Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

У грудні 2015 року, позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій уточнивши позовні вимоги, просила встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] наступним чином: у її користування виділити житлову кімнату 1 площею 17,1 кв.м., у користування [PERSON] виділити житлову кімнату 2 площею 9,8 кв.м., у користування відповідача [PERSON] залишити кімнату 3 площею 12,2 кв.м., місця загального користування, а саме: кухня площею 7,5 кв.м., ванна кімната площею 2,7 кв.м., вбиральня площею 1,2 кв.м., коридор площею 12,8 кв.м., вбудована шафа площею 1,9 кв.м., балкон 2,67 кв.м., лоджія 3,0 кв.м. - залишити в загальному користуванні. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вищевказана квартира на підставі свідоцтва про право приватної власності належить їй, [PERSON] та [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. На даний час у спірній квартирі проживає вона разом з матір'ю [PERSON] та відповідачем [PERSON] Відповідач проживаючи у квартирі відмовляється сплачувати комунальні платежі, які нараховуються на його ім'я, що є обтяжуючим фактором для позивача. Оскільки проживаючи в одному житловому помешканні з відповідачем, сторони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, у позасудовому порядку вирішити даний спір не надалося можливим, позивач була змушена звернутись до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не прибула, направила суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. При цьому зазначила, що наполягає на постановленні по справі заочного рішення. Відповідач до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджено матеріалами справи, про причину неявки суду не повідомив. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що 22 червня 2016 року судом постановлено ухвалу. Третя особа [PERSON] до суду не прибула, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, про причину не явки суду не повідомила. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» до суду не прибув, направив суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, просив прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, дійшов до наступного. Матеріалами справи встановлено та підтверджено, 01 серпня 2001 року органом приватизації Управління житлово-комунального господарства Криворізької міської ради було видано свідоцтво [NUMBER] про право власності на житло, згідно якого квартира [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Вказана квартира складається з трьох ізольованих кімнат, загальною площею 67,5 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м., розташована на 7-му поверсі 9-ти поверхового будинку (а.с. 4-5). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8). Згідно довідки ЖЕО № 31, станом на час звернення з позовом до суду, в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Судом встановлено, що сторони не можуть визначитись з порядком користування квартирою, у зв'язку з чим 14 грудня 2015 року, [PERSON] та [PERSON] звернулись до директора ТОВ «УЮТ-2011» з заявою, в якій просили розділити особово-фінансовий рахунок для оплати житлово-комунальних послуг між ними з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, оскільки відповідач не сплачує комунальні послуги та не бере участі у витратах по утриманню квартири. За результатами розгляду заяви, [PERSON] та [PERSON] отримали відмову, відповідно до якої для переоформлення або розподілу фінансово-особового рахунку необхідна згода власника та співвласників житлового приміщення та між ними має бути визначений порядок користування житловим приміщенням. Згода [PERSON] надана не була, у зв'язку з чим заявникам запропоновано звернутися до суду (а.с. 9-10). Відповідно до ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 1 ст. 369 Цивільного кодексу України закріплено, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З роз'яснень, наданих у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику за позовами про захист приватної власності» (з послідуючими змінами та доповненнями) вбачається, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що на даний час у її фактичному користуванні знаходиться кімната 1 площею 17,1 кв.м., у користуванні [PERSON] знаходиться кімната 9,8 кв.м., просить виділити у користування відповідача кімнату 3 площею 12,2 кв.м., залишивши у загальному користуванні - кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу, балкон та лоджію. Згідно плану квартири, спірна квартира є трикімнатною, всі жилі кімнати ізольовані, а тому суд погоджується з доводами позивача, що такий порядок користування квартирою не порушить житлових умов співвласників квартири. Згідно ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 360 ЦК України, співвласники квартир багатоквартирних будинків зобов'язані брати участь у загальних витратах утримання будинку та прибудинкової території. Відповідач будучи співвласником квартири та проживаючи у квартирі, відмовляється сплачувати свою частку за спожиті житлово-комунальні послуги, що для позивача та третьої особи [PERSON] є обтяжуючим фактором. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в сукупності. Таким чином, ґрунтуючись на вищевказаному, аналізуючи зібрані в справі докази, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, не порушують права співвласників житлового помешкання, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved