Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення частки у спільному сумісному майні та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтуванні своїх позовних вимог зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло йому, його дружині - [PERSON] та його матері - [PERSON] належить квартира [ADDRESS] в Приморському районі м. Маріуполя. [INFO] померла його мати [PERSON].Після її смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно у вигляді частки квартири [ADDRESS]. А у зв'язку із тим, що частки співвласників квартири не були визначені, він не має можливості оформити право власності в порядку спадкування після смерті матері. Просив суд визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири в порядку спадкування після смерті [PERSON] Заявою від 21.01.2015 року позивач уточнив позовні вимоги, просив суд визначити, що частка у спільному сумісному майні [PERSON] складає 1/3 та визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті його матері. В судове засідання позивач [PERSON] надав суду письмову заяву, в якій підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі. Представник позивача [PERSON] також надала суду заяву, якою підтримала уточнені позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутності та наполягала на задоволенні позову у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача - Маріупольської міської ради Іванченко Н.О., яка діє на підставі довіреності, надала заперечення на позовну заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю. В своїх запереченнях, частину позовних вимог вважала необґрунтованими та такими, що не підлягає задоволенню. Посилалась на те, що спадкодавець належним чином не зареєструвала право власності на 1/3 частину спадкового майна, а це є умовою для переходу право власності в порядку спадкування, тобто, фактично до спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцю на час відкриття спадщини. В той самий час, не заперечувала проти визначення часток у спільній сумісній власності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак надала на адресу суду заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позову. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову у повному обсязі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 12.09. 1996 року № 43445, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. (а.с.12) Згідно даних технічного паспорту на квартиру від 28.06.1996 року, загальна площа квартири [ADDRESS] становить 63,2 кв.м., житлова площа - 47,5 кв.м. (а.с.8-9) Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Приморської райадміністрації м. Маріуполя, [PERSON] померла [INFO]. (а.с.7) Батьками позивача [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим 07 грудня 1999 року Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області. (а.с.4) Як вбачається зі спадкової справи № 54/2014, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO], син спадкодавця - [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців першої черги за законом не має. (а.с. 28-40) Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом Чекіда О.А. від 04.12.2014 року за № 190/02/31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], після померлої [PERSON], у зв'язку відсутністю у спадкоємця документів, що підтверджують належність майна спадкодавцеві. (а.с.11) Відповідно до ст.. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні та юридичні особи. Таким чином, між сторонами мають місце правовідносини, що виникають із права спільної сумісної власності. Відповідно до ст.. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Статтею 357 ЦК України закріплено термін визначення часток, під яким слід розуміти визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Таким чином, частки співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] є рівними, тобто кожному з них належить по 1/3 частці. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частки у праві власності частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР, яка діяла на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст.. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти ( у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті. [PERSON] відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, яка діяла на час відкриття спадщини,є спадкоємцем за законом, оскільки він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та є таким, що фактично прийняв спадщину, яка залишилась після смерті його матері у вигляді частки квартири [ADDRESS], що підтверджується копією особового рахунку [NUMBER] від 03.12. 2014 року та довідкою № 1670 від 03.12. 2014 року. (а.с.5) Як слід зі свідоцтва про право власності на житло від 12.09. 1996 року, [PERSON] та членам його сім'ї - [PERSON], [PERSON] належить право спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру, яка була приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Дане свідоцтво було видано на підставі розпорядження № 43445 від 12.09. 1996 року. Згідно ст.. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Тобто, приватизація включає в себе комплекс способів та дій, які вчиняються громадянами, результатом яких є набуття ними права власності на приміщення державного житлового фонду і виникнення якого оформлюється органом приватизації шляхом прийняття відповідного рішення та видачі свідоцтва. Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02. 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, передача житла з державного житлового фонду на користь громадян. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07. 2004 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинності на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, суд приходить до висновку, що спадкодавцем [PERSON] за життя було набуто право власності на частину квартиру [ADDRESS], оскільки їй, як члену сім'ї [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, яке виділялось з державного житлового фонду, тому суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що спадкодавець за життя не набув права власності на частину квартиру, а тому спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05. 2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивач фактично прийняв спадщину та є єдиним спадкоємцем, тому у суду є підстави для визнання за ним права власності в порядку спадкування на 1/3 частку. Таким чином , позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved