК України. Однак, враховуючи вищевикладене та те, що позов не містить посилання на докази, які б підтверджували ті обставини, що відповідач порушив обов`язок повернення кредиту та сплати процентів за його користування (заборгованість за тілом кредиту та нарахованими відсотками - 0,00 грн.), позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як рішення ухвалено на користь відповідача, то понесені позивачем і документально підтверджені витрати на сплату судового збору в сумі 1921,00 грн., не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed