Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому просить визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що з відповідачем 05 серпня 1984 року зареєстрували шлюб. За період проживання з відповідачем ними було придбано 1/2 частину житлового будинку. Інша 1/2 частина житлового будинку була подарована їй відповідно до договору дарування. Вона запропонувала відповідачеві в порядку досудового врегулювання добровільно поділити спільне майно, але відповідач відмовився, тому з даним позовом вона змушена звернутись до суду. Від позивачки [PERSON] надійшла заява, в якій вона позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити, справу просила розглянути без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про слухання справи, тому суд ухвалив провести по даній справі заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 4\~ЦПК\~України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони з 05 серпня 1984 року перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.6). Як видно з копії договору обміну від 26 грудня 2003 року [PERSON] та [PERSON] поміняли належні їм на праві приватної власності житловий будинок та 1/2 частину житлового будинку (а.с.5). З копії договору дарування від 23 грудня 2003 року видно що [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частину житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] (а.с. 6). З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником 1/2 частки домоволодіння розташованого в [ADDRESS] є [PERSON] та з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником 1/2 частки домоволодіння розташованого в [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.13). Враховуючи, що спірне майно придбано подружжям під час шлюбу, тому до даних правовідносин необхідно застосовувати норми Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. У відповідності до п.22, 23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Главою 8 Сімейного кодексу України (надалі СК України) регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відтак, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що майно є об`єктом права спільної сумісної власності і підлягає поділу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved