Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

У грудні 2016 року до Менського районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] сільської ради Менського району Чернігівської області, Менської районної державної адміністрації Чернігівської області, відділу держгеокадастру у Менському районі про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку (пай). Позов мотивовано тим, що позивач 30серпня 1996 року отримала сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай), яка знаходиться на території [PERSON] сільської ради Менського району, площею 4,00 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі. В подальшому [PERSON] сільською радою було затверджено списки громадян власників земельних сертифікатів в кількості 1108 чоловік, які будуть одержувати акти на право власності на земельні частки (пай), позивач в даному списку зазначена під номером 932. В подальшому в ході проведення жеребкування паїв, [PERSON] виділено земельну ділянку під № 1125, такий же номер закріплений за позивачем згідно технічної документації. Проте при виготовленні державного акту було допущено помилку і номер земельного паю вказано № 125, в звязку з чим в подальшому в ході реєстрації договору оренди на земельну ділянку позивача зясувалось, що на дану земельну ділянку (пай № 125) також видано та зареєстрованого Державні акти [PERSON] Крім цього, в державному акті позивача було допущено помилку також і в написанні кадастрового номеру. Допущені технічні помилки в Державному акті на право власності на земельну ділянку чинять їй перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. Для захисту своїх прав позивач звернулась до суду, просить визнати державний акт недійсним та визнати за нею право власності на земельну ділянку згідно Сертифікату на право приватної власності на земельну частку (пай). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача ГУ держгеокадастру у Чернігівській області [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відділ держгеокадастру не має жодного відношення до земель пайового фонду, державного акту не видавали. Крім цього, представник відповідача висловив думку, що дане питання можливо вирішити в органі, що видавав державний акт, спір в даному випадку відсутній, а тому і відсутні підстави для звернення до суду. Представники відповідачів [PERSON] сільської ради Менського району Чернігівської області та Менської РДА в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, надіслали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги визнають. Проте у разі визнання відповідачем позову. Суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача та її представника, а також представника відповідача, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено в судовому засіданні 21 липня 2005 року [PERSON] на підставі розпорядження № 153 Менської районної державної адміністрації від 30 травня 2005 року отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,68 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Менського району Чернігівської області, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.12). Видачі Державного акту передувало отримання [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай), затвердження списку громадян, які будуть отримувати акти на право власності на земельні частки (пай), проведення жеребкування, виготовлення технічної документації. Таким чином, при отриманні Державного акту позивачем було дотримано всі вимоги чинного законодавства, отримано відповідні дозволи та погодження з даного приводу. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та ц спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Виходячи з норм ст. 116 ЗК України рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. За змістом ст. 152 ЗК України визнання недійсним державного акту на право власності на землю як правовстановлюючого документа зазначеною нормою не передбачено. Захист порушених прав власника на землю здійснюється заінтересованою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання недійсним відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки. В судовому засіданні було встановлено, що також підтверджується довідкою начальника відділу держгеокадастру у Менському районі від 18.11.2016 року, що на земельну ділянку (пай № 125), право власності на яку належить позивачу [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 514352, виданого 21.07.2005 року, 12.01.2011 було видано державні акти [PERSON] (а.с.51). Таким чином, при отриманні Державного акту позивачем у 2005 році не було порушено будь яких її прав, будь якого порушення прав позивача не встановлено і на даний час, зокрема ні позивачем ні її представником з даного приводу не надано суду ніяких доказів. В судовому засіданні не встановлено також і про наявність будь якого спору між позивачем та [PERSON], який має правовстановлюючі документи на ту ж земельну ділянку, що і позивач, клопотань від позивача та її представника з приводу залучення [PERSON] до участі в справі не надходило. За принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача, поряд із обовязком довести факт порушення свого субєктивного права відповідачем, також покладено обовязок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон повязує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову. Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон повязує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його субєктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, позивач повинен довести, які реально його права порушені і які конкретно несприятливі наслідки спричинило для нього це порушення, а також те, чи є метою предявлення позову захист (відновлення) прав і законних інтересів позивача і чи можливо при обраному способі захисту відновити (захистити) його права. Позивачем та її представником не надано суду належних доказів з приводу неможливості іншим шляхом виправити вказані в позовній заяві неточності. З приводу позовних вимог щодо визнання права власності слід зазначити, що суд не повинен заміняти компетентні органи, які зобовязані видавати дозволи та правовстановлюючі документи, вирішення даного питання в судовому порядку є винятковим способом захисту права. Беручи до уваги відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку (пай), не доведення та не надання позивачем та її представником належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд приходить до висновку, що посилання позивача на наявність правових підстав для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання за нею права власності на земельну ділянку (пай) на підставі сертифікату не відповідають вимогам закону, позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed