Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із даним\~ позовом, в обґрунтування якого вказав, що йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 15.12.2006 року, виданого Управлінням міського майна м. Маріуполя належить 1/2 частка житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Інша 1/2 частка належить відповідачці [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину №3-518 від 08.04.2010 року, виданого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою. Вказана квартира є двокімнатною, її загальна площа складає 44,7 кв.м, житлова 27,3 кв.м та складається з двох кімнат площею 17,0 кв.м та 10,3 кв.м, кухні площею 7,5 кв.м, вбиральні площею 0,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,1 кв.м, коридору площею 4,7 кв.м, вбудованої шафи 0,3 кв.м та лоджії площею 2,0 кв.м. Протягом усього часу квартира здавалася оренду, кошти за яку забирала відповідачка та витрачала на власні потреби. За час оренди накопичились великі борги за сплату комунальних послуг, які залишились непогашеними на теперішній час. Будучи зареєстрованим у спірній квартирі, позивач вимушений проживати разом із дружиною [PERSON] у трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка на праві спільної сумісної власності у рівних долях належить відповідачці [PERSON] , дружині позивача - [PERSON] та [PERSON] . Відповідачка, будучи одруженою, від часу реєстрації шлюбу разом із чоловіком та сином проживали у квартирі чоловіка за адресою: [ADDRESS] . У вересні 2014 року відповідачка разом із родиною виїхали до Республіки Білорусь та повернувшись стала проживати разом із позивачем та його дружиною за адресою: [ADDRESS] . Його сумісне проживання разом із відповідачкою стало нестерпним, постійно виникають конфлікти, сварки, в тому числі у присутності малолітнього онука, внаслідок чого позивач вимушений був переїхати до спірної квартири. Вирішити питання виділу в натурі часток квартири не вбачається можливим, оскільки квартира розташована на другому поверсі, а тому неможливо облаштувати 2 окремі входи до неї та перепланувати приміщення загального користування. Крім того, позивач зазначив, що є особою похилого віку, наприкінці 2018 року переніс урологічну хворобу, а у квітні 2019 року травматологічну операцію, тому потребує стороннього догляду, який може забезпечити дружина, яка вимушена буде проживати разом із ним у кімнаті. У зв`язку із зниженням рухливості та вільного пересуватися, для підтримання нормального стану здоров`я, профілактики серцево-судинних хвороб, позивачу необхідно щоденно дихати свіжим повітрям, тому аби мати таку можливість, залишаючись у квартирі, він має кожного дня виходити на лоджію, що замінить перебування на вулиці. На підставі викладеного, просить встановити наступний порядок користування квартирою, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а саме: виділити [PERSON] в користування житлову кімнату №1 житловою площею 17,0 кв.м та лоджію площею 2,0 кв.м., виділити [PERSON] в користування житлову кімнату №2 житловою площею 10,3 кв.м, приміщення коридору, вбиральні, ванної кімнати, вбудованої шафи та кухні визначити об`єктами спільного користування та стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 768,40 грн. У березні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою про визначення порядку користування квартирою, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а саме: виділити [PERSON] в користування житлову кімнату №1 житловою площею 17,0 кв.м та лоджію площею 2,0 кв.м., виділити [PERSON] в користування житлову кімнату №2 житловою площею 10,3 кв.м, приміщення коридору, вбиральні, ванної кімнати, вбудованої шафи та кухні визначити об`єктами спільного користування. В обґрунтування якої зазначила, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину № [NUMBER] від 08.04.2010 року, виданого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою належить 1/2 частка вищевказаної квартири. Іншим співвласником 1/2 частки є [PERSON] , яка належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 15.12.2006 року, виданого Управлінням міського майна м. Маріуполя. Вказана квартира є двокімнатною, її загальна площа складає 44,7 кв.м, житлова 27,3 кв.м та складається з двох кімнат площею 17,0 кв.м та 10,3 кв.м, кухні площею 7,5 кв.м, вбиральні площею 0,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,1 кв.м, коридору площею 4,7 кв.м, вбудованої шафи 0,3 кв.м та лоджії площею 2,0 кв.м. З моменту набуття [PERSON] права власності на квартиру, склався певний порядок її користування, а саме доцільно було здавати в оренду, оскільки сторони проживати там не збиралися, що і відбувалося до квітня 2019 року. В період з 2014 по 2018 року здачею квартири в оренду займалася виключно дружина позивача [PERSON] . Оплата комунальних послуг проводилися регулярно. В подальшому орендарі були виселені, на що [PERSON] не давала своєї згоди. Крім того, зазначила, що їй на праві приватної власності належить 1/3 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , де вона фактично зареєстрована та проживає разом із сином [PERSON] . Відношення до квартири чоловіка вона не має, оскільки вказана квартира не є спільно нажитим майном. Після її повернення з Республіки Білорусь у червні 2019 року, [PERSON] перешкоджав вселенню до квартири [ADDRESS] , що виражалось в нанесенні їй легких фізичних ушкоджень, криками, образами, погрозами, що відбувалось на очах у дитини. [PERSON] робив спроби врегулювати спір по спірній квартирі, однак це тільки виражалось в погрозах. Вказала, що в неї наявне хронічне, невиліковне захворювання «Розсіяний склероз», яке прогресує, тому вона постійно потребує медичної допомоги, оскільки в неї погіршився зір, німіють кінцівки, втрачається мова. Крім того, задоволення первісної позовної заяви та виділення [PERSON] більшої кімнати буде зачіпати інтереси її малолітнього сина. На підставі викладеного, зважаючи на те, що спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири, а конфлікти між сторонами перешкоджають домовленістю, просить задовольнити зустрічну позовну заяву. Позивачем за первісним позовом подано письмовий відзив на зустрічну позовну заяву, в задоволенні якої просив відмовити у зв`язку із недоведеністю та необґрунтованістю. Відповідачкою за первісним позовом подано заперечення проти відзиву на зустрічну позовну заяву, в якій зустрічні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат Басівський В.О. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. В задоволенні зустрічних позовних вимог просили відмовити з підстав, викладених у відзиві. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] задовольнити зустрічну позовну заяву та відмовити у задоволенні первісних позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову та про відмову у зустрічному позові з наступних підстав. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 15.12.2006 року, виданого Управлінням міського майна, належить 1/2 частка квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер №18297568. [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину №3-518 від 08.04.2010 року, виданого Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою, належить 1/2 частка квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 09.12.2011 року. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого МКП «Маріупольське БТІ» 23 грудня 2009 року, квартира [ADDRESS] розташована на 2 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 2 кімнат з житловою площею 27,3 кв.м., в тому числі 1-а кімната 17,0 кв.м, 2-а кімната 10,3 кв.м, кухня площею 7,5 кв.м, вбиральні 0,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,1 кв.м, коридору 4,7 кв.м, вбудованої шафи 0,3 кв.м., загальною площею 44,7 кв.м. Судом встановлено, що вказана квартира здавалася в оренду, що підтверджується договорами найму житлового приміщення від 10.12.2014 року, 21.09.2018 року та 13.02.2020 року, стороною наймодавця за останніми двома договорами\~ найму (оренди) є відповідачка за первісним позовом [PERSON] . Сторонами надано квитанції про сплату за користування комунальними послугами у квартирі [ADDRESS] , з яких вбачається наявність заборгованості за надані послуги. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 14.02.2006 року належить 1/3 частка квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , де вона і зареєстрована разом із сином [PERSON] , [INFO] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] постійно хворіє, потребує стороннього догляду. Проживати разом із [PERSON] неможливо, оскільки вона та її чоловік дуже конфліктні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 2008 року проживає у квартирі [ADDRESS] , яка належить йому на праві приватної власності, з 2018 року проживає один. Зазначив, що сторони проживають однією сім`єю, позивач знущається над нею, ображає, викидає речі, через що доводилось викликати поліцію. Сина до себе забрати не може, оскільки проживає з іншою жінкою, пояснив також, що\~ з [PERSON] знаходиться у шлюбі. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав Відповідно ст. 155 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. В п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15. Судом встановлено, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні з діагнозом: захворювання передміхурової залози, хронічна затримка сечовипускання, камінь сечового міхура, хронічний цистит, атеросклеротичний кардіосклероз, в період з 17.04.2019 року по 26.04.2019 року перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні №1 з діагнозом: лівобічний коксартроз ІІІ-ІV ст., больовий синдром, порушення опори, ходи, переніс оперативне лікування. [PERSON] перебуває на обліку з діагнозом Розсіяний склероз, періодично знаходиться на стаціонарному лікування по вказаному захворюванню. Судом не приймаються до уваги докази, подані стороною первісного відповідача [PERSON] стосовно образ, провокацій та насильства в родині з боку первісного позивача [PERSON] , оскільки не заперечуються останнім та не відносяться до предмету спору. Враховуючи виниклі стосунки між сторонами, похилий вік позивача, який потребує постійного стороннього догляду з боку дружини, яка повинна проживати разом із ним для його догляду, враховуючи стан його здоров`я та перенесені операції, а також той факт, що вказана квартира є його єдиною власністю, неможливість сторін у добровільному порядку встановити порядок користування спільною квартирою, з урахуванням статей 358, 391 ЦК України, а обидві сторони заявили вимоги про встановлення порядку користування квартирою,\~ суд вважає встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , запропонований позивачем у первісному позові, а саме: виділити [PERSON] кімнату №1 житловою площею 17,0 кв.м та лоджію 2,0 кв.м, виділити [PERSON] кімнату №2 житловою площею 10,3 кв.м. Заначений порядок користування не буде порушенням права власності іншого співвласника, а також не зачепить інтереси малолітньої дитини [PERSON] , 2011 року народження, оскільки [PERSON] крім вказаної квартири, залишається власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] , у малолітнього [PERSON] є рідний батько, який згідно ст.180 СК України зобов`язаний утримувати дитину, а також є власником трикімнатної\~ квартири. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, суд, зважаючи, що його вимоги є взаємовиключними з вимогами первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, щодо яких суд дійшов висновку про їх задоволення, а тому вимоги зустрічного позову задоволенню не підлягають. Позивачем при подачі позову був сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 768,40 грн. Враховуючи викладене ст. ст. 317-319, 321, 355, 356, 358 ЦК України,

Outcome: approved