Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] /далі- позивач/предявила позов до [PERSON]/далі відповідач/ про стягнення аліментів на повнолітнього сина [PERSON], [INFO],у розмірі 2750 грн. щомісяця. В обгрунтування вимог посилалася на те, що син продовжує навчання у вищому навчальному закладі денної форми навчання на контрактній основі,самостійного доходу не має, в звязку з чим потребує утримання з боку батьків. Відповідач припинив надавати матеріальну допомогу на його утримання, хоча спроможний це робити, оскільки постійно знаходиться на заробітках у м. Києві. За даними Головного управління статистики у м. Києві у листопаді 2016 р. середня номінальна заробітна плата працівників у сфері будівництва склала 6608 грн. щомісячно. Викладені обставини змусили її звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Позивач та представник позивача за дорученням [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов з підстав викладених в ньому та просили задовольнити. У додаткових поясненнях /ас. 55-57/ представник позивача звернув увагу суду на наявність обставин, встановлених судовим рішенням від 6.09.2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, які не підлягають доказуванню при розгляді даної справи згідно з частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/. Зокрема, у згадуваному рішенні відображені та узяті судом до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON], котрі під присягою заявили, що відповідач постійно працює по домовленості та неоднократно виїздив на заробітки. Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON], відповідач зазначав, що відмовляється сплачувати аліменти на утримання сина, оскільки він перестав з ним спілкуватись, а також він має третю групу інвалідності безтерміново і потребує лікування. За станом здоровя не має можливості працювати за наймом. Підтвердив, що за час знаходження справи на розгляді у суді здійснив місячний платіж за навчання [PERSON] на суму 2750 грн, оскільки йому зателефонували з навчального закладу і повідомили, що у разі несплати за навчання його син буде відрахований з університету. Він продав картину власного мистецтва та добавив певну суму заощаджених коштів з пенсії і заплатив за навчання. Третя особа не заперечував проти задоволення позовних вимог і у судовому засіданні 27.01.2017 року надав пояснення, що відповідач був ініціатором його навчання у м. Києві та проплатив навчання за 1 рік навчання. На даний час він знаходиться на повному матеріальному забезпеченні матері, вона оплачує навчання, проживання, харчування, проїзд, мобільний телефон, послуги інтернету тощо. По можливості працевлаштовується і отримує мінливі заробітки, в основному це буває на канікулах. Допитані судом свідки дали покази про таке. Так, Свідок [PERSON] дала покази, що бачила [PERSON] на території комбікормового заводу у смт Краснопілля, де останній виконував наружні роботи. Також бачила як відповідач ходив по торгівельному залу магазину будматеріалів у фірмовій одежі торгового закладу. Свідок [PERSON] дав покази, що відповідач спонукав сина [PERSON] навчатись у м. Києві, певний час оплачував його навчання, а зараз відмовляється це робити. Він неодноразово бачив [PERSON] на території будівельного магазину у фірменному одязі , що указує на його трудові відносини з підприємством. Вони раніше разом працювали на заробітках і виконували різні будівельні роботи. На переконання свідка, відповідач має можливість оплачувати навчання сина. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] записані батьками [PERSON], котрий народився 29 квітня 1998 року у смт Краснопілля, що підтверджується Свідоцтвом про народження серія 1-БП № 152273 від 2.08.2013 /копія ас. 8/. [PERSON] є студентом другого курсу денної форми навчання на контрактній основі Київського університету культури 1V рівня акредитації. Дата зарахування до університету - 1 вересня 2015 року, термін закінчення університету - 30 червня 2019 року, що підтверджується довідкою № 241 від 06.06.2016року та договором № 22990 від 17.08.2015 року / ас. 7,9-12/. Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 141 Сімейного Кодексу України /далі - СК України/ батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обов'язку сплати аліментів, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі №6-186ц14. Згідно з частиною першою статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати їм матеріальну допомогу. Згідно частини першої статті 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, то відповідач не працює та є інвалідом 3 групи довічно, і станом на час звернення з позовом до суду його пенсія складала 1130 грн /ас. 43/. В силу частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, становив 1130 грн. Отже, розмір пенсії відповідача відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Таким чином, ураховуючи, що оскільки утримання дитини віком до 23 років у навчанні є обов'язком батьків і нормами права не передбачено повне звільнення одного із батьків від участі у витратах на дитину, яка продовжує навчання, беручи до уваги матеріальний стан відповідача, що пенсія відповідача відповідає прожитковому мінімуму, суд уважає що [PERSON] спроможний нести витрати на його повнолітню дитину на період навчання, і останній не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він через свій майновий стан не має можливості нести такі витрати. У даному випадку позивач має право на звернення із зазначеними вимогами, але нею не надані належні та допустимі докази про наявність у відповідача інших доходів та заробітку, за рахунок яких він мав би змогу надавати допомогу синові на період навчання в учбовому закладі у розмірі 2750 грн. щомісяця. Посилання представника позивача на наявність обставин, зокрема, покази свідків, встановлених судовим рішенням від 6.09.2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, які не підлягають доказуванню при розгляді даної справи згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України, судом не приймаються до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи. Також судом не приймаються до уваги покази свідків, оскільки вказані ними обставини не указують на наявність у відповідача доходів та заробітку, за рахунок яких він мав би змогу надавати допомогу синові на період навчання у учбовому закладі у розмірі 2750 грн. щомісяця. Згідно з частиною третьою статті 58 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Тому, посилання позивача на обставини щодо спонукання відповідача щоб їх спільний син навчався в учбовому закладі м. Києва не мають правового значення у вирішенні спору про стягнення аліментів. У відповідності до статті 212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При визначені розміру аліментів на утримання повнолітнього [PERSON] суд враховує те, що син сторін потребує в утриманні на період навчання (їжа, одяг, комфорт, користування житлово-комунальними та медичними послугами) та потреби в реалізації соціального та духовного розвитку. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, відповідач по справі може нести витрати у вигляді аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі по 300 грн щомісяця, але без урахування часу канікул, починаючи стягнення з 15 грудня 2016 року і на весь період навчання до 30 червня 2019 року або припинення навчання, але не більше як до досягнення ним двадцяти трьох років. Визначений судом розмір аліментів суд вважає достатнім, справедливим та розумним, таким, що відповідає інтересам позивача та повнолітньої дитини на період навчання, і при цьому не порушує прав відповідача. В задоволенні позову в іншій частині суд вважає за необхідне відмовити за необґрунтованістю вимог. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір». При цьому, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, суд стягує з відповідача 60 грн 63 коп. /10,9% від 664 грн./ в дохід Державного бюджету України.

Outcome: partial