Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , який уточнила у березні 2019 року, і, в остаточній редакції позову просила суд усунути відповідачів від права на спадкування за законом спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . На обгрунтування своїх вимог позивачка стверджує, що [PERSON] померла [INFO] . У червні 2017 року [PERSON] потрапив у ДТП. [INFO] помер [PERSON] [PERSON] та [PERSON] приходяться позивачці бабцею та дідусем. Відповідачі приходяться синами спадкодавцеві. Як стверджує позивачка [PERSON] був у дуже важкому стані, потребував стороннього догляду і був у безпорадному стані. Проте, відповідачі наміру доглядати за [PERSON] не мали, допомогу йому не надавали, ліки не купляли. Позивачка стверджує, що саме вона доглядала і бабцю і діда, лікувала та утримувала їх, перебувала весь час з хворим дідом у лікарні доглядаючи його. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли його діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згодом 12.07.2017 року спадкоємці нотаріально відмовились від спадщини на користь [PERSON] . Проте, 08.12.2017 року відповідачі відкликали свої заяви про відмову від спадщини на користь [PERSON] . На цих підставах позивачка вважала, що відповідачі не мають жодних законних та моральних підстав успадковувати спадщину, і мають бути усунуті від права на спадкування за законом. Таким чином, позивач вважала, що відповідачі можуть бути усунені від права на спадкування, оскільки за життя батька, який через похилий вік та хворобу був у безпорадному стані, ухилялись від надання батькові допомоги, і все це у своїй сукупності є підставою для усунення відповідачів від права на спадкування за законом після смерті їх батька, відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача адвокат Орез В.П. підтримав вимоги уточненого позову, просив його задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідачів - адвокат Сучілова І.В., та сам [PERSON] вимоги позову не визнали, просили в його задоволенні відмовити і послались на наступні обставини: На думку відповідачів, позивач не надала жодного належного та допустимого доказу, що [PERSON] та [PERSON] перебували у безпорадному стані, не могли самостійно забезпечити умови свого життя, потребували стороннього догляду, допомоги та лікування, в тому числі і від відповідачів. Крім того на переконання відповідачів, позивачка не надала доказів того, що вони отримували будь- які вимоги з цього приводу, і умисно ухилялись від виконання обов`язку щодо утримання батьків. Треті особи подали письмові заяви про розгляд справи у свою відсутність. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Предметом спору по даній справі є спадкові правовідносини до майна [PERSON] померлого [INFO] , зокрема можливість усунення спадкоємців - [PERSON] , [PERSON] (дітей спадкодавця) від права на спадкування за законом. Судом встановлено, а сторонами не заперечувалось в судовому засіданні, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є дітьми [PERSON] , який помер [INFO] . За життя [PERSON] потрапив у ДТП, та [INFO] внаслідок травм отриманих у цьому ДТП помер, що вбачається зі змісту довідки про причину смерті від 10.06.2017 року, та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.06.2017 року виданого Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТ УЮ в Одеській області, а/з про смерть № 500. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. З матеріалів спадкової справи № 255/2017 вбачається, що спадщину прийняли [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які 31.05.2017 року та 05.07.2017 року відповідно подали заяви до нотаріуса. 06.12.2017 року всі троє спадкоємців у нотаріальному порядку відмовились від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь [PERSON] 08.12.2017 року [PERSON] , [PERSON] у нотаріальному порядку відкликали свої заяви від 06.12.2017 року про відмову на користь [PERSON] від прийняття спадщини після смерті [PERSON] . У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказані обставини вважаються встановленими і доказуванню не підлягають. У відповідності до ч. 5 ст. 1224 ЦК України усунення спадкоємця за рішенням суду від права на спадкування за законом можливе, якщо буде встановлено, що він ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, суд при вирішенні такої справи повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи. На думку суду, позивач не довела суду того, що вона сама або спадкодавець [PERSON] зверталися до відповідачів за допомогою, а їм було відмовлено. Даний факт суд вважає істотним. Також не доведено того факту, що померлий потребував допомоги саме від відповідачів, а ті, в свою чергу, мали можливість надати допомогу, однак не вчиняли необхідних дій. Суд нагадує, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при розгляді справ даної категорії суду слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги та свідомого невиконання цього обов`язку. Ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, якої він потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Окрім цього суд вважає, що надані позивачкою медичні документи та посилання на те, що спадкодавець за життя був важкохворим внаслідок ДТП не підтверджує його знаходження в безпорадному стані, тому що безпорадний стан, в даному випадку, це оціночне правове, а не медичне поняття. Так, відповідно до наданих відповідачами пояснень, їх батько не був лежачим хворим, а внаслідок ДТП отримав важкі травми, і від яких згодом помер. До цього моменту у своєму житті батько міг самостійно пересуватися та приймати їжу. Тим самим батьком не був у безпорадному стані, і сторонньої допомоги не потребував. Суд нагадує, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд вважає, що позивачем не надано жодних істотних даних, які мають правове значення для вирішення спору та встановлення того факту, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, який зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли він не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Крім того, суд враховує практику ВС КЦ, зокрема у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Оцінюючі інші доводи позову, суд вважає, що сам факт не проживання спадкоємця зі спадкодавцем до дня його смерті не може бути підставою для усунення його від права на спадкування. Письмові свідчення свідків, які надані позивачкою в даному випадку не мають жодного істотного значення для предмету доказування, оскільки за своїм змістом вони містять твердження про відмову відповідачів від прийняття спадщини, а даний факт підлягає доведенню іншими доказами, зокрема посвідченими у нотаріальному порядку. Більш того, ці свідчення містять твердження у форматі «припущення», що відповідачі не мали коштів на лікування батька. Рішення суду не може гуртуватись на припущеннях. Таким чином, у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Однак, позивачем будь-яких доказів того, що відповідачі мала можливість, але умисно ухилялись від виконання обов`язку утримання спадкодавця, суду надано не було. Доводи того, що позивачка самостійно організувала поховання діда не можуть бути підставою для усунення відповідачів від права на спадкування, а є підставою для стягнення пропорційно суми витрачених коштів. Доводи того, що відповідачі відмовились від спадщини на користь позивача, а потім відкликали свої заяви також не можуть бути підставою для усунення від права на спадкування за законом, і не впливають на загальну оцінку судом встановлених обставин відповідно до предмету доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд не знаходить жодних підстав для можливості задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання судового збору у справі не порушувалось. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed