Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу мотивуючи свої вимоги наступним. Сторони перебувають в шлюбі з 12.02.2005 року. Від подружнього життя мають двох неповнолітьніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя у сторін не склалося оскільки відповідач не поважає позивача, не допомагає в побуті, не враховує інтереси позивача, через що у сторін склалися особисті неприязні відносини. На даний час ведення спільного господарства та сумісне проживання сторін остаточно припинено. Між сторонами втрачено почуття поваги та любові. Позивач в судовому засіданні відсутня, до суду надала заяву відповідно до якої просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Витрати по сплаті судових витрат бере на себе. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище набуте в шлюбу [PERSON]. Відповідач в судовому засіданні відсутній. Про час та місце розгулу справи повідомлений належним чином. Заперечень не надходило. При вищевикладених обставинах, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутністю позивача та відповідача по наявних у справі матеріалах та доказах. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2005 року відповідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Щорського районного управління юстиції Чернігівської області. Від подружнього життя сторони мають двох дітей синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя у сторін не склалося оскільки відповідач не поважає позивача, не допомагає в побуті, не враховує інтереси позивача, через що у сторін склалися особисті неприязні відносини. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін та дітей, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved