Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] та просив суд стягнути з останнього на його користь суму боргу згідно розписки складеної 30.07.2012 року, у розмірі 9000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 30.07.2012 року між сторонами було укладено розписку, відповідно до тексту якої [PERSON] взяв на себе обов'язок повернути борг у розмірі 9000 грн. до 12.08.2012 року, а на теперішній час свого зобов'язання не виконав, отримані кошти не повернув. Посилаючись на те, що розписку складено відповідно до вимог діючого законодавства, позивач просив суд позов задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача надав заяву в якій просив суд розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечував. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, суд в порядку статті 169 ЦПК України за згодою позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини: 30.07.2012 року між сторонами було укладено розписку відповідно до тексту якої відповідач, [PERSON] отримав від позивача гроші у розмірі 9000 грн. з кінцевим терміном повернення - 12.08.2012 року. Відповідно до наданих позивачем пояснень відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання. Стаття 509 ЦК України, передбачає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує в двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно до вимог ст. 525 та ст. 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом та зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За викладеного, суд вважає що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу і виконання зобов'язання підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved