Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що нею для [PERSON] 08 червня 2017 року було надано позику - грошові кошти в розмірі 93 573 гривні на строк до 08 вересня 2017 року, про що останнім власноручно у присутності свідка [PERSON] було складено розписку. Оскільки відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання, позивач, посилаючись на приписи норм права, які містяться у статтях 525, 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, просить стягнути з [PERSON] на свою користь 120 465 гривень 85 копійок боргу, з яких 93 573 гривні - основний борг, 18 415 гривень 17 копійок - сума боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, 8477 гривень 68 копійок - три проценти річних від простроченої суми. 06 жовтня 2020 року позивачем на виконання ухвали судді Гощанського районного суду Рівненської області від 23 вересня 2020 року про залишення позовної заяви без руху до суду подано заяву про усунення недоліків. У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив на позовну заяву не надав. 23 вересня 2020 року ухвалами судді Гощанського районного суду Рівненської області означена вище позовна заява була залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків, а також відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2020 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 08 грудня 2020 року Гощанським районним судом Рівненської області постановлено ухвалу про заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення. Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися. Позивач у судове засідання не з`явилася, 16 листопада 2020 року подала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить такі задовольнити та не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Представник останньої [PERSON] також подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, зазначивши, що позов підтримує повністю та просить стягнути з відповідача на користь позивача 120 465 гривень 85 копійок боргу, з яких 93 573 гривні - основний борг, 18 415 гривень 17 копійок - індекс інфляції, 8477 гривень 68 копійок - три проценти річних від простроченої суми за 1103 дні прострочення. При цьому представник не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подав. Суд, встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на таке. Судом установлено, що 08 червня 2017 року [PERSON] склав розписку, за якою зобов`язався до 08 вересня 2017 року повернути [PERSON] отримані в позику 93 573 гривні, уклавши таким чином договір позики (арк. спр. 28). Свої зобов`язання по поверненню позики [PERSON] не виконав, про що свідчить наявність у [PERSON] боргового документа - розписки [PERSON] від 08 червня 2017 року, написаної у присутності свідка [PERSON] . Позивач, вказуючи на ухилення відповідача від виконання своїх зобов`язань і неповернення боргу, звернулася до суду за захистом своїх порушених прав з позовом про стягнення боргу. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено статтею 610 ЦК України У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановленого судом факту невиконання відповідачем умов укладеного із позивачем договору позики, на підтвердження якого надана розписка, факт власноручного написання якої та отримання спірної суми коштів не спростовано, у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернуті, суд вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу борг в сумі 93 573 гривні. При цьому суд враховує аргументи позивача, наведені нею в позові на підтвердження підстав для його задоволення, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході дослідження наявних у справі доказів, які є належними, допустимими та достовірними. Крім того, до задоволення підлягає вимога [PERSON] до [PERSON] про стягнення з останнього суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, що узгоджується з приписами статті 625 ЦК України. Вказаною статтею визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас суд зауважує, що наданий [PERSON] розрахунок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми за період з вересня 2017 року по вересень 2020 року (1103 дні), що складає 18 415 гривень 17 копійок та 8477 гривень 68 копійок відповідно, є належним чином проведеним та обґрунтованим. За вказаних обставин, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. Вирішуючи спір, суд керується спеціальними нормами права, які містяться в статтях 509, 526, 530, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та на окремі з яких вірно послалась позивач в позовній заяві. Що стосується питання розподілу судових витрат, то суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача понесені позивачем витрати на оплату судового збору в сумі 1204 (одна тисяча двісті чотири) гривні 66 копійок.

Outcome: approved