Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач являється власником вищезазначеного будинку. В ньому зареєстрований її син [PERSON] , однак там не проживає більше десяти років. Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу розпорядженню своєю власністю, що й стало підставою звернення до суду. Ухвалою суду від 18.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Враховуючи неявку відповідача, який був належно повідомлений про місце, дату та час судового засідання та не повідомив про причини неявки, відсутність відзиву, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити рішення в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позов з підстав викладених у ньому та просили суд задовольнити позовні вимоги. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що з 2012 року є сусідкою [PERSON] . Знає про її старшого сина [PERSON] , однак не бачила його з 2012 року. До матері він не приїжджав та в її будинку з того часу не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає відповідача з дитинства, також знає, що він одружився та переїхав до Росії. До матері не приїздить більше 17 років. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] (свідоцтво на 5 а.с.). В будинку [ADDRESS] з 11.12.1990 року зареєстрований [PERSON] однак з лютого 2000 року у ньому не проживає (довідки на 13, 25 а.с.). Відповідно до нотаріально посвідченої заяви, [PERSON] не заперечує проти зняття його є реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] (на 53-54 а.с.). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки судом встановлено, що права та інтереси позивача, як власника порушуються, та враховуючи ту обставину, що відповідач не проживає в будинку понад встановлені законом строки, позовні вимоги є законними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 768,40 грн в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved