Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

У вересні 2019 р. позивач [PERSON] , яка діє самостійно та в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , звернулася до суду з позовом до відповідача Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила визнати за нею та її донькою право на реєстрацію в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , розміром 19,2 квадратних метри. Мотивуючи вимоги, позивач вказує, що в період з 2009 р. по 2017 р. працювала в АТ «Холдингова компанія «Київміськбуд». 21 січня 2010 року Дочірнім підприємством Акціонерного товариства Холдингової компанії «Київміськбуд» по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення «ЕКОС» за дорученням Віце-президента Акціонерного товариства Холдингової компанії «Київміськбуд» В. Сліпецького від 19 січня 2010 року їй було надано кімнату № 4 для проживання в гуртожитку, за адресою: [ADDRESS] , куди на підставі ордеру від 10.01.2010 р. № 16 вона вселилася та зареєструвала за вказаною адресою місце свого проживання. Після народження у 2010 р. доньки, вона разом з донькою продовжує проживати в займаній кімнаті № 4 згаданого гуртожитку та оплачує відповідні комунальні послуги. Однак, при реєстрації місця проживання Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, не вказав точну адресу реєстрації позивача та її доньки, а саме, в паспорті позивача зазначено, що вона зареєстрована по [ADDRESS] без вказання номеру кімнати, що на думку позивача, обмежує її у правах користування конкретною кімнатою. Листом відповідача від 07 травня 2019 року № 105-105/А-380-1153 позивача повідомлено про відсутність правових підстав для внесення зазначених змін щодо факту проживання позивача та її дитини. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач просить задовольнити позов у заявлений нею спосіб. Ухвалою суду від 23 вересня 2019 р. у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 23 вересня 2019 р. та копія позовної заяви з додатками надсилалася судом на адресу відповідача, та отримана його повноважною особою 11 жовтня 2019 р. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Згідно з частини другої статті 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Статтею 129 цього Кодексу передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу. Згідно з пунктом 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 (далі - Примірне положення), яке було чинним на час вселення позивача у гуртожиток, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Відповідно до пункту 9 і пункту 19 Примірного положення жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації надає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що вселення у гуртожиток і користування жилим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі проведення вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, з отриманням спеціального ордера, виданого на підставі зазначеного рішення. Судом встановлено, що 19 січня 2010 року Дочірнім підприємством Акціонерного товариства Холдингової компанії «Київміськбуд» по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення «ЕКОС» на ім`я позивача [PERSON] було видано ордер № 16 на право заняття з сім`єю з 2-х чоловік, вона та її чоловік [PERSON] , жилої площі в будинку по [ADDRESS]. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА від 23.08.2019 р. та згідно з паспортними даними позивача остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 09 лютого 2010 р. Також за вказаною адресою з 22 січня 2011 р. зареєстрована малолітня дитина позивача [PERSON] , [INFO] . Відповідно до листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» від 07.04.2017 р. № 432-1890 гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Києва в 2012 р. від ДП «Екос» «АТ «ХК «Київміськбуд» та передано до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. На даний час даний гуртожиток перебуває на балансі КП «Керуюча компанія» та експлантаційному обслуговуванні ЖЕД «Печерська брама». Згідно з наданим ЖЕД «Печерська брама» акту проживання, позивач проживає з дочкою [PERSON] в житловій кімнаті № 4 обумовленого гуртожитку. 27 лютого 2016 р. позивач звернулася до органу реєстрації Печерської РДА із заявами про своє місце реєстрації та реєстрацію місця проживання своєї малолітньої дитини. Органом реєстрації у вказаній заяві проставлено відмітку про відмову в реєстрації місця проживання на підставі абз. 3 п. 11 Правил реєстрації місця проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207. Відповідно до абз. 3 п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, орган реєстрації відмовляє в реєстрації місця проживання, якщо у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними. При цьому у вказаній заяві підставою для реєстрації місця проживання позивач вказала ордер б/н від 05.01.2016 р., який в матеріалах справи відсутній, і як вбачається з матеріалів справи був прострочений позивачем для пред`явлення через сімейні обставини (особисте звернення позивача до Печерської РДА в м. Київ від 21.03.2018 р.). Таким чином суд відхиляє доводи, що єдиною підставою для реєстрації позивача у вказаному гуртожитку був ордер № 16 від 19 січня 2010 року. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавцем у ч. 1 ст. 16 ЦК визнаечно, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Якщо таким органом є суд, то особа, чиє право оспорюється, може вимагати його визнання шляхом звернення із зустрічним позовом. Визначеними ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства, яким мають відповідати як цивільні права, так і цивільні інтереси, є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує, що відсутність у її паспорті точної адреси реєстрації, а саме, номеру кімнати, обмежує її у правах користування кімнатою № 4 , де вона проживає з 2010 р., нею користується та несе видатки по її утриманню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві щодо обмеження відповідачем її прав користування кімнатою [ADDRESS] , не надано, факт порушення прав позивача перед судом не доведено. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, позов [PERSON] , яка діє самостійно та в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права на реєстрацію місця проживання задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed