Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]; збільшити розмір аліментів, що стягуються із [PERSON] за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2011 року на утримання [PERSON], [INFO]; стягувати із [PERSON] на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі - 2 000 грн., щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини. В обґрунтування позову зазначається, що сторони у справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 22 серпня 2008 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З часу припинення шлюбних відносин [PERSON] батьківських обов'язків відносно сина не виконує, не займається його вихованням, не цікавиться життям, станом здоров'ям, фізичним та духовним розвитком дитини. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2011 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу). Разом з тим, судове рішення щодо утримання дитини відповідачем не виконується, матеріальна допомога не надається. З підстав позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів позивач змушена звернутися до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася. 10 квітня 2019 року до суду надійшла заява про розгляд справи в її відсутність. У поданій заяві позивач також зазначила, що заявлені позовні вимоги, підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, просить стягнути з відповідача аліменти саме у твердій грошовій сумі, оскільки їй відомо, що відповідач не працює. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законодавством порядку. Причини неявку суду не повідомленні. У судове засідання третя особа Броварська міська рада Київської області, як орган опіки та піклування, представника не направила. 10 квітня 2019 року від представника [PERSON] до суду надійшла заява, в якій вона вказала, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить провести розгляд справи у її відсутність. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті 280 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи й дослідивши зібрані докази, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи встановлено, що 22 серпня 2008 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєстровано шлюб між сторонами, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22 серпня 2008 року. Відповідно до свідоцтва про народження [INFO] у місті Києві народився [PERSON], про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис № 3938. Батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Із довідки № 169 від 15 лютого 2019 року, виданої комунальним підприємством Броварської міської ради Київської області «Житлово - експлуатаційна контора - 2» вбачається, що [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 березня 2011 року із [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З довідки від 03 травня 2018 року № 7 /13.18-14/26787, виданої Заводським відділом державної виконавчої служби міста Кам'янське встановлено, що [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів за період з 19 січня 2011 року по 03 серпня 2018 рік у сумі - 84 028 грн. 00 коп. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 30 липня 2018 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області Мельник О.М., [PERSON] разом із своєю родиною, зокрема із сином [PERSON], [INFO], проживають за адресою: [ADDRESS] Батько, [PERSON], за даною адресою ніколи не проживав, до сина не з'являвся, матеріально не допомагає. Даний факт підтверджують сусіди: [PERSON] та [PERSON] З матеріалів справи встановлено, що 21 вересня 2012 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області. У зв'язку із реєстрацією шлюбу позивач змінила прізвище на [PERSON]. Згідно із довідкою від 13 лютого 2014 року № 09, виданою Управлінням освіти і науки Броварської міської ради Київської області ДНЗ «Теремки» [PERSON], [INFO], відвідував ДНЗ «Теремки» з 31 жовтня 2011 року, в дитячий садок дитину приводили й забирали мати [PERSON] та вітчим [PERSON] Відповідно до характеристики від 12 лютого 2014 року, виданої [PERSON] вихователем групи № 5 ДНЗ «Теремки», [PERSON] відвідував ДНЗ «Теремки», завжди був чистий, доглянутий, вихований та не мав поганих звичок. Мати завжди цікавилася навчально-виховним процесом, адекватно реагувала на всі зауваження. Батько [PERSON], у повсякденному житті не з'являвся, на батьківських зборах та вечорах розваг жодного разу присутнім не був. Благодійні внески, гурткову роботу оплачував вітчим [PERSON], приводив та забирав дитину із дитячого садка, цікавився успіхами дитини та його поведінкою. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] навчається в 4-А класі Броварської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 ім. В.О. Сухомлинського. За період навчання зарекомендував себе як старанний, дисциплінований учень. Має достатній рівень навчальних досягнень з усіх предметів. Учень спокійний, врівноважений, вихований, чуйний, користується повагою серед однокласників, виконує громадські доручення, охайно одягнений, підтягнутий. Мати приділяє велику увагу навчанню та вихованню сина, відвідує усі батьківські збори, родинні свята, приймає активну участь у житті класу. Батько справами дитини не цікавиться, до школи не приходить, навчанню та вихованню сина уваги не приділяє. За висновком виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 13 листопада 2018 року № 1-18/1116, орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], по відношенню до малолітнього сина [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що батько ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Правилами статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України (далі -СК України), батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі статтею 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пунктів 15 й 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. На думку суду, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав є обґрунтованим і таким, що не суперечить інтересам дитини. Так, при розгляді даної справи по суті встановлено, що відповідач впродовж тривалого часу ухиляється від виконання батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього сина [PERSON], [INFO], не піклується про нього як батько, участі у вихованні та навчанні не приймає, матеріальної допомоги на утримання не надає, у зв'язку із чим має значну заборгованість по сплаті аліментів. Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів та стягнення їх у твердій грошовій сумі, то суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов'язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов'язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Із роз'яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно із частиною першою та другою статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини першої статті 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У статті 192 СК України закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей182-184,192 СК України. Згідно із вимогами статті 192 СК України розмір аліментів може бути змінений за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я платника чи одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи обставини викладені вище, суд дійшов висновку про зміну розміру аліментів та способу їх стягнення. Змінений розмір аліментів стягується від дня набрання відповідним судовим рішенням законної сили. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача підлягає судовий збір на користь позивача у розмірі - 704 грн. 80 коп. за вимогу про позбавлення батьківських прав та на користь держави у розмірі - 704 грн. 80 коп. за вимогу про зміну розміру аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved