Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Свій позов мотивує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюб між ними розірвано. Дитина перебуває на її повному утриманні. Відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не бере участі у його вихованні, не цікавиться його станом здоров'я, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться його життям. Позивач зазначає, що її заробітної плати не вистачає, щоб повністю забезпечити дитину всім необхідним. На її неодноразові звернення до відповідача надати матеріальну допомогу останній не реагує. Тому, змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку щомісячно, з дня пред'явлення позову до досягнення сином повноліття та в разі його навчання до досягнення 23 років. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позов визнає повністю. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.06.2012 року, який заочним рішення Фастівського міськрайонного суду від 23.04.2014 року було розірвано. (а.с.7). Від даного шлюбу, [INFO] у сторін народився син [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER], від 21.09.2012 року (а.с 8). Обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків, при цьому цей обов'язок покладається як на матір дитини так і на батька. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина в судовому порядку. Згідно зі ст. 200 СК України аліменти за рішенням суду можуть бути присуджені у частці від доходу платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено судом, відповідач по справі не надає допомоги на утримання малолітнього сина, у зв'язку з чим порушуються інтереси дитини. Приймаючи до уваги матеріальне становище дитини, яка потребує матеріальної допомоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. З відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява про стягнення аліментів подана до суду 20.12.2016 р., а тому враховуючи положення ч. 1 ст. 191 СК України, суд вважає за можливе присудити стягнення аліментів з дня пред'явлення позову до суду - з 20.12.2016 року. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів, суд допускає до негайного виконання в межах місячного платежу. Між тим, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утриманні сина у разі його навчання до досягнення ним 23 років задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Правові відносини щодо утримання батьками своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання, регулюються нормами ст.ст.199 та 200 Сімейного кодексу України. Зокрема, згідно із ст.199 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними 23-х років, за умови, що вони (батьки) можуть надавати таку допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має сама дитина, або той з батьків, з ким ця дитина проживає. В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року зазначено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх сина чи дочку, які продовжують навчання, після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), настає за обов'язкової сукупності трьох юридичних фактів: досягнення дитиною віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років і продовження ними навчання, потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, суд вважає дану вимогу передчасною та такою, що на даний час не може бути задоволеною. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в сумі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial