Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

У \~\~ грудні\~2018\~року \~ \~до \~ суду\~\~звернувся \~ [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, в якому просив стягнути з відповідача на його користь кошти на суму 129097,55 грн., з них: - 98339 грн. кошти як безпідставно отримані; - 30758,55 грн. як проценти за користування безпідставно отриманими коштами за обліковими ставками НБУ за період з 29 листопада 2016 року до 31 грудня 2018 року. Посилався на те, що відповідач на підставі виданої ним нотаріально посвідченої довіреності, від його імені уклала у лютому 2016 року договори купівлі-продажу належним йому житлового будинку та земельної ділянки, але отримані кошти від продажу майна не повернула до цього часу, незважаючи на неодноразові його вимоги (а.с. 1-4). Ухвалою судді від 04 січня 2019 року було відкрито провадження у справі, залучено сторони, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження (а.с.20). 04 лютого 2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, у якому вказувалося про незгоду відповідача з позовом з посиланням на безпідставність позову, оскільки кошти частково у розмірі 2500 дол. США були направлені до РФ, де проживає позивач з дружиною, її дочкою, а остаточно віддала позивачеві всі кошти після його приїзду до України (а.с. 32-33). 06 травня 2019 року представником позивача [PERSON] [PERSON] надано відповідь на відзив відповідача на позов, в якій наголошувалося на те, що відповідач не повернула кошти, які були отримані з продажу майна, а 2500 дол. США були відповідачем перераховані у повернення вартості придбаних нею шуб (а.с. 54-55). 17 травня 2019 року відповідач надала заперечення на позов, в якому вказувалося про те, що шуби не придбавала (а.с. 65-68). 25 лютого 2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача [PERSON] Литвиненко А.В., у яких наголошувалося на необхідності застосування до даних правовідносин ст. 536 ЦК України (а.с.187-189). У судовому засіданні 06 листопада 2019 року позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, які були викладені у його позовній заяві та у відповіді його представника на відзив відповідача на позов. Представник позивача [PERSON] Литвиненко А.В. позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини, які були викладені у позові та відповіді на відзив відповідача на позов. Також, просила стягнути понесені позивачем судові витрати, які складаються зі сплачених: - судового збору у розмірі 1290,98 грн., - витрат на правову допомогу 13910 грн., - витрат пов`язаних з наданням правової допомоги, до яких входять транспортні послуги та послуги з проживання понесених представником позивача, на суму 4036,31 грн. У судовому засіданні 26 лютого 2020 року представник позивача [PERSON] [PERSON] уточнила, що вимоги про стягнення з відповідача витрат пов`язаних з наданням правової допомоги, до яких входять транспортні послуги та послуги з проживання понесених представником позивача, на суму 4036,31 грн. не підтримує та не вимагає стягнення цих коштів з відповідача. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] з позовом не погодилися, вважали його необґрунтованим та безпідставним з посиланням на обставини, які були викладені у відзиві та запереченні на позов. Суд,\~вислухавши пояснення\~сторін у\~справі,\~їх представників,\~свідчення свідків,\~вивчивши матеріали\~справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що 07 червня 2013 року позивач [PERSON] уповноважив відповідача [PERSON] продати за ціну та умовах на свій розсуд належні йому на праві власності: - квартиру за адресою: [ADDRESS] ; - житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку пл. 0,0468 га, кадастровий номер 5310436100:06:003:0746 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довіреністю, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночко. О.В., зареєстровано в реєстрі за №1244 (а.с.11). Строк дійсності довіреності було визначено до 07 червня 2016 року. 18\~лютого 2016\~року між\~ [PERSON] ,\~в інтересах\~якого діяла\~на підставі\~вказаної нотаріально\~посвідченої довіреності\~ [PERSON] Н [PERSON] В [PERSON] ,\~з однієї\~сторони,\~та [PERSON] ,\~з іншої\~сторони,\~було укладено\~договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки пл. 0,0468 га, кадастровий номер 5310436100:06:003:0746, за адресою: [ADDRESS] , посвідчених приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Марченко Н.А., зареєстровано в реєстрі відповідно за № № 216, 218 (а.с.7-10). Як постає з цих договорів продаж будинку було вчинено за 68200 грн., а земельної ділянки за 30139 грн. Зазначені договори у судовому порядку, у тому числі щодо ціни договорів, не визнавалися недійсними. У судовому засіданні відповідач [PERSON] визнала, що кошти з продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки на загальну суму 98339 грн. отримала вона безпосередньо в день вчинення правочинів у повному обсязі. 23 лютого 2016 року відповідач [PERSON] за допомогою системи переказу «Золота корона» в АТ КБ «Приватбанк» перерахувала кошти у розмірі 2500 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ на дату перерахування 67525 грн (2500х27,01) до РФ [PERSON] [PERSON] , яка є її дочкою та одночасно дружиною позивача [PERSON] . Позивач та її представник не надали належні і допустимі докази на підтвердження фактів купівлі відповідачем двох шуб при приїзді відповідача [PERSON] до позивача та його дружини у РФ, взяття у них коштів у позику для купівлі шуб. Суд критично оцінює пояснення позивача, його представника, а також письмові пояснення дружини позивача [PERSON] [PERSON] , які були викладені у письмовій нотаріально посвідченій довіреності, що кошти у розмірі 2500 дол. США були сплачені у погашення боргу за взяття у позику коштів для сплати вартості придбаних шуб, оскільки вони не були підтверджені належними і допустимими доказами, зокрема не були надані фіскальні чеки, які підтверджували факт сплати вартості шуб. Натомість, товарні чеки на шуби, копії яких були надані позивачем, не містять повне номенклатурне найменування виробу (шуб), прізвища та ініціалів покупців, розмір шуб, строки гарантійного повернення (а.с.57). Отже, після 23 лютого 2016 року неповернутими залишаються кошти, які були отримані відповідачем з продажу майна належного позивачеві, у розмірі 30814 грн. (98339 грн.-67525 грн.), які не повернуті відповідачем позивачеві безпідставно і станом на день розгляду справи. Відповідач [PERSON] та її представник не подали належні і допустимі докази на підтвердження факту повернення коштів позивачеві отриманих відповідачем при продажу належного позивачеві майна. Свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили у судовому засіданні лише про факт зберігання деяких коштів у свідка [PERSON] , котрій кошти передавалися відповідачем [PERSON] на зберігання. Крім того, суд констатує, що між сторонами у справі виникли неприязні відносини внаслідок неповернення коштів, що стало приводом до конфліктів після приїзду позивача до відповідача у листопаді 2018 року та звернення відповідача до правоохоронних органів, які не провели належну перевірку та досудове розслідування, зокрема ними не було встановлено факти повернення або неповернення коштів, які отримала відповідач з продажу майна позивача. При цьому, суд враховує, що відповідач не зверталася з будь-якими скаргами на дії правоохоронних органів у порядку визначеного ст. 303 КПК України. Відповідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Як визначено у ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно ст. 1214 ЦК України визначено відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання, зокрема: 1. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. 2. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно ст. 536 ЦК України: 1. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 2. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ст. 527 ЦК України зазначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Нормами статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі за № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), положення статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються також і з позицією ВП ВС, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі за № 758/1303/15-ц. Предметом позову\~у даній\~справі є\~стягнення безпідставно\~отриманих коштів,\~оскільки у\~відповідача,\~як представника\~позивача-продавця\~у вказаних\~договорах купівлі-продажу\~будинку та\~земельної ділянки,\~після отримання\~коштів з\~продажу цього\~майна,\~виник обов`язок щодо повернення коштів безпосередньо продавцеві-позивачеві, враховуючи, що інше між сторонами у справі не було обумовлено. Однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути безпідставно неповернуті відповідачем кошти, які були отримані з продажу належного позивачеві майна у розмірі 30814 грн. (98339 грн. - 67525 грн.). Крім того, з відповідача на користь позивача необхідно у відповідності до ст. ст. 1212, 1214, 625 ЦК України стягнути проценти за користування неповернутими коштами з продажу майна за період з 29 листопада 2016 року до 31 грудня 2018 року включно у розмірі 1932,42 грн. ((30814грн.х3%х763) : (365х100%)), де період часу вказано в межах заявлених позовних вимог. При цьому, суд не погоджується з доводами позивача та його представника щодо необхідності застосування облікової ставки НБУ відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, оскільки вони суперечать вказаним вище нормам ЦК України, щодо яких суд здійснив системний аналіз, та наведеним висновкам ВП ВС. Позивач та його представник під час розгляду справи не збільшували позовні вимоги, зокрема не ставили вимогу щодо стягнення компенсації коштів у зв`язку з інфляцією у відповідності до ст. 625 ЦК України. Вирішуючи питання\~про судові\~витрати,\~суд виходить\~із необхідності\~врахування встановленого\~ст.\~141\~ЦПК України\~принципу пропорційності їх розмірів залежно від розміру задоволених позовних вимог. Звідси, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути кошти у повернення сплачених: - судового збору у розмірі 322,75 грн. (1290,98 грн. х ((30814грн.+1932,42грн.) : 129097,55)); - вартості наданої правової допомоги у розмірі 3477,50 грн. (13910 грн. х ((30814грн.+1932,42грн.) : 129097,55)). При цьому, суд враховує, що у судовому засіданні 26 лютого 2020 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] уточнила, що вимоги про стягнення з відповідача витрат пов`язаних з наданням правової допомоги, до яких входять транспортні послуги та послуги з проживання понесених представником позивача, на суму 4036,31 грн. не підтримує та не вимагає стягнення цих коштів з відповідача на користь позивача. В іншій частині позивачеві слід відмовити у задоволенні позову за безпідставності та необґрунтованості.

Outcome: partial