Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

У грудні 2020 року Державне підприємство (далі - ДП) «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього на свою користь 4 791,67 грн, які були виплачені в рахунок невідпрацьованого періоду робочого року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що Наказом від 19 жовтня 2018 року № 1978 відповідача було прийнято на роботу з 22 жовтня 2018 року до цеху № 4 на посаду випробувача-механіка двигунів по 3 розряду. Наказом від 28 лютого 2019 року № 394 відповідача з 01 березня 2019 року було переведено на посаду фахівця з мобілізаційної роботи. 05 березня 2020 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою про надання щорічної відпустки з 16 березня 2020 року в кількості 24 календарних днів. Наказом від 06 березня 2020 року № 453 відповідачу було надано відпустку з 16 березня 2020 року по 08 квітня 2020 року. Позивачем проведено оплату відпустки в розмірі 8 846,16 грн, з яких: 5 897,44 грн за період з 16 березня 2020 року по 31 березня 2020 року та 2 948,72 грн за період з 01 квітня 2020 року по 08 квітня 2020 року. 09 квітня 2020 року відповідач не з`явився на ДП «Авіакон», не попередивши про відсутність на роботі керівника структурного підрозділу. 13 квітня 2020 року начальник відділу кадрів ДП «Авіакон» повідомив директора підприємства службовою запискою, що 12 квітня 2020 року йому зателефонував відповідач та пояснив, що працевлаштувався в місті Києві та не заперечує проти його звільнення за прогул без поважних причин. Наказом від 07 травня 2020 року № 798 відповідача було звільнено за прогул без поважних причин на підставі частини четвертої статті 40 КЗпП України, про що останнього було повідомлено листом від 08 травня 2020 року № 1529. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 4 791,67 грн за 13 днів відпустки, що були надані у рахунок невідпрацьованої частини робочого часу, оскільки станом на дату звільнення останнього відсутня сума нарахованої заробітної плати і у позивача відсутня можливість утримання вказаної суми. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом. Відповідно до ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року змінено порядок розгляду вказаної справи та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і надано відповідачу 15-денний термін для надання відзиву. Представник позивача в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у заяві, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не викликались, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вислухавши представника позивача Слободчикову Є. В. , вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Суд установив, що [PERSON] з 22 жовтня 2018 року прийнятий на посаду випробувача-механіка двигунів по 3-му розряду до цеху № 4 ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон», що підтверджується наказом про прийняття на роботу від 19 жовтня 2018 року № 1978 та відповідним записом в трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] . Згідно з Наказом від 28 лютого 2019 року № 394 [PERSON] з 01 березня 2019 року переведений на посаду фахівця з мобілізаційної роботи. Наказом від 06 березня 2020 року № 453 [PERSON] , за його заявою, було надано відпустку з 16 березня 2020 року на 24 календарні дні основної відпустки, з виплатою оздоровчих. Позивачем проведено оплату відпустки в розмірі 8 846,16 грн, з яких: 5 897,44 грн за період з 16 березня 2020 року по 31 березня 2020 року та 2 948,72 грн за період з 01 квітня 2020 року по 08 квітня 2020 року, на вказаний відповідачем в заяві розрахунковий рахунок, що підтверджується рахунковим листком [PERSON] за березень 2020 року та відомістю про виплату грошей від 12 березня 2020 року № 00000706. Згідно з доповідною запискою начальника відділу кадрів від 09 квітня 2020 року відповідач 09 квітня 2020 року не з`явився на роботі, про відсутність на роботі нікого не попередив, на телефонні дзвінки не відповідав. Відповідно до службової записки начальника відділу кадрів від 13 квітня 2020 року [PERSON] в телефонному режимі 12 квітня 2020 року повідомив, що працевлаштувався в місті Києві та не заперечує проти його звільнення за прогул без поважних причин. Відповідно до Наказу директора підприємства [PERSON] від 07 травня 2020 року № 798 [PERSON] , фахівця з мобілізаційної роботи, звільнено 09 квітня 2020 року, у зв`язку з прогулом без поважних причин, згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП. Як вбачається з службової записки головного бухгалтера [PERSON] та начальника відділу розрахунків з оплати праці [PERSON] від 20 травня 2020 року, відділом розрахунків з оплати праці був виконаний розрахунок суми за 13 календарних днів щорічної відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року, та підлягають утриманню або стягненню у сумі 4 791,67 грн. Згідно з положеннями статті 22 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відрахування, передбачене частиною першою цієї статті, не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи у зв`язку з: 1) призовом або прийняттям (вступом) на військову службу, направленням на альтернативну (невійськову) службу; 2) переведенням працівника за його згодою на інше підприємство або переходом на виборну посаду у випадках, передбачених законами України; 3) відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку з істотною зміною умов праці; 4) змінами в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скороченням чисельності або штату працівників; 5) виявленням невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, що перешкоджають продовженню даної роботи; 6) нез`явленням на роботу понад чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, якщо законодавством не встановлено більш тривалий термін збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні; 7) поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 8) направленням на навчання; 9) виходом на пенсію. Відрахування із заробітної плати за невідпрацьовані дні відпустки у разі смерті працівника не провадиться. Таким чином, відповідач [PERSON] був звільнений до закінчення робочого року за прогул без поважних причин, у рахунок якого він вже одержав відпустку, тобто, кошти за щорічну основну відпустку були отримані ним у повному обсязі, хоча відпрацьована була лише частина робочого року. При цьому утримати борг працівника перед роботодавцем під час його звільнення було неможливим, оскільки на момент звільнення у відповідача була відсутня сума нарахованої заробітної плати. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 127 Кодексу законів про працю України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності таких трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. При цьому відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Разом з тим, згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, законом встановлено два виключення із наведеного вище загального правила: по-перше, якщо виплата перелічених платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14, постановах Верховного Суду від 02 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17, від 20 лютого 2018 року у справі № 174/406/16-ц, від 07 березня 2018 року у справі № 517/186/17, від 28 березня 2018 року у справі № 173/166/17, від 03 травня 2018 року у справі № 473/2859/17, від 20 червня 2018 року у справі № 501/2500/15, від 26 червня 2018 року у справі № 174/404/16-ц. За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц). Водночас добросовісність (як одна із засад цивільного законодавства згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (зокрема, постанова Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 449/1154/14). Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема Об`єднана палата Касаційного цивільного суду, доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (зокрема, постанови Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 390/34/17, від 07.08.2019 р. у справі № 496/1561/16-ц). Зважаючи на наведені законодавчі норми і правові висновки Верховного Суду, беручи до уваги встановлені судом обставини, суд вважає, що в даному випадку позивач, надаючи відповідачу відпустку, частина з якої була надана у рахунок невідпрацьованого робочого часу, розраховував на добросовісність відповідача, розумно покладаючись на те, що він після закінчення відпустки вийде на роботу та продовжить працювати. Відтак, на переконання суду, має місце недобросовісність з боку набувача - відповідача, який використав відпустку, частина з якої була надана у рахунок невідпрацьованого часу, після чого без поважних причин на роботу не з`явився, у зв`язку з чим його було звільнено за прогул. Таким чином судом встановлено, що частина суми за невідпрацьовані 13 календарних днів щорічної основної відпустки підлягає поверненню відповідачем. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, не надавши відзиву до суду, приведені позивачем обставини не спростував. Зважаючи на викладене вище, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» підлягають задоволенню. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 2 102 грн, підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved