Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловою площею будинку [ADDRESS] . Вказуючи на те, що їй на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Крім неї в будинку ще зареєстрована [PERSON] , однак в будинку вона не проживає більше 20 років, вона неодноразово просила її знятися з реєстрації, але вона відмовляється. Факт реєстрації [PERSON] в належному їй будинку створює незручності, оскільки вона позбавлена можливості отримати субсидію по оплаті комунальних послуг, а сама відповідачка не надає їй допомоги по оплати комунальних послуг у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі, та пояснила суду, що [PERSON] є онукою її довірителя, в будинку вона зареєстрована разом зі своїми неповнолітніми дітьми, проте питання про зняття з реєстрації дітей [PERSON] не ставиться, а лише відносно відповідачки, яка в будинку не проживає багато років, комунальні послуги не сплачує, а її реєстрація в будинку позбавляє позивачку отримати субсидію, що створює їй матеріальні незручності, оскільки вона є пенсіонеркою. [PERSON] в судовому засіданні вимоги не визнала та пояснила, що дійсно через конфлікт який стався між її бабусею та її матір`ю вона з 16 років в будинку не проживає та проживає разом зі своїм чоловіком та дітьми у будинку її матері в [ADDRESS] . До часу звернення позивача до суду вона періодично відвідувала позивачку, але проживати в будинок вона не поверталася, перешкод їй в користуванні будинком ніхто не чинив, комунальні послуги вона не сплачує через відсутність у неї на це коштів. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 29 грудня 1979 року та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.07.2019 року реєстраційний номер 1874268532214, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок під [ADDRESS] (а.с.4-5). Згідно довідки виконавчого комітету Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 20 вересня 2019 року за вих. № 11215 в будинку [ADDRESS] зареєстровані позивач - [PERSON] , відповідач [PERSON] та правнуки позивача - діти відповідача: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов комісії у складі депутата Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 11 вересня 2019 року, в будинку [ADDRESS] , зареєстровані проте не проживають: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). В судовому засіданні сама [PERSON] підтвердила, що з 16 років в будинку належному позивачу вона не проживає, а разом зі своєю сім`єю проживає за адресою: [ADDRESS] в будинку, що належить її матері, а будинок в якому вона зареєстрована перестала відвідувати з часу звернення [PERSON] , тобто більше року, що підтверджується наданими в судовому засіданні її особистими поясненнями. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц, нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Факт не проживання [PERSON] у спірному будинку підтверджується довідками та актом, відсутність її особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено, що також не заперечувалося в судовому засіданні [PERSON] , яка підтвердила, що разом з родиною проживає за іншою адресою, доказів поважності причин не проживання у спірному будинку, суду надано відповідачкою не було. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживає в спірному будинку, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталася, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несе, перешкод в користуванні їй ніхто не чинив, відтак остання втратила право користуватися цим житлом, що дає підстави суду визнати відповідачку такою, що втратили право користування житловим приміщенням.

Outcome: approved