Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

У грудні 2016 р. товариство з обмеженою відповідальністю «ТРИ О» (далі - по тексту - ТОВ «ТРИ О», позивач) звернулося до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS], укладеного 14.08.2015 між [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], [PERSON], відповідачі), та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності. Позов обґрунтований такими обставинами. Рішенням Господарського суду м. Києва від 31.07.2015 з фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі - ФОП [PERSON].) на користь ТОВ «ТРИ О» стягнута заборгованість на загальну суму 197 931,40 грн., а 05.10.2015 видано наказ про примусове стягнення цієї заборгованості. 01.11.2015 державний виконавець відкрив виконавче провадження зі стягнення вказаної заборгованості, а 01.11.2016 державний виконавець виніс постанову про повернення наказу стягувану у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. Водночас позивачу стало відомо, що 14.08.2015 [PERSON] здійснила відчуження належної їй 1/3 частини квартири [ADDRESS] за договором дарування на користь [PERSON] Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а мав на меті лише приховування майна, на яке могло бути звернуто стягнення, оскільки був укладений після ухвалення судового рішення і спливу десятиденного строку його оскарження та між близькими родичами. Враховуючи, що внаслідок укладення оспорюваного договору боржник [PERSON] формально позбавилась належного їй майна, за рахунок якого могла бути стягнута заборгованість, цей договір порушує права та законні інтереси позивача. Представник позивача [PERSON] подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем їх проживання та через оголошення у пресі. Проте в судове засідання вони повторно не з'явилися, письмових заперечень на позов не подали. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, у якому також зазначив, що оспорюваний договір був посвідчений ним відповідно до вимог чинного законодавства. Враховуючи повторну неявку відповідачів в судове засідання, суд відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез'явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Рішенням Господарського суду м. Києва від 31.07.2015 у справі № 910/4253/15-г з ФОП [PERSON] на користь ТОВ «ТРИ О» стягнуто заборгованість за договором оренди на загальну суму 197 931,40 грн. (а.с. 12-26). 14.08.2015 між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваним) укладено договір дарування 1/3 частини квартири, відповідно до умов якого дарувальник подарувала обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв в дар, 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 114). Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. та зареєстрований у реєстрі за № 1175. На підставі договору дарування нотаріус вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перехід права власності на вищевказане майно до [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23688491 від 14.08.2015), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.05.2016 (а.с. 60-61). 05.10.2015 Господарський суд м. Києва видав наказ № 910/4253/15г про примусове виконання рішення суду від 31.07.2015, яке набрало законної сили 14.09.2015 (а.с. 27). Постановою головного державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Білан Ю.С. від 18.11.2015 відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 05.10.2015р. про стягнення з ФОП [PERSON] на користь ТОВ «ТРИ О» заборгованості на загальну суму 197 931,40 грн.(а.с. 41). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 20.01.2016 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП [PERSON] (а.с. 30-35). 01.11.2016 постановою головного державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Білан Ю.С. наказ Господарського суду м. Києва № 910/4253/15г від 05.10.2015 було повернуто стягувачу у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення (а.с. 42). Даючи оцінку доводам позову про недійсність правочину з підстав його фіктивності та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується загальними положеннями цивільного законодавства, положеннями, які встановлюють умови чинності правочинів та підстави визнання правочину недійсним. Так, відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 12, частини 1 статті 13 цього Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору існувало рішення Господарського суду м. Києва про стягнення з ФОП [PERSON] заборгованості за договором оренди в загальному розмірі 197 931,40 грн., про що відповідачу було достовірно відомо з огляду на зміст рішення суду. Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. За приписами статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов'язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Відтак відповідач [PERSON], відчужуючи належну їй на праві власності частину квартири, була обізнана про судове рішення про стягнення з неї заборгованості на користь ТОВ «ТРИ О», а отже могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Однакове прізвище і збіг по батькові та імені сторін оспорюваного договору дають підстави вважати, що цей договір укладено між близькими родичами (вірогідно, дочкою і батьком). За чиним законодавством реєстрацію права власності здійснює нотаріус, який виконує також функцію державного реєстратора, а відтак жодних дій, спрямованих на виконання договору дарування, обдаровуваний не вчиняв. Доказів того, що обдаровуваний, підписуючи договір дарування, намагався досягти правового результату, а дарувальник фактично припинив володіти та користуватися подарованим майном, суду не надано. З огляду на сукупність встановлених обставин суд дійшов до переконання, що оспорюваний договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладався з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на нього в порядку виконавчого провадження. Оскільки борг відповідача [PERSON] за судовим рішенням становить майже 200 тис. грн., і це рішення до цього часу не виконане, і докази наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду, відсутні, суд вважає, що оспорюваний договір порушує майнові права позивача ТОВ «ТРИ О». Враховуючи встановлені обставини, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача шляхом визнання договору дарування частини квартири недійсним. На думку суду таке рішення буде відповідати засадам справедливості і розумності та відновить порушене договором право позивача. Частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно пункту 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року № 3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає, зокрема, рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, Враховуючи наведене, суд також вважає обґрунтованою вимогу про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. від 14.08.2015 про державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що дві вимоги немайнового характеру відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» були оплачені судовим збором в загальному розмірі 2756 грн. (а.с. 11). Також суд задовольнив заяви позивача про забезпечення доказів та забезпечення позову, які були оплачені судовим збором в загальному розмірі 1378 грн. (а.с. 9, 11). Окрім того позивач поніс витрати в сумі 689,20 грн. на публікацію у пресі оголошення про виклик відповідачів в судове засідання (а.с. 138). Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд присуджує з відповідачів в рівних частках понесені позивачем витрати в розмірі 4793,20 грн. (2756+689+689+659,20), тобто по 2396,60 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved