Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

У вересні 2021 року Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якій просить суд відібрати малолітню, [PERSON] , [INFO] , від матері, [PERSON] , без позбавлення її батьківських прав. Позовні вимоги мотивовані тим, що до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшло повідомлення, що за адресою: [ADDRESS] , проживає мати з новонародженою дитиною в антисанітарних умовах. 28.08.2021 спеціалісти Служби відвідали вказану адресу та встановили, що дійсно за вказаною адресою проживає [PERSON] , [INFO] , з новонародженою дитиною, [PERSON] , [INFO] . Умови проживання для новонародженої дитини незадовільні. В квартирі антисанітарія. Речі розкидані, відсутні двері в кімнатах, шибки в вікнах, відсутня ванна кімната, відсутнє світло в квартирі. Квартира не придатна до проживання дитини. Державна реєстрація проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Дитина не зареєстрована та проживала разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . 28.08.2021 за результатами оцінки рівня безпеки дитини та фактів безпосередньої загрози її життю або здоров`ю Службою були вжиті невідкладні заходи до забезпечення її безпеки - негайне відібрання дитини. Того ж дня дитину було передано до Київського міського будинку дитини «Берізка» на повне державне утримання, де вона перебуває по теперішній час. Зазначені дії відповідача, на думку позивача, відповідно до ст. 170 Сімейного кодексу України, є підставою для відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав. У позовній заяві також зазначається, що оскільки є суттєві порушення прав малолітньої [PERSON] , [INFO] , з боку її матері, а малолітня в силу свого віку, освіти та матеріального становища на даний час, неспроможна самостійно захищати свої права в суді, невиконання матір`ю в повному обсязі своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, негативно впливає на її здоров`я та розвиток, визначення соціального статусу дітей, тому Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, звертається з даним позовом до суду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 08.10.2021. У підготовче засідання 08.10.2021 з`явилися представник позивача та відповідачка. Судом оголошено перерву до 18.11.2021 для надання можливості відповідачці ознайомитися з позовною заявою з додатками та висловити свою позицію. У підготовче засідання 18.11.2021 сторони з`явились. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 18.11.2021, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 17.12.2021. У судове засідання 17.12.2021 представник позивач з`явилась та надала пояснення, в яких підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про що свідчить її розписка (а.с. 55), причини неявки суду не повідомила. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27.08.2021 Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] вказані [PERSON] та [PERSON] . Реєстрація народження дитини проведена згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Дитина не зареєстрована та проживала разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . До Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшло повідомлення, що за адресою [ADDRESS] проживає мати з новонародженою дитиною в антисанітарних умовах. 28.08.2021 спеціалісти Служби відвідали вищевказану адресу та встановили, що дійсно за вказаною адресою проживає [PERSON] з новонародженою дитиною [PERSON] , [INFO] . Умови проживання для новонародженої дитини незадовільні: в квартирі брудно, антисанітарія, речі розкидані, відсутні двері в кімнатах, шибки в вікнах, відсутня ванна кімната, електроенергія відключена. Квартира не придатна до проживання дитини. Для виховання та розвитку дитини умови проживання не створені. Дані висновки відображено в Акті обстеження умов проживання дитини від 28.08.2021. 28.08.2021 за результатами оцінки рівня безпеки дитини та фактів безпосередньої загрози її життю або здоров`ю Службою були вжиті невідкладні заходи до забезпечення її безпеки - негайне відібрання дитини. Того ж дня дитину було передано до Київського міського будинку дитини «Берізка» на повне державне утримання, що підтверджується заявою [PERSON] від 28.08.2021 та Актом про факт передачі дитини. Крім того, в матеріалах справи містяться письмові пояснення [PERSON] від 30.08.2021, в яких вона зазначила, що після виписки з пологового будинку вона приїхала до квартири, в якій проживала до пологів ( [ADDRESS] ), до свого цивільного чоловіка, але 28.08.2021 вона була змушена написати заяву у соціальну службу з проханням тимчасово влаштувати дитину до дитячого будинку « Берізка », поки вона не налагодить свої побутові умови. За адресою, за якою [PERSON] зареєстрована, вона проживати не має змоги, оскільки у неї не налагоджені стосунки з родичами. Наразі вона шукає інше житло для проживання з дитиною. Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як передбачено статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. За приписами ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків, або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або органові опіки та піклування. Так, відповідно до п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України суд може постановити таке рішення у випадку, якщо мати, батько ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Як зазначається у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважив, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К.А. проти Фінляндії» (K.A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61) (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). З огляду на викладене, суд зазначає, що підставою відібрання дитини без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки: її життя, здоров`я і виховання. Дослідивши докази в їх сукупності,

Outcome: approved