Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-29 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] пред`явив в суд позов до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Залізничний відділ ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про стягнення безпідставно отриманих коштів. Як на підставу своїх вимог зазначив, що постановою Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у справі №466/7239/18 з нього, [PERSON] , стягнуто в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/20 частки від його доходу щомісячно, але не менше розміру двох прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 06 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Вважаючи, що виконує свій обов`язок по утриманню доньки, він надавав відповідачу [PERSON] відповідні грошові кошти. Зокрема: 18 вересня 2018 року - 6000 грн.; 24 жовтня 2018 року - 6000 грн.; 19листопада 2018 року - 6000 грн.; 27 грудня 2018 року - 5000 грн.; 23 січня 2019 року - 8000 грн.; 25 лютого 2019 року - 8000 грн.; 26 березня 2019 року - 8000 грн.; 27 квітня 2019 року - 8000 грн. Разом за період вересень 2018 року - квітень 2019 року ним, позивачем [PERSON] , сплачено відповідачу [PERSON] 55 000 грн. Поряд з цим у провадженні Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебуває виконавче провадження №58853540 із виконання вказаної вище постанови Львівського апеляційного суду від від 18 лютого 2019 року у справі №466/7239/18. З розрахунку заборгованості по аліментах від 30 липня 2019 року, складеному в межах цього виконавчого провадження №58853540 вбачається, що описані вище кошти не є утриманням дитини - аліментами. У відповідності до ч.3 ст.195 Сімейного кодексу України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до ч.3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Відповідно до ч.8 ст. 71 цього Закону спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Тобто вказаний вище розрахунок заборгованості по аліментах слід вважати достовірним, доки інше не буде встановлено судом у спорі щодо розміру аліментів. Крім цього, в межах вказаного вище виконавчого провадження №58853540 відповідач [PERSON] як стягувач, стверджувала, що кошти сплачені 23 січня 2019 року, 25 лютого 2019 року, 26 березня 2019 року та 27 квітня 2019 року не є аліментами. Таким чином можна ствердити, що вказані вище грошові кошти не є аліментами - утриманням дитини, а відтак помилково та безпідставно сплачені ним, позивачем, відповідачу [PERSON] . У відповідності до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. З огляду на наведене, відповідач [PERSON] зобов`язана повернути йому, [PERSON] , зазначені вище грошові кошти. Оскільки відповідачем такі грошові кошти йому не повернуті, він змушений звернутись в суд. Крім цього, вважає, що правовідносини, які склались між сторонами з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюються приписи ч.2 ст. 625 ЦК України, якою передбачений спеціальний вид цивільно-правової відповідальності. Відтак із відповідача [PERSON] підлягають стягненню на його також інфляційні втрати та три проценти річних, розмір яких згідно наведеного в позовній заяві розрахунку становить відповідно 1 251,50 грн. та 1 118,47 грн. Враховуючи вищенаведене, просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його, [PERSON] , користь 55 000,00 грн. основного боргу, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1 118,47 грн. та 1 251,50 грн. інфляційних втрат. Ухвалою від 30 вересня 2019 року провадження по зазначеній справі було відкрито. 13 листопада 2019 року відповідач [PERSON] надіслала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на наступне. В обгрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на положення ст. 1212 ЦК України, згідно з якими особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Однак для застосування ст. 1212 ЦК України необхідною умовою є відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, повинні бути наявні помилка, обман, випадковість або інші обставини набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Для відсутності правової підстави ст. 1212 ЦК України відносить також ситуацію коли підстава, на які було набуто або збережено майно, на момент його набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалась річ, згодом був визнаний недійсним або коли закінчився строк дії договору, на підставі якого особа користувалась майном тощо. Позивач [PERSON] зазначає, що протягом вересня 2018 року - квітня 2019 року перерахував кошти на суму 55 000,00 грн. на виконання свого обов`язку з утримання доньки. Отже, ні про помилку, ні про обман чи випадковість не може бути мови. Позивач не посилається на будь-які інші обставини, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Також не йдеться про ситуацію, коли існуюча раніше підстава згодом відпала. Таким чином, відсутня така обов`язкова умова застосування ст. 1212 ЦК України як безпідставність набутого майна. Приписами ст. 1215 ЦК України визначено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою цієї статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому, правильність розрахунків, за якими була проведена виплата, презюмується, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувала покладається на платника відповідних грошових сум. До таких висновків прийшов Верховних Суд, зокрема, у своїй постанові від 16 січня 2019 року (справа №753/15556/15-ц; №14-445цс18), а також аналогічні за своїм змістом висновки про застосування ст. 1215 ЦК України були зроблені в численних попередніх постановах Верховного Суду та Верховного Суду України. При розгляді справи №6-122цс14 про стягнення безпідставно набутих коштів Верховний Суд України 24 вересня 2014 року зробив правовий висновок, відповідно до якого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших спеціальних способів захисту. З огляду на наведені у своєму відзиві доводи, вважає, що звернення [PERSON] до неї, [PERSON] , з позовом про стягнення безпідставно отриманих коштів є неналежним способом захисту прав позивача, оскільки спір фактично існує не між позивачем та відповідачем, а між позивачем та Залізничним відділом ДВС м. Львова щодо розрахунку заборгованості по аліментах, складеного державним виконавцем 26 липня 2019 року в межах виконавчого провадження №58853540. Тобто, позивач не згідний із розрахунком заборгованості по аліментах і належним спеціальним способом захисту його прав є оскарження дій державного виконавця в частині складення зазначеного вище розрахунку. В судовому засіданні 27 травня 2020 року представник позивача [PERSON] - адвокат Цитульський В.І. позовні вимоги підтримав зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві та у поданій до суду 18 листопада 2019 року відповіді на відзив відповідача [PERSON] . В подальшому подав заяву, зі змісту якої убачається, що він просить проводити розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] також подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи - Залізничного відділу ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в судові засідання неодноразово не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 30 грудня 2020 року о 10.00 год., учасники процесу не з`явились та їх неявка, на думку суду, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання 30 грудня 2020 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Цитульського В.І., з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. В ході судового розгляду справи встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 18 лютого 2019 року у цивільній справі №466/7239/18 було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2018 року в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню з нього в користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та вирішено стягувати такі аліменти в розмірі 1/20 частки від його доходу щомісячно, але не менше розміру двох прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 06 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказана постанова апеляційного суду набрала законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку сторонами по справі не оскаржувалась. Вважаючи, що він виконує свій обов`язок по утриманню доньки, [PERSON] шляхом здійснення грошових переказів дійсно надсилав відповідачу [PERSON] відповідні грошові кошти, а саме: 18 вересня 2018 року - 6000 грн.; 24 жовтня 2018 року - 6000 грн.; 19 листопада 2018 року - 6000 грн.; 27 грудня 2018 року - 5000 грн.; 23 січня 2019 року - 8000 грн.; 25 лютого 2019 року - 8000 грн.; 26 березня 2019 року - 8000 грн.; 27 квітня 2019 року - 8000 грн. Всього за період з вересеня 2018 року по квітень 2019 року позивачем [PERSON] було сплачено відповідачу [PERSON] грошові кошти на загальну суму 55 000 грн. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні представника позивача [PERSON] - адвоката Цитульського В.І., долученими до матеріалів справи копіями квитанцій про переказ коштів та факт отримання таких грошових коштів не заперечувала в своєму відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] . Судом також встановлено, що на виконання вищевказаної постанови Львівського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у цивільній справі №466/7239/18 було видано відповідний виконавчий лист та у провадженні Залізничного відділу ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (раніше - Залізничний відділ ДВС м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області) перебуває виконавче провадження №58853540. 26 липня 2019 року державним виконавцем Залізничного відділу ДВС м. Львова Тарабан О.О. в рамках виконавчого провадження №58853540 було складено розрахунок заборгованості по аліментах, з якого випливає, що сплачені [PERSON] на користь [PERSON] в період вересень 2018 року - квітень 2019 року грошові кошти на загальну суму 55 000,00 грн. не включені в цей розрахунок як аліменти та не відображені в графі «Сума, що стягнена (сплачена)». В зазначеній вище графі розрахунку заборгованості по аліментах державним виконавцем Тарабан О.О. зазначено, що боржником [PERSON] в період вересень 2018 року - квітень 2019 року аліменти на користь [PERSON] взагалі не сплачувались. Дані обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні представника позивача [PERSON] - адвоката Цитульського В.І. та долученим до справи зазначеним вище розрахунком заборгованості по аліментах від 26.07.2019 року №09-36/28418 В-11. У відповідності до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.3 ст. 12 цього Кодексу кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом про стягнення з [PERSON] безпідставно отриманих коштів, позивач [PERSON] покликається на приписи ст. 1212 ЦК України, зазначаючи, що оскільки такі кошти не враховані державним виконавцем при проведенні розрахунку заборгованості по аліментах, то такі кошти слід рахувати як такі, що сплачені ним помилково і безпідставно, а тому вони підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] з покладенням на неї цивільно-правової відповідальності, передбаченої ч.2 ст. 625 ЦК України. Приписами ч.1 ст. 212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] про те, що для застосування ст. 1212 ЦК України необхідною умовою є відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, тобто, повинні бути наявні помилка, обман, випадковість або інші обставини набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Для відсутності правової підстави ст. 1212 ЦК України відносить також ситуацію коли підстава, на які було набуто або збережено майно, на момент його набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Сам позивач [PERSON] в своїй позовній заяві зазначає, і це підтвердив в судовому засіданні його представник - адвокат Цитульський В.І., що протягом вересня 2018 року - квітня 2019 року перерахував кошти на суму 55 000,00 грн. на виконання свого обов`язку з утримання доньки та не зазначає, що такі кошти були перераховані ним помилково чи внаслідок обману з боку відповідача, а також не посилається на будь-які інші обставини, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків тощо. З огляду на це, суд вважає, що відсутня така обов`язкова умова застосування ст. 1212 ЦК України як безпідставність набутого майна. Положеннями ч.1 ст. 1215 ЦК України визначено не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому, правильність розрахунків, за якими була проведена виплата, презюмується, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувала покладається на платника відповідних грошових сум. До таких висновків прийшов Верховних Суд, зокрема, у своїй постанові від 16 січня 2019 року (справа №753/15556/15-ц; №14-445цс18), а також аналогічні за своїм змістом висновки про застосування ст. 1215 ЦК України були зроблені в численних попередніх постановах Верховного Суду та Верховного Суду України. При розгляді справи №6-122цс14 про стягнення безпідставно набутих коштів Верховний Суд України 24 вересня 2014 року зробив правовий висновок, відповідно до якого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших спеціальних способів захисту. Як зазначає відповідач [PERSON] , і це. на думку суду, узгоджується з нормами чинного законодавства, звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення безпідставно отриманих коштів є неналежним способом захисту своїх прав, оскільки спір фактично існує між позивачем та Залізничним відділом ДВС м. Львова щодо розрахунку заборгованості по аліментах, складеного державним виконавцем 26 липня 2019 року в межах виконавчого провадження №58853540. Тобто, позивач [PERSON] не згідний із розрахунком заборгованості по аліментах і належним спеціальним способом захисту його прав є оскарження дій державного виконавця в частині складення зазначеного вище розрахунку. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed