Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на гараж за набувальною давністю та просив постановити рішення, яким визнати за позивачем право власності на гараж площею 18,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що він мешкає за адресою: [ADDRESS] У даній квартирі проживає від народження. У дворі будинку побудований сарай, який будував його дід. Право власності та необхідні реєстраційні документи на цей сарай не були оформлені, оскільки батьки не були юридично грамотні. Його мати перед смертю залишила заповіт на його рідного брата - [PERSON], яким заповіла ? частини квартири і все те, на що вона має право по закону. Брат переїхав в кінці 90-х років на постійне місце проживання до іншої країни та подарував йому свою ? частку квартири та всі права свої на дідів сарай по довіреності. Ще за життя матері вони вирішили узаконити сарай та переобладнати його під гараж, для чого мати зверталася з відповідними заявами до Дніпропетровського Виконкому, яка своїм рішенням № 133/1 від 20.05.1994 року надав його матері дозвіл на переобладнання сараю під гараж та його узаконення. Таким чином, за матір'ю фактично визнали право власності на сарай. Після смерті матері він зі своїм сином та за свої кошти придбали необхідні матеріали та обклали дерев'яний сарай цеглою, в гараж. Потім він звернувся до ДМБТІ де йому видали технічний паспорт на гараж [NUMBER]. Також. Вони звернулися до Дніпропетровської міської ради з заявою про оформлення за ним земельної ділянки по фактичному розміщенню індивідуального гаражу за адресою: [ADDRESS] та отримали згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для гаражу [NUMBER]. Відвід землі він не може почати, тому що він не має гараж у власності, усі інстанції до яких він звертався з приводу його гаражу, рекомендують звернутися до суду для вирішення його питання для визнання право власності на гараж, що й спонукало його звернутися з позовною заявою до суду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити посилаючись на підстави зазначені у позовній заяві. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити посилаючись на підстави зазначені у позовній заяві. Представник Дніпропетровської міської ради за довіреністю Григоренко А.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло [PERSON] належала квартира [ADDRESS] (а.с. 9). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8). Позивач - [PERSON], син померлої [PERSON]. За життя [PERSON] залишила заповіт, відповідно до якого все своє майно, що належало їй на день смерті та все, на що вона мала законне право, вона заповіла [PERSON], брату позивача (а.с. 10). 07 вересня 2001 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з ? частини квартири [ADDRESS] (а.с.11). 17 лютого 2014 року [PERSON] видав довіреність на ім'я [PERSON] № 39 АА 0737572, відповідно до якої довіритель подарував [PERSON] належний йому гараж та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] надав право вести його справи у всіх судових установах зі всіма правами, які надані законом (а.с.12). У судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що дійсно даний гараж за адресою [ADDRESS], перебуває у власності позивача та був побудований ще його дідом. Рішенням Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів № 133/1 від 20.05.1994 року, [PERSON] було дозволено здійснити переобладнання існуючого сараю під гараж шляхом обкладання цеглою та узаконити за нею указаний гараж для зберігання автомобіля сина (а.с. 13). Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 95-р від 24.02.2010 року, присвоєно індивідуальному гаражу по [ADDRESS] (а.с. 20). Однак, як встановлено у судовому засіданні та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а також технічним паспортом на гараж № 1 від 31.03.2010 року, право власності на гараж не було зареєстровано. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 10, ч. 2 Постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» є роз'яснення, що з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. У зв'язку з вище наведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на гараж за набувальною давністю, задоволенню не підлягають, оскільки право власності на нерухоме майно, а саме - гараж по [ADDRESS] не було зареєстровано. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed