Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] » (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про розірвання договору. Позивач, просить суд, розірвати договір про місце проживання та порядку утримання дитини і участь батьків у її вихованні від 31.05.2019 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко О.О. за реєстровим номером №1755, що укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про визначення місця проживання та порядку утримання дитини і участь батьків у її вихованні, який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко О.О. за реєстровим номером №1755. Так, договір вступив в дію з 30.06.2019 року, однак батько дитини не може спілкуватись та проводити з сином час, відповідно виконати свої батьківські права та обов`язки щодо виховання дитини, так як матір не виконає вимоги договору, а саме п. п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 3.1.1, 3.1.2, 3.1.3 договору та весь час чинить перешкоди у спілкуванні батька з сином, що підтверджується протоколами правоохоронних органів про порушення батьківських прав. [PERSON] звертався до органів опіки та піклування за місцем проживання дитини з відповідними заявами, в яких повідомляв, що матір його сина чинить перешкоди у спілкуванні з ним та просив встановити конкретний порядок спілкування з дитиною у формі визначених постійних періодичних побачень, які будуть обчислюватись днями та годинами. Разом з тим, [PERSON] було порекомендовано звертатись до суду, оскільки між батьками дитини укладено договір про визначення місця проживання, порядку утримання та участі батьків у вихованні дитини. Позивач намагався погодити з відповідачем зустрічі з сином, шляхом направлення поштових відправлень на адресу реєстрації та фактичного місця проживання [PERSON] , всі поштові відправлення відповідач отримала, однак жодної зустрічі з сином не погодила. Так як наявне невиконання положень договору з боку матері, є доцільним розірвання договору та встановлення конкретного часу (днів, годин) спілкування батька з сином органом опіки і піклування, а за необхідності - судом. У відзиві на позовну заяві від 09.06.2020 року відповідачем зазначено, що у [PERSON] були відсутні будь-які обмеження у спілкування з сином, так позивач забирав сина на канікули, на відпочинок на море, не попередивши про це відповідача, відвідував сина на території приватного садочка. Починаючи з 2017 року відносини між позивачем та відповідачем погіршились, так у 2019 році [PERSON] було завдано відповідачу тілесних ушкоджень, зокрема 02.08.2019 року позивачем, застосовуючи фізичне насильство - перелом пальця руки, було викрадено телефон [PERSON] (заява зареєстрована в ЄРДР № 12019110200003854 від 15.08.2019 року). 01.03.2020 року щодо [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] було вчинено кримінальне правопорушення ст. 15 ст. 115 КК України (заява зареєстрована в ЄРДР № 12020110200001218), завдано тяжких поранень відповідача та її синові. Після стаціонарного лікування сина з лікарні забрав [PERSON] , станом на сьогодні відповідач усунута від спілкування з сином, у неї відсутня інформація щодо стану здоров`я, місця знаходження та умов проживання сина. Відповідач вважає, що вона не порушувала прав і законних інтересів позивача, у тому числі і визначених умовами договору,тому відсутні підстави для задоволення позову. У відповіді на відзив від 20.08.2020 року, позивачем зазначено, що він звертався до відповідача з заявою про внесення змін до положень договору, пізніше звернувся з заявою про розірвання договору. Мати всупереч батьківським обов`язкам та п. 3.1.1 договору, не забезпечила безпечних умов перебування дитини за місце її проживання, а навпаки через її протиправну поведінку щодо її племінника, неповнолітнього [PERSON] , вчинила проти нього домашнє насильство, свідком якого був малолітній [PERSON] , так відповідачу та її малолітньому синові були нанесені ножові поранення. На даний час дитина проживає з батьком, останній не заперечує проти його спілкування з матір`ю. Ухвалою суду від 28.02.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено судове засідання на 20.05.2020 року. Ухвалою суду від 31.07.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засідання проти позовних вимог заперечила та просила відмовити у позові. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, направила заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] (т. 1 а.с. 18). 31 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про визначення місця проживання та порядку утримання дитини і участь батьків у її вихованні (щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків) (далі - договір), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко О.О. за реєстрованим № 1755 (т.1 а.с.16-17). Відповідно до п. 1.3. договору, місцем проживання дитини батьки визначили місце проживання матері: [ADDRESS] . Разом з тим, у судовому засіданні було встановлено та визнано відповідачем, що вона відчужила будинок за адресою [ADDRESS] . Пунктом 2.1 договору встановлено, що батько має право зустрічатись та без перешкод спілкуватись з дитиною з урахуванням стану їх здоров`я (дитини та батька) та навчально-виховного процесу. Конкретний час спілкування батька з дитиною попередньо погоджується з матір`ю і встановлюється на вихідні (святкові, неробочі) дні або в будні та обмежується некомфортним для дитини часом ( період доби з 21 години до 08 години) (п. 2.2. договору). [PERSON] було направлено [PERSON] заяви про погодження зустрічей батька з сином, шляхом направлення поштових відправлень на адресу реєстрації та фактичного місця проживання [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що відповідачем були отримані поштові відправлення, проте зустрічі батька з сином погоджені матір`ю не були. (т. 1 а.с 39-80). Листами від 04.10.2019 року та від 10.10.2019 року [PERSON] повідомила [PERSON] , що зустрічі з дитиною пропонує здійснювати у її присутності (т. 1 а.с. 81-83). Разом із тим, відповідачем в ході судового розгляду не було надано суду доказів того, що нею було виконано умови укладеного договору та забезпечено зустрічі батька з дитиною за її погодженням. Так, зазначені відповіді відповідача не містили ніякого конкретного часу та місця побачень батька з дитиною за її згодою, що призвело до порушення прав позивача. Відповідно до п. 3.1.1. договору мати зобов`язується піклуватись про здоров`я дитини, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін. Мати зобов`язується не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком. Згідно з витягу з медичної карти стаціонарного хворого № 1741/208, [PERSON] , [INFO] , з 01.03.2020 року по 11.03.2020 року перебував на лікуванні у КЗ КОР «Київська обласна дитяча лікарня» з діагнозом проникаючі поранення грудної клітки зліва, пневмогематоракс зліва, багато чисельні різано-рвані рани грудної стінки та обох верхніх кінцівок (т. 1 а.с. 155). Слідчим відділом Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області внесено відомості до ЄРДР № 12020110200001218 від 01.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України. З матеріалів справи вбачається, що в ході досудового розслідування було допитано неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в якості підозрюваного, який повідомив, що через постійні знущання і приниження з боку тітки і матері він вирішив їм помститись та вчинив замах на вбивство [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] (т. 1 а.с. 166). Відтак, у судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач порушувала умови договору, а саме, в частині наданні можливості позивачу спілкуватися з їх спільною дитиною та в частині піклування про здоров`я дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Згідно частин другої, восьмої та дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між членами сім`ї та родичами не врегульовані нормами Сімейного кодексу, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року, далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із статтею 19 Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Згідно з статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною четвертою статті 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Оскільки договір, в тому числі договір щодо визначення місця проживання дитини та участь у вихованні, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 Цивільного кодексу України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. За змістом наведених норм чинного законодавства вбачається, що норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін договору у визначені цими сторонами правового режиму участі батька (матері) у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини. Згідно статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У відповідності до вимог статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Відповідно до статті 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. З наведених вище обставин справи вбачається, що між сторонами був укладений договір, яким було визначено місце проживання дитини разом із матір`ю та чітко визначались права батька, який проживає окремо від них. Умовами договору були визначені як обов`язки батька, зокрема, щодо надання коштів на утримання дитини, так і умови, що передбачають безперешкодне спілкування батька з дитиною у порядку та графіку визначеному договором, про що сторони дійшли згоди в ході підписання відповідного договору. Умовами пункту 5.4. договору передбачено, що за згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання Договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку. 15 липня 2019 року [PERSON] було направлено [PERSON] заяву з пропозицією внести зміни до положень договору про визначення місця проживання та порядку утримання дитини і участь батьків у її вихованні (щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків) від 31.05.2019 року, який було отримано [PERSON] (т. 1 а.с.84-93). Листом від 25.07.2019 року адвокат відповідача Чистова А.С. повідомила [PERSON] про те, що [PERSON] заперечує щодо задоволення заяви про внесення змін до договору. 11 листопада 2019 року [PERSON] було направлено [PERSON] заяву з пропозицією розірвати договір від 31.05.2019 року (т. 1 а.с. 96-101). Листом від 19.11.2019 року [PERSON] повідомила [PERSON] , щодо вона заперечує проти розірвання договору від 31.05.2019 року (т.1 а.с.102-103). Крім того, в провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває справа № 754/16535/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Києво-Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини в процесі розгляду якої судом вирішується питання визначення місця проживання з одним із батьків. Таким чином, суд, приймаючи до уваги вищевказані письмові докази, що в своїй сукупності та взаємозв`язку вказують на те, що сторони не дійшли взаємної згоди щодо зміни або ж розірвання договору, прийшов до висновку про наявність підстав для розірвання договору про визначення місця проживання та порядку утримання дитини і участь батьків у її вихованні (щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків) (далі - договір) від 31 травня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко О.О. за реєстрованим № 1755, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Посилання відповідача на те, що позивачем було вчинено проти неї фізичне насильство, суд не приймає до уваги, адже таке твердження не знайшло свого підтвердження, крім того відповідач у своїх заявах вказує, що не заперечує проти зустрічей батька з сином у її присутності, суд вражає, що відповідні умови зустрічей також можливо було врегулювати шляхом домовленості, зокрема, в такій же формі як укладено оспорюваний договір. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання договору між батьками про визначення місця проживання та порядку утримання дитини і участь батьків у її вихованні (щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків) (далі - договір) від 31 травня 2019 року, оскільки при укладанні договору сторонами досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, узгоджено питання в частині участі батька дитини у вихованні дитини, а внаслідок істотного порушення договору стороною, одна сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (стаття 651 ЦК України). Все приведене вище доводить саме порушення умов оспорюваного договору, що дає достатні підстави суду для його розірвання. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved