Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

у вересні 2020 року КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що [PERSON] як власник квартири [ADDRESS] отримує від КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» житлово-комунальні послуги, а саме: послуги з утримання будинку та прибудинкової території, на підставі договору від 21.06.2012 року. Як споживач житлово-комунальних послуг [PERSON] зобов`язана брати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території та в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Вказало, що КП «Житло-сервіс» надає послуги з утримання будинку, споруд в прибудинкової території - в будинку [ADDRESS] , однак, [PERSON] свої обов`язки належним чином не виконує. Внаслідок неналежного виконання договірних зобов`язань та зобов`язань по утриманню нерухомого майна шляхом несплати за житлово-комунальні послуги, за період з 01.08.2014 року по 01.014.2020 року у неї утворилася заборгованість в розмірі 13 706,02 грн. У зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань та сплати коштів за отримані послуги, просило стягнути з останньої заборгованість в примусовому порядку із врахуванням інфляційних втрат та 3% річних, а також судові витрати у справі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 15.09.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 18.02.2021 року (а.с. 31-32). Ухвалою від 18.02.2021 року розгляд справи відкладено на 30.03.2021 року (а.с. 59). Відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову, оскільки договір припинений з 21.06.2018 року, а тому у КП «Житло-сервіс» не має правових підстав звертатись до суду з даним позовом. Також просила застосувати строки позовної давності (а.с. 51-52). Позивач подав відповідь на відзив, в якому просив позов задовольнити, посилаючись на безпідставність тверджень відповідача щодо відсутності правових підстав, оскільки остання є споживачем послуг і фактично ними користується, жодних претензій від останньої не надходило. Щодо позовної давності, то вказав про те, що строки підприємством не пропущені з огляду на те, що відповідача за період з серпня 2014 року здійснювалась оплата боргу, що свідчить про його визнання та переривання строку позовної давності. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами, за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивач КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» як суб`єкт господарювання приватного права, основним видом економічної діяльності якого є комплексне обслуговування об`єктів, є виконавцем послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій в будинку [ADDRESS] , що підтверджується наказом Головного управління житлового забезпечення № 39 від 17.04.2012 року та статутом підприємства (а.с. 5-7). 21.06.2012 року між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» та [PERSON] , яка є власником квартири [ADDRESS] , укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій ту буд. [ADDRESS] , а споживачем - вчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 8-9, 10-11). Згідно наданих розрахунків за період з 01.08.2014 року по 01.01.2020 року у відповідача виникла заборгованість по сплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території на загальну суму 13 706,02 грн., інфляційні втрати становлять 1 287,56 грн. та 3% річних - 631,84 грн. (а.с. 12-13). Звертаючись до суду з даним позовом, КП «Житло-сервіс» вказувало на неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків по оплаті наданих їй послуг. Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами ЦК України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (на момент виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (на момент виникнення спірних правовідносин), послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору; утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги від 09.11.2017 року). Згідно зі ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.03.2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2019 року у справі № 642/2858/16). Заперечуючи проти позову, відповідач посилалась на те, що у позивача відсутні правові підстави для звернення до суду з огляду на те, що 21.06.2018 року дію договору від 21.06.2012 року припинено. Проте, суд критично оцінює такі твердження відповідача, через що не приймає їх до уваги, з огляду на наступне. Так, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами 21.06.2012 року було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій ту буд. [ADDRESS] , а споживачем - вчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором. Згідно п. 21 вказаного договору останній набирає чинності з 21.06.2012 року після його підписання та діє на термін три роки до 21.06.2015 року. У разі, коли за місяць до закінчення дії цього договору однією із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається продовженим на наступний термін. З матеріалів справи вбачається, що заявою від 19.05.2018 року [PERSON] повідомила позивача про розірвання договору від 21.06.2012 року (а.с. 53-57). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. За змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 року в справі № 910/7981/17. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо передбачено ч. 4 ст. 631 ЦК України. Проте поняття «строк дії договору» та «строк виконання зобов`язання» не є тотожними. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України такою умовою є виконання, проведене належним чином. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним. Навіть після припинення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання. Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Крім того, відповідно до п. 7 Правил користування будинку та прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, на власника, наймача житлового приміщення, покладено обов`язок сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13). Відповідач є споживачем послуг, які надаються чи надання яких забезпечується позивачем, оскільки вона фактично користується ними, а тому має оплачувати вартість фактично отриманих нею послуг з моменту їх фактичного використання. Відсутність письмового договору не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.11.2014 року у справі №916/3566/13. Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по оплаті наданих послуг за період з 01.08.2014 року по 01.01.2020 року. Судом встановлено, що відповідач після розірвання договору від 21.06.2012 року за відсутності нового договору фактично користувалась і користується послугами, що надає позивач, що останньою не спростовано доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, тому відсутність договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Доказів укладення будь-яких інших договорів на утримання будинку та прибудинкової території з іншими виконавцями матеріали справи не містять і в розпорядження суду не надано, отже, відповідач є споживачем послуг, котрі надаються позивачем. Відповідачем будь-яких клопотань в ході розгляду справи заявлено не було, сума заборгованості ніяким чином також не оспорена, так само як і не заперечено відповідачем обставини, що нею не сплачується за послуги. Тобто, наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростований. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач не отримувала послуги з утримання будинку та прибудинкової територій чи їх якість була неналежною, також не надано. Відповідач не спростувала надані позивачем докази щодо надання житлово-комунальних послуг та не посилалась на докази, які б спростовували докази, надані позивачем. Крім того, ст. 20 Закону України Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV та ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Також ст. 20 Закону України Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV та ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року передбачено право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та інших осіб при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Підстави несплати також чітко визначені законом. Вказані висновки містяться постанові ВС у складі колегії Другої судової палати КЦС від 18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц. Наявність підстав для несплати відповідачем також не доведені. За таких підстав суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з позивача заборгованості за надані послуги. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Закріплена у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові. На підставі наведеного суд надходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості із урахуванням індексу інфляції та 3% річних. При цьому суд надходить до висновку про відсутність підстав для застосування до вказаних позовних вимог строку позовної давності відповідно до поданої відповідачем заяви, з огляд на наступне . Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ч. 1, ч. 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З наданого та дослідженого розрахунку заборгованості судом встановлено, що відповідачем періодично здійснювалась оплата за житлово-комунальні послуги в більшому розмірі, ніж було нараховано позивачем, а саме: у січні 2015 року відповідачу нараховано до сплати 516,88 грн., а сплачено нею було 528,71 грн.; у лютому 2015 року відповідачу нараховано до сплати 394,98 грн., а сплачено нею - 674,72 грн.; у березні 2015 року відповідачу нараховано до сплати 338,19 грн., а сплачено нею - 364,98 грн.; у квітні 2015 року відповідачу нараховано до сплати 287,28 грн., а сплачено нею - 439,94 грн.; у травні 2015 року відповідачу нараховано до сплати 181,77 грн., а сплачено нею - 211,74 грн.; у липні 2015 року відповідачу нараховано до сплати 181,77 грн., а сплачено нею - 346,94 грн.; у березні 2016 року відповідачу нараховано до сплати 662,89 грн., а сплачено нею - 683,35 грн.; у липні 2016 року відповідачу нараховано до сплати 181,77 грн., а сплачено нею - 363,54 грн.; у березні 2017 року відповідачу нараховано до сплати 920,20 грн., а сплачено нею - 2 043,74 грн.; у травні 2017 року відповідачу нараховано до сплати 181,77 грн., а сплачено нею - 850,76 грн.; у серпні 2017 року відповідачу нараховано до сплати 181,77 грн., а сплачено нею - 568,23 грн.; у квітні 2018 року відповідачу нараховано до сплати 343,17 грн., а сплачено нею - 1 821,26 грн.; у травні 2018 року відповідачу нараховано до сплати 298,80 грн., а сплачено нею - 321,72 грн.; у липні 2018 року відповідачу нараховано до сплати 298,80 грн., а сплачено нею - 597,60 грн.; у грудні 2018 року відповідачу нараховано до сплати 1 008,16 грн., а сплачено нею - 2 089,03 грн.; у березні 2019 року відповідачу нараховано до сплати 1 411,12 грн., а сплачено нею - 2 060,47 грн.; у квітні 2019 року відповідачу нараховано до сплати 298,80 грн., а сплачено нею - 766,39 грн. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що відповідачем вчинялись дії, що свідчать про визнання нею свого боргу, оскільки позивачем здійснювалось нарахування відповідачу щомісячних платежів по наданим послугам і саме відповідачем здійснювалась оплата у більшому розмірі, ніж було нараховано позивачем, а тому після зарахування коштів на оплату місячного платежу, решта коштів зараховувалась позивачем на погашення заборгованості відповідача, через що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги за період з 01.08.2014 року по 01.014.2020 року в розмірі 13 706,02 грн., а також інфляційних втрат у розмірі 1 287,56 грн. та 3% річних - 631,84 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 2 102,00 грн. (а.с. 26). Крім того, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 чт. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем надано суду докази на підтвердження факту отримання ним правничої допомоги АО «Шенлі» та оплати ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500,00 грн. (а.с. 14-25) Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Під час розгляду справи відповідач не ставила питання про зменшення витрат на правову допомогу через їх неспівмірність зі складністю справи та наданими адвокатом послугами; часом, витраченим адвокатом на надання послуг; обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторони. Правові висновки щодо можливості зменшення витрат на правову допомогу лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності містяться у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 року (справа № 910/4881/18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Заявлена позивачем сума витрат у розмірі 1 200,00 грн. відповідно до договору від 02.02.2021 року задоволенню не підлягає з огляду на її недоведеність та передчасність, оскільки в розпорядження суду не надано ні акту приймання - передачі наданих послуг позивачу, розрахункових документів про оплату наданих послуг та їх розмір. Тому, суд надходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved