Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

У вересні 2019 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що він працював на підприємстві відповідача з 04.04.1996 р. по 27.12.2002 р. слюсарем черговим по ремонту обладнання, з 21.09.2007 р. дробильником, з 28.07.2016 р. майстром дільниці. Звільнився із підприємства 04.09.2019 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Висновком професійної лікувально-експертної комісії Українського науково-дослідницького інституту промислової медицини від 18.04.2019 р. йому були встановлені професійні захворювання за діагнозами: - сидеросилікоз першої стадії, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень 1-2 стадії, група В; - радикулопатія попереково-крижова справа та шийна, з вираженими статико - динамічними порушеннями, з больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечлопаточного періартрозу, з періартрозами ліктьових та колінних суглобів - захворювання професійне. Висновком МСЕК від 21.08.2019 р., йому було встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 35% по радикулопатії, 20 % по сидероселікозу, та третю групу інвалідності. У зв`язку з професійними захворюваннями йому спричинена моральна шкода, так як змінився його звичний спосіб життя. Він змушений часто лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя. Просить стягнути з відповідача 186000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів 13 років. Під час прийому на роботу і в подальшому в процесі трудової діяльності, позивач був під розписку проінформований про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, а також про його право на пільги та компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору. Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання, причиною виникнення професійного захворювання у [PERSON] є робота в період з 04.04.1996 р. по 15.05.2000 р. в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів. Основним фактором, який збільшує ризик виникнення професійного захворювання є тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці. Однак, тривалість роботи працівника в шкідливих мовах праці залежить виключно від нього самого і не залежить від роботодавця. Вказане свідчить про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у продовженні роботи в шкідливих умовах праці. Позивачем не доведено характер і обсяг своїх моральних, фізичних чи душевних страждань. Просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працював у період з 04.04.1996 р. до 15.05.2000 р. слюсарем черговим по ремонту обладнання; дробильником з 15.05.2000 по 27.12.2002 р. та з 21.09.2007 до 28.07.2016 р.; з 28.07.2016 р. майстром дільниці. Звільнився із підприємства 04.09.2019 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 25-29). Працюючи у відповідача протягом тривалого часу, а саме 18 років 7 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримав професійні захворювання та висновком МСЕК від 21.08.2019 р. [PERSON] було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 35% по радикулопатії, 20 % по сидероселікозу, та третю групу інвалідності (а.с. 10-11). Із дослідженого акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 21.05.2019 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: сидеросилікоз першої стадії, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень 1-2 стадії, група В; - радикулопатія попереково-крижова справа та шийна, з вираженими статико - динамічними порушеннями, з больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечлопаточного періартрозу, з періартрозами ліктьових та колінних суглобів - захворювання професійне (а.с. 6-9). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 21.05.2019 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є те, що в процесі роботи позивач підпадав під вплив підвищених параметрів важкості праці та пилу. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже,\~враховуючи те,\~що позивачу\~первинно встановлено\~55\~%\~втрати працездатності,\~а також\~характер захворювань,\~пов`язаних із\~спричиненням профзахворюваннями\~фізичних і\~моральних страждань\~позивачу,\~їх тривалість\~і тяжкість,\~істотність вимушених\~змін у\~його життєвих\~і виробничих\~стосунках,\~конкретних обставин\~по справі,\~і наслідків,\~що наступили,\~суд вважає,\~що [PERSON] \~має право\~на відшкодування\~з боку\~відповідача моральної\~шкоди,\~так як\~факт заподіяння\~позивачеві моральної\~шкоди наявний.\~Вінзмушений\~змінити звичний\~спосіб життя\~ постійно\~лікуватися.\~Всі ці\~обставини дуже\~ускладнюють його\~життя,\~створюючи почуття\~пригніченості,\~психологічного дискомфорту,\~що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві зв`язки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,\~характер та\~глибину його\~фізичних,\~душевних страждань\~від одержаного\~профзахворювання,\~тривалість лікування,\~втрату можливості\~його повної\~трудової та\~соціальної реабілітації,\~що призвело\~до значних\~змін його\~життєвих зв`язків,\~що потребує\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя,\~ вважає,\~що \~для відшкодування\~моральної шкоди\~на користь\~позивача,\~виходячи з\~міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 90000 грн. за встановлені 55 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 768,80 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial