Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] пред'явила через суд зазначений позов до ВВД ФСС НВ та ПЗ України у м. Дніпродзержинську, що в подальшому ухвалою суду замінене на Управління виконавчої дирекції ФСС НВ та ПЗ України в Дніпропетровській області, в обґрунтування якого посилалась на те, що її рідний брат [PERSON] у 1991 році отримав травму ноги на виробництві внаслідок чого визнаний інвалідом ІІІ групи, у зв'язку з чим йому відповідачем за актом прийому-передачі МВЧ №84075 від 13 квітня 2007 року переданий безоплатно у користування автомобіль ЗАЗ-11037, днз [NUMBER], зареєстрований за ним згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого МРЕВ м. Дніпродзержинська 18 квітня 2007 року, проте після смерті [PERSON] [INFO], за яким позивач через різке погіршення здоров'я та потребу у постійному сторонньому догляді, з 2012 року здійснювала догляд і лікування, проживаючи разом з ним однією сім'єю у квартирі [ADDRESS], відповідач у вересні 2014 року незаконно відмовив їй, як члену сім'ї померлого інваліда, у передачі автомобіля з доплатою залишкової вартості в розмірі 7995,38 грн., тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просила суд зобов'язати прийняти на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 7995,38 грн. згідно листа фонду від 06 червня 2014 року за наданими реквізитами (р/р 37173699990001, УВД ФССНВУ в Дніпропетровській області, код ЄДРПОУ 25842585, МФО 805012, ГУДВКСУ в Дніпропетровській області); визнати за позивачем право власності на автомобіль ЗАЗ 110377, легковий комбі-В, 2007 року випуску, номера шасі, кузова (рами) [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER]; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір та витрати на правову допомогу. Ухвалою від 03 лютого 2015 року справа прийнята до провадження після направлення за підсудністю ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 січня 2015 року. Відповідач УВД ФСС НВ та ПЗ України в Дніпропетровській області, не визнавши позов у повному обсязі, звернулося у липні 2015 року з зустрічним позовом до [PERSON] з вимогами зобов'язати останню повернути Управлінню ВД ФСС НВ та ПЗ України в Дніпропетровській області транспортний засіб - автомобіль М1 ЗАЗ110377-40, днз [NUMBER], зареєстрований згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], в обґрунтування таких вимог посилаючись на те, що [PERSON] не довела факту того, що вона є членом сім?ї померлого інваліда [PERSON], зареєстрована за місцем реєстрації інваліда і проживала з ним та, крім того, власником автомобіля є УВД ФСС НВ та ПЗ України в Дніпропетровській області, а не [PERSON], якому автомобіль переданий лише в тимчасове користування та відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями після смерті [PERSON] такий автомобіль підлягає поверненню, проте [PERSON], як родич померлого інваліда у якої залишився транспортний засіб, на вимогу Фонду від 24 листопада 2014 року вих.№2050/8 автомобіль не повернула. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав та не визнали зустрічний позов, в задоволенні якого клопотали відмовити. Представник позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні первісний позов не визнав у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні зустрічних позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав. Свідок [PERSON], будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що є чоловіком позивача [PERSON] у зв'язку з чим йому відомо, що його дружина внаслідок тяжкої хвороби рідного брата [PERSON] і неможливістю обходитися без стороннього догляду, змушена була переїхати до нього після виписки з лікарні, оскільки лікар зазначив, що самостійно він вже не здатний себе обслуговувати і у протилежному випадку вони змушені будуть його передати до закладу, де такі особи утримуються за відсутності родичів, тому починаючи з січня-лютого 2012 року дружина постійно мешкала у Дніпродзержинську на вул. Онищенко, доглядала за братом, який самостійно вже не пересувався, купувала ліки, приїжджаючи до дому лише на день-два. Після смерті [PERSON] дружина отримала усю спадщину, оскільки інших родичів він взагалі не мав. Також, свідок зазначив, що коли [PERSON] виділили автомобіль, то транспортуванням, навчанням [PERSON] водінню займався він, однак останній дуже рідко самостійно їздив за кермом, в основному свідок його возив на вказаному автомобілі, займався технічним обслуговуванням, ремонтом, і наразі автомобіль знаходиться у них з позивачем, у зв?язку з чим вони і звертались до Фонду про залишення автомобіля у власність. Суд, вислухавши пояснення позивача за первісним позовом та представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, перевіривши доводи позовів в межах заявлених вимог, приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом Головного управління праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 12 липня 2007 року №55 «Про видачу автомобілів» затверджено поіменний список інвалідів унаслідок трудового каліцтва, які за медичними показаннями мають право на безкоштовне забезпечення автомобілем «Славута»-110377-40, до якого внесений за №4 [PERSON], інвалід ІІІ групи, черга №52 від 10 вересня 1993 року (а.с.51). Наказом УВД ФСС НВ та ПЗ України в Дніпропетровській області від 12 квітня 2007 року №179 «Про видачу автомобілів» встановлено забезпечити видачу автомобілів інвалідам унаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, які за медичними показниками мають право на безкоштовне забезпечення автомобілем марки М1 ЗАЗ 110377-40 за кошти Фонду, зокрема, і [PERSON] (а.с.60-61 зворот). На підставі акту приймання-передачі транспортного засобу серії МВЧ №840751 від 13 квітня 2007 року підприємство виробник ЗАТ з ІІ «Запорізький автомобілебудівний завод» передано організації-одержувачу УВД ФСС НВ та ПЗ України в Дніпропетровській області у присутності інваліда [PERSON] 13 квітня 2007 року транспортний засіб М1 ЗАЗ 110377-40 номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], виготовлений 17 березня 2007 року (а.с.52) та за актом приймання передачі автомобіля М1 ЗАЗ 110377-40 від 13 квітня 2007 року [PERSON] передано Управлінням ВД ФСС НВ та ПЗ України в Дніпропетровській області вказаний автомобіль (а.с.62), на підставі чого МРЕВ 5-го МРВ УМВС України в м. Дніпродзержинську 18 квітня 2007 року [PERSON] видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.5). [PERSON] [INFO] помер, про що Заводським відділом ДРАЦС РС Дніпропетровського МУЮ 14 квітня 2014 року вчинено актовий запис №480 та видано свідоцтво (а.с.10). Починаючи з 30 січня 1996 року та по день смерті місце проживання [PERSON] було зареєстрованим в квартирі [ADDRESS], що встановлено на підставі даних паспорту останнього (а.с.7-8), довідки ТОВ «Толока» від 16 травня 2014 року №142 (а.с. 11). Також на підставі даних свідоцтва про народження [PERSON], свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] (а.с.5, 9). За даними паспорту позивача за первісним позовом остання зареєстрована за місцем проживання в квартирі [ADDRESS] (а.с.4), що також визнано сторонами у судовому засіданні. Відповідно до ч.6 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на день смерті [PERSON]) за наявності медичних показань для одержання автомобіля і наявності або відсутності протипоказань до керування ним Фонд соціального страхування від нещасних випадків забезпечує потерпілого автомобілем безоплатно чи на пільгових умовах, організовує та оплачує навчання водінню автомобіля, а також виплачує компенсацію на бензин (пальне), ремонт і технічне обслуговування автомобілів або на транспортне обслуговування в порядку та на умовах, що визначаються Кабінетом Міністрів України. Така сама норма міститься і в п.5 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в редакції на час розгляду справи. Механізм забезпечення легковими автомобілями інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах, є громадянами України і місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку визначений Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року N 999. Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що закупівля робіт і послуг з виготовлення і поставки автомобілів за рахунок державних коштів здійснюється Фондом соціального захисту інвалідів та Фондом соціального страхування відповідно до законодавства. Оплату робіт з виготовлення і поставки автомобілів здійснює Фонд соціального захисту інвалідів та Фонд соціального страхування в установленому законодавством порядку. Відповідно до абз. 5 п. 3 Порядку до членів сім'ї інваліда належать громадяни України, які проживають разом з ним, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку. Згідно п.6 Порядку інвалід, законний представник недієздатного інваліда, дитини-інваліда отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Після закінчення зазначеного строку інвалід може користуватися таким автомобілем до отримання нового або повернути його головному управлінню соціального захисту чи управлінню виконавчої дирекції на умовах згідно з пунктом 14 цього Порядку. За правилами абз.2 п. 12 Порядку у реєстраційних документах на автомобіль підрозділом МВС робиться позначка про видачу автомобіля головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, а також про заборону відчуження автомобіля та передачі права користування ним без дозволу головного управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції. Пунктом 16 Порядку визначено, що після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається безоплатно члену сім'ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда. Автомобіль, строк експлуатації якого від 5 до 10 років, залишається безоплатно члену сім'ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда і середньомісячний сукупний дохід сім'ї якого за шість місяців, що передують дню смерті інваліда, не перевищує прожиткового мінімуму для сім'ї. Середньомісячний сукупний дохід визначається відповідно до Методики обчислення сукупного доходу сім'ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженої Мінсоцполітики. Іншому члену сім'ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім'ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом. Розрахункова сума для викупу автомобіля визначається головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції з урахуванням зносу автомобіля 0,84 відсотка за кожний повний місяць або 10 відсотків за кожний повний рік. Під час розрахунку неповний місяць користування автомобілем (незалежно від кількості днів) зараховується як повний місяць. За результатами розрахунку складається довідка-рахунок за формою, що затверджується Мінсоцполітики. В іншому разі автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) головному, районному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті. Судом встановлено, що строк експлуатації автомобіля, переданого інваліду [PERSON] на день його смерті становив менше 10 років, проте позивач за первісним позовом - [PERSON], будучи рідною сестрою особи-інваліда, зареєстрованою за місцем проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не була, маючи інше зареєстроване місце проживання - кв.[ADDRESS]. При цьому, позивач за первісним позовом вимог про встановлення факту проживання однією сім?єю з померлим [PERSON] не заявляла, роз?ясненими судом відповідно ч.4 ст. 10 ЦПК України правами не скористалася, розпоряджаючись своїми правами щодо предмета спору згідно ч.2 ст. 11 ЦПК України на власний розсуд. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для залишення автомобіля, переданого в користування інваліду [PERSON], у власність позивача за первісним позовом. Доводи позивача за первісним позовом про наявність підстав для залишення їй спірного автомобіля у зв?язку з визнанням цих обставин відповідачем і роз?ясненням їй у листі від 06 червня 2014 року (а.с.17) права сплатити залишкову вартість транспортного засобу в сумі 7995,38 грн. висновків суду про відсутність підстав для задоволення первісного позову не спростовують, оскільки п.16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями передбачена можливість залишення автомобіля після смерті інваліда лише члену сім?ї, який проживає і зареєстрований за місцем постійного проживання і реєстрації інваліда, обставини чого позивачем не підтверджені та належні, допустимі, достатні докази чого суду не надані, а покази свідка такі обставини підтверджувати не можуть. Розв?язуючи зустрічні позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Звідси, встановивши за розгляду справи, що автомобіль, переданий у користування інваліду, який помер [INFO], підлягає поверненню Фонду, а позивач за первісним позовом, як єдиний родич померлого інваліда, правових підстав для залишення у себе вказаного спірного автомобіля згідно Порядку забезпечення інвалідів автомобілями не має, залишаючи у своєму володінні цей транспортний засіб, що з 13 квітня 2007 року перебуває на балансі позивача за зустрічним позовом і є його власністю, суд приходить до висновку, що відповідач за зустрічним позовом без достатніх правових підстав заволоділа спірним легковим автомобілем, у зв?язку з чим права позивача за зустрічним позовом підлягають захисту відповідно до ст.ст.16, 387 ЦК України, п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями шляхом витребування спірного автомобіля із володіння та зобов?язання відповідача за зустрічним позовом повернути Фонду вказаний транспортний засіб. Доводи позивача за первісним позовом та її представника про те, що Фондом не доведена наявність саме у неї автомобіля і що представники Фонду не вимагали повернення автомобіля, суд до уваги не приймає, оскільки позивач підтримуючи свої позовні вимоги визнала обставини того, що після смерті [PERSON] вона є єдиною родичкою [PERSON], вважає спірний автомобіль спадковим майном і заперечує проти відібрання Фондом транспортного засобу, останній знаходиться у її володінні, стоїть у дворі будинку і вона має усі відповідні реєстраційні документи на цей автомобіль, що свідчить про фактичне перебування спірного автомобіля саме у позивача за первісним позовом, тому саме нею такий автомобіль і підлягає поверненню власнику цього автомобіля - відповідачу за первісним позовом. Одночасно, суд звертає увагу, що залишкова вартість спірного автомобіля позивачем за первісним позовом не сплачувалась згідно пропозиції Фонду у листі від 06 червня 2014 року та в подальшому на звернення [PERSON], в яких вона повідомляла місце знаходження автомобіля та про фактичне володіння ним, листами від 24 та 28 листопада 2014 року УВД ФСС НВ та ПЗ України в Дніпропетровській області повідомило про відсутність правових підстав для залишення автомобіля останній (а.с.19, 20), проте після отримання цих листів відповідач за зустрічним позовом не вжила заходів до повернення власнику спірного автомобіля. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню на користь держави з відповідача за зустрічним позовом.

Outcome: approved