Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

У грудні 2019 р. позивач звернулася до суду зі вказаним позовом, уточнивши його в січні 2020 р.. В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала на підприємстві відповідача з 03.04.2008 р. по 06.12.2019 р. машиністом конвеєра на дробильній фабриці, внаслідок чого у неї було встановлено професійні захворювання: - радикулопатія шийна та попереково-крижова з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язово-тонічним і периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечелопаткового періартрозу, остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів і колінних суглобів; - хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії. Легенева недостатність (пиловий бронхіт, емфізема легенів); - нейросенсорна приглухуватість. Висновком МСЕК від 03.12.2019 р. їй встановлено третя група інвалідності та 65 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, а саме: - 40% по радикулопатії, 20% ХОЗЛ, 5% - по туговухості. Просить стягнути з відповідача на свою користь 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач працювала на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів - 11 років 6 місяців, що на чотири роки перевищує стаж роботи за Списком № 1, необхідний жінкам для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Отже, саме тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці залежить виключно від нього самого і не залежить від роботодавця. Під час прийому на роботу та після кожної атестації робочих місць, позивач був під розписку проінформований про умови праці та про наявність на її робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. За роботу в шкідливих умовах праці відповідач надає працівникам встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, зокрема, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування, перераховує до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплат пенсій за віком на пільгових умовах за Списками № 1 та № 2. Вказане свідчить про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у продовженні роботи в шкідливих умовах праці. Позивачем не доведено характер і обсяг своїх моральних, фізичних чи душевних страждань. Просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у період з 03.04.2008 р. по 06.12.2019 р. машиністом конвеєра на дробильній фабриці № 1 ПрАТ «Північний ГЗК». Звільнилася з підприємства 06.12.2019 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності (а.с. 12-16). Працюючи у відповідача протягом тривалого часу, а саме 11 років 6 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримала професійні захворювання та висновком МСЕК від 03.12.2019 р. [PERSON] було встановлено третя група інвалідності та 65 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, а саме: - 40% по радикулопатії, 20% ХОЗЛ, 5% - по туговухості (а.с. 10-11). Із дослідженого акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 17.10.2019 р. слідує, що позивачу встановлено професійні захворювання: - радикулопатія шийна та попереково-крижова з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язово-тонічним і периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечелопаткового періартрозу, остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів і колінних суглобів; - хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії. Легенева недостатність (пиловий бронхіт, емфізема легенів); - нейросенсорна приглухуватість (а.с. 17-21). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 21.05.2019 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є те, що в процесі роботи позивач підпадала під вплив підвищених параметрів важкості праці та пилу. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працювала тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме її дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, враховуючи те, що позивачу первинно встановлено 65 % втрати працездатності, третя група інвалідності, а також характер захворювань, пов`язаних із спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Воназмушена змінити звичний спосіб життя - постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють її життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок її життя, порушили її нормальні життєві зв`язки, для чого вона повинна прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 110000 грн. за встановлені 65 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 768,80 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237 -1, КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial