Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказала, що 01.06.2012 року її чоловік - [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів належне йому майно житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: м. Миколаїв, вул. Чехова 36-Б, у рівних частках їй та відповідачці по даній справі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 29.09.2012 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на вищевказане майно. Державний нотаріус Пятої Миколаївської державної нотаріальної контори 09.10.2013 року видала позивачці: - свідоцтво про право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя; - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавцю 1/2 частину житлового будинку; - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Всього позивач отримала право власності на 3/4 частини житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки за вищевказаною адресою, а відповідач стала власником 1/4 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач посилається на те, що розмір її частки у праві власності на земельну ділянку повинен становити 3/4 частини, тобто відповідати її частці у праві власності на житловий будинок. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Посилаючись на викладене, позивач просить: ? визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Пятою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 09.10.2013, серії ВТ за № 601134; ? визнати за нею право власності на 3/4 частини земельної ділянки за адресою: м. Миколаїв, вул. Чехова 36-Б. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання по справі не зявилася, її представник заперечувала проти задоволення позову через його безпідставність та необґрунтованість. Третя особа Пята Миколаївська державна нотаріальна контора подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність та заперечувала проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, та дослідивши і оцінивши в сукупності надані суду письмові докази по справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 29.09.2012 року помер чоловік позивачки та батько відповідачки по даній справі - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно: - житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: м. Миколаїв, вул. Чехова 36-Б. 01.06.2012 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого заповідав усе належне йому майно у рівних частках, сторонам по даній справі: позивачу (своїй дружині) [PERSON], та відповідачу (дочці) [PERSON] Вказаний житловий будинок належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконкомом Миколаївської міськради 25.08.2012 року. Земельна ділянка, площею 801 кв.м. за даною адресою належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 050913, виданого Миколаївською міськрадою 12.10.2004 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № 809. Із матеріалів справи вбачається, що позивач та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі починаючи з 08.10.1988 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, та заяву позивачки про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, набутому за час шлюбу, державний нотаріус П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] видала позивачці Свідоцтво про право власності від 09.10.2013 року (а.с. 13), на 1/2 частину житлового будинку по вул. Чехова 36-б, як на майно, набуте нею та покійним [PERSON] в період шлюбу. Що ж до вимог позивачки про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Пятою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 09.10.2013 р. серії ВТ за № 601134 (а.с 7), на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: м. Миколаїв, вул. Чехова 36-Б, та визнання за нею права власності на 3/4 частини цієї земельної ділянки, суд знаходить їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню через наступне. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Із матеріалів справи вбачається, що 09.10.2013 року державний нотаріус П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] обґрунтовано, в межах своїх повноважень та на підставі заяви позивачки, видала їй Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Чехова 36 б. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання вищевказаного свідоцтва недійсним та визнання права власності на 3/4 частини цієї земельної ділянки, позивачка та її представник не обґрунтовували їх та не представили суду відповідних доказів, чим не виконали свій обов'язок щодо доказування, який передбачений ст. 10 ЦПК України. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі ст. 88 ЦПК України позивачці не відшкодовуються понесені нею судові витрати через те, що суд відмовив у задоволенні її позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed