Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. На підтвердження свого позову посилався на те, що з [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 1988 року. Від шлюбу мають повнолітню доньку Анну. Спільне життя з відповідачкою не склалося з причин відсутності взаємопорозуміння. Шлюбні стосунки фактично припинено, проживають окремо, спільного побуту не ведуть з 2012 року. Вважав, що сімя розпалася та збереженню не підлягає. На примирення не згоден. В звязку із вищевикладеним просив суд розірвати шлюб між ним та [PERSON], зареєстрований 20 лютого 1988 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Барвінківського районного управління юстиції у Харківській області. При розгляді справи позивач свій позов підтримав в повному обсязі, пояснив, що шлюб існує формально, з відповідачкою з 2012 року не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю, протягом останнього року взагалі не спілкуються, внаслідок чого між ними склалися негативні стосунки. На примирення в будь-якій формі категорично не згоден. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] визнала, що з позивачем припинили шлюбні стосунки в 2012 році, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, але заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що бажає зберегти сім'ю, просила відкласти розгляд справи на 12 місяців, надавши час для примирення . Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3,4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частинами 3 та 4 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 1988 року, укладеному у відділі реєстрації актів громадянського стану Барвінківського районного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 11 (а.с.8). Від шлюбу мають повнолітню доньку Анну. Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони з 2012 року не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю. Від можливості призначення судом строку на примирення позивач відмовився, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально. Клопотання відповідачки [PERSON] про надання сторонам строку для примирення подружжя не підлягає задоволенню, оскільки за час розгляду справи не встановлено достатніх підстав для можливого примирення. Оскільки, судом встановлено, що збереження нормальних сімейних відносин виявилося неможливим, сторони тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, а відповідачка доказів на спростування зазначеного не надала, позивач на примирення не згоден, суд приходить до висновку про задоволення вимог останнього про розірвання шлюбу. Позивач просив не стягувати з відповідачки на його користь понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору.

Outcome: approved