Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

У грудні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме [ADDRESS], посилаючись на ті підстави, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.09.2016 було розірвано, після шлюбу відповідач проживає в іншому місці за невідомою йому адресою, сторони не підтримують будь-яких зв'язків, відповідач не цікавиться долею своєї сім'ї та не підтримує її у фінансовому плані, однак через оплату комунальних за його колишню дружину, яка ними не користується позивач бажає визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином, 02.03.2018 подав заяву про слухання справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, про ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 40). Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 35, 36), причини неявки суд не повідомила. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 31, 33). Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.12.1994, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.09.2016 було розірвано (а.с. 5, 11). У даному шлюбі у сторін є син [PERSON], [INFO] (а.с. 12). Згідно свідоцтва про права власності на житло від 29.10.1997 посвідченого ДП «Будінвестсервіс», квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Згідно довідки Форми №3 КП «Центр Комунального сервісу» 02/08.03-5373 від 09.02.2016 за адресою; [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] співвласник квартири; [PERSON] мати співвласник; [PERSON] брат співвласник; [PERSON] дружина; [PERSON], син та [PERSON] син (а.с. 8). Згідно актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 06.02.2017, 06.02.2017 комісії у складі мешканців будинку встановлено, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 01.05.2016 (а.с. 23, 24). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З урахуванням доказів, оцінку яким надано вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved