Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу належить домогосподарство розташоване по вул. Миру, 33 в с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області. Земельна ділянка на якій розташоване домогосподарство знаходиться у її користуванні, однак, з невідомих їй причин згідно земельно-кадастрової книги площа цієї земельної ділянки вказана 0,33 га, тоді як за колишніми власниками будинку, сім»єю [PERSON] рахувалося 0,35 га та, окрім того, в іншому місці сім»ї [PERSON] було надано дорізок ще 0,07 га, а всього у користуванні колишніх власників рахувалося 0,42 га. Відповідач [PERSON], який проживає по сусідству, є користувачем земельної ділянки, яка раніше була надана [PERSON], в подальшому після смерті [PERSON] була надана у користування [PERSON], а після смерті [PERSON] відповідач без укладення угоди придбав у власність домоволодіння у спадкоємців останньої і при цьому став користуватися присадибною земельною ділянкою площею 0,33 га, хоча фактично у користування [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,25 га. Поселившись у сусідній будинок, відповідач самовільно захопив частину її земельної ділянки, побудував некапітальну дерев»яну споруду для дров вздовж стіни сараю та встановив металевий паркан від дороги, зокрема, який розміщений на 0,90 см самовільно захопленої в неї земельної ділянки. Оскільки зазначене створює перешкоди у користуванні своєю земельною ділянкою, спричиняє протікання стічних вод під будинок позивачки та призводить до його руйнування, позивачка просить суд ухвалити рішення яким встановити межу між земельними ділянками, врахувавши при цьому те, що ширина її земельної ділянки на всій її протяжності повинна становити 24 м; зобов»язати відповідача розібрати дерев»яні некапітальні споруди вздовж сараю довжиною 10 м, які побудовані ним ще у 2003 році; зобов»язати відповідача забрати 0,90 м збудованого ним від дороги металевого паркану, який зведено на захопленій частині її земельної ділянки та добудувати кам»яний мур за її будинком для перешкоджанню попадання стічних вод з території домоволодіння відповідача під будинок позивачки. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала із наведених у позовній заяві підстав, просить його задовольнити. Не заперечує того факту, що рішенням сільської ради їй надано у користування 0,33 га присадибної земельної ділянки, а не та площа, яка перебувала у користуванні колишніх власників домоволодіння, сім»ї [PERSON]. Також відповідає дійсності та обставина, що рішенням сільської ради у 2013 році їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою земельної ділянки біля будинку, однак вона її не замовила й до цього часу. Відповідач [PERSON] позов не визнав, заперечує в його задоволенні, надавши письмові заперечення на це та які він підтримав в судовому засіданні. При цьому суду пояснив, що позивачкою не надано суду будь-яких доказів тому, що ним здійснено самозахват частини її земельної ділянки, а навпаки, надано суду докази які стверджують протилежне, зокрема відомості, які містяться в листі [PERSON] сільського голови на ім»я [PERSON] від 25.11.2015 р. №677 згідно якого площа земельної ділянки Герман відповідно до даних земельно-кадастрових документів становить 0,33 га, а відповідно до обмірів проведених комісіями 0,3295 га, що практично є ідентичними в межах арифметичної похибки. Також не знайшов підтверджень факт будівництва ним спірних тимчасових дерев»яних споруд, так як вони були споруджені ще колишнім власником домоволодіння [PERSON], в свою чергу він власником домогосподарства не являється, а цей будинок придбали його діти, а на підставі яких угод і з ким саме, йому не відомо. Так як він не є власником домоволодіння, а тому не має ніяких юридичних підстав для зобов»язання його чинити будь-які дії на території даного домоволодіння. Свідок [PERSON], землевпорядник [PERSON] сільської ради, суду пояснила, що у 1998 році [PERSON] у спадкоємців сім»ї [PERSON] купила належний останнім на праві власності житловий будинок. Після купівлі будинку позивачка звернулася до [PERSON] сільської ради із заявою про виділення їй земельної ділянки на якій будинок розташовано і рішенням [PERSON] сільської ради від 30.11.1998 року позивачці було надано у користування земельну ділянку загальною площею 0,33 га і ці відомості внесено у земельно-кадастрову книгу. Пізніше, тобто у 2013 році Герман звернулася до сільської ради із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою присадибної земельної ділянки і цю заяву також сільською радою було задоволено. Що стосується сусіднього домогосподарства, присадибною земельною ділянкою якого користується відповідач [PERSON], то раніше погосподарський номер належав [PERSON], яка померла у 2002 році. Після її смерті головою цього погосподарського номера було перереєстровано на [PERSON], яка в свою чергу померла у 2003 році. На підставі яких саме угод сім»єю відповідача придбано житловий будинок після смерті [PERSON] і Кузь, свідку невідомо, але так як ні право власності на будинок, ні право на користування належною до нього земельної ділянки за [PERSON] зареєстровано не було, тому свідок вказала відповідачеві про необхідність належним чином оформити своє право на користування земельною ділянкою і рішенням сільради було надано у користування на умовах оренди земельну ділянку по вул. Миру, 31 площею 0,34 га. При цьому межа між земельними ділянками сторін чітко встановлена і межові знаки особисто встановлювала Герман. За результатами неодноразових звернень Герман з приводу суміжного землекористування з боку відповідача будь-яких порушень, у т.ч. й самовільного захоплення частини земельної ділянки позивачки, не встановлено. Дійсно, по межі між земельними ділянками сторін ще колишнім власником [PERSON] було встановлено некапітальну дерев»яну споруду, яку [PERSON] тільки підтримує. Свідок [PERSON] суду пояснила, що як депутат сільської ради двічі приймала участь в розгляді звернень [PERSON] з приводу обвинувачень останньої [PERSON] у самовільному захопленні частини її земельної ділянки. Мова також йшла й про споруди та водовідведення. Чи правомірні дії [PERSON], чи ні, свідок не знає, вона лише своїм підписом у актах засвідчила відомості які були встановлені при огляді комісією домогосподарств сторін. Допитаний як свідок [PERSON] сільський голова [PERSON] суду пояснив, що різні комісії, в т.ч. й створені розпорядженням Томашпільської райдержадміністрації, розглядали звернення [PERSON] з приводу добросусідства між сторонами. При цьому, за наслідками розгляду звернень [PERSON] порушення межових знаків виявлено не було. Будівельні споруди є тимчасовими, споруджені ще колишньою власницею [PERSON], відповідач власником майна не являється, проживає в домогосподарстві без прописки та реєстрації прав на майно. Свідок [PERSON], начальник відділу містобудування та архітектури Томашпільської райдержадміністрації, суду пояснив, що дійсно тимчасова споруда для зберігання дров на території відповідача споруджена з порушеннями норм будівельних правил, зокрема вимог ДБН 360-92**. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як убачається із змісту позовної заяви, у ній одночасно містяться дві вимоги, перша про усунення перешкод в користуванні належною позивачці земельною ділянкою, друга про встановлення межі між земельними ділянками сторін. Згідно пункту б частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Вирішуючи позовні вимоги в частині вимог про встановлення межі між земельними ділянками, суд враховує те, що згідно із чч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ роз»яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.\~\~ Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст. 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. За положеннями ст. 30 ЗК України 1991 року, чинного на час придбання позивачкою домогосподарства при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Відповідно до ч.1 ст. 19 цього Кодексу (1991 року) сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для, зокрема, ведення особистого підсобного господарства, індивідуального житлового будівництва. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Томашпільською державною нотаріальною конторою 19 листопада 1998 року, реєстраційний номер 2282, [PERSON] на праві особистої власності належить домоволодіння по вул. Миру, 33 в с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області, що стверджується реєстраційним посвідченням виданим на її ім»я Могилів-Подільським МБТІ Вінницької області 20.11.1998 року (а.с. 6). Рішенням [PERSON] сільської ради від 30.11.1998 року [PERSON] із земель присадибного житлового фонду по вул. Миру с. Антонівка надано земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,33 га, в т.ч. ріллі 0,29 га, під будівлями 0,03 га, сади 0,01 га (а.с. 97-99). Така ж площа земельної ділянки, тобто 0,33 га рахувалася і за колишніми її користувачами, сім»єю [PERSON], що стверджується записами в земельнокадастровій книзі (а.с.46), погосподарській книзі [PERSON] сільської ради за 1996-2000 роки, особовий рахунок №730 (а.с.104-105). Відповідно до відомостей які внесені в погосподарські книги [PERSON] сільської ради за 1998-2016 роки, тобто внесення відомостей в зв»язку із зміною власника домогосподарства про його голову, яким записана [PERSON], площа земельної ділянки за даним двором рахується 0,33 га (а.с.104-112). Рішенням [PERSON] сільської ради від 21.11.2013 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою з послідуючим виготовленням документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки орієнтовною площею 0,33 га, в т.ч. 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Миру, 33 та 0,08 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Миру, 33 (а.с. 44). Аналіз вищевказаних рішень [PERSON] сільської ради від 30.11.1998 та 21.11.2013 років дає суду підстави дійти висновку, що присадибна земельна ділянка після придбання позивачкою будинку була надана їй у користування, а не у власність. При цьому, позивачкою не надано суду доказів тому, що їй видавався державний акт на зазначену земельну ділянку, а також про відведення в натурі й установлення меж земельної ділянки. У наданих позивачкою документах ці розміри не окреслені, а наданий позивачкою в ході розгляду справи план цієї земельної ділянки не може бути належним і допустимим доказом, оскільки не зазначено джерело походження цього документу, ким і на чиє замовлення він виготовлений (а.с. 95). Що стосується суміжної земельної ділянки розташованої по вул. Миру, 31 в с. Антонівка, то в ході судового розгляду встановлено, що відповідно до записів в погосподарській книзі [PERSON] сільської ради за 1996-2000 роки головою двору, особовий рахунок № 479 рахувалася [PERSON], записи про інших членів двору відсутні (а.с.113-114). Відповідно до записів погосподарської книги [PERSON] сільської ради за 2001-2006 роки, особовий рахунок №441, голова домогосподарства [PERSON] померла 19.08.2002 року і особовий рахунок було переведено на [PERSON], яка померла 08.11.2003 року (а.с.115-116). Як убачається із записів погосподарських книг [PERSON] сільської ради за 2006-2016 роки особовий рахунок домогосподарства по вул. Миру, 31 в зв»язку із смертю 08.11.2003 року його голови [PERSON] не закритий і головою цього домогосподарства рахується [PERSON] (а.с.115-121). Таким чином, як убачається з матеріалів справи, пояснень відповідача [PERSON], показань свідків, [PERSON] сільського голови [PERSON], землевпорядника [PERSON] сільської ради [PERSON], після смерті голів догосподарства по вул. Миру, 31 [PERSON], [PERSON] ні сам житловий будинок, ні земельна ділянка на якій він розташований у встановленому законом порядку у власність чи користування нікому не передавалися, сім»я відповідача проживає у вказаному будинку без реєстрації місця проживання у ньому та будь-яких прав на нерухоме майно. При цьому, суд враховує ту обставину, що надання дозволу [PERSON] на розробку проекту відведення земельної ділянки є одним із етапів розгляду заяви громадянина про передачу у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності. Розробка проекту землеустрою та його експертиза мають на меті визначення меж земельної ділянки, а також з'ясування інших обставин, що можуть бути перешкодою надання земельної ділянки у власність, в тому числі й встановлення суміжного землекористування, а відтак дійшов висновку, що без виготовлення позивачкою проекту відведення земельної ділянки на виконання рішення [PERSON] сільської ради від 21.11.2013 року, в ході якого вирішуються, зокрема й питання про межі земельних ділянок, тому звернення до суду з позовом з даного питання є передчасним, так як відповідно до ст. 158 ЗК України це питання віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування. Вирішуючи спір в частині заявлених вимог щодо усунення перешкод в користуванні належною позивачці земельною ділянкою, суд уважає за необхідне зазначити наступне. Як уже зазначено вище, судом установлено, що колишні голови домогосподарства по вул. Миру, 31 в с. Антонівка [PERSON] померла 19.08.2002 року, [PERSON] 08.11.2003 року і після їх смерті спадщину на вказане домогосподарство ніхто не прийняв, право власності чи право користування нерухомим майном ні за ким не зареєстровано, особовий рахунок на домогосподарство виконкомом [PERSON] сільської ради не закритий, до цього часу головою двору рахується померла [PERSON] З огляду на наведене суд погоджується з доводами відповідача, що він є неналежною стороною у справі, так як не є власником як житлового будинку по вул. Миру, 31 в с. Антонівка, так і його складових частин, тобто господарських будівель і споруд. Позивачка в установленому законом порядку не скористалася своїм правом на заміну неналежного відповідача у справі, не вбачає таких підстав і суд, так як сторонами не надано суду доказів правонаступництва прав і обов»язків померлих [PERSON] і [PERSON], не визнавалася спадщина відумерлою і в порядку норм спадкового права. Відповідно до роз»яснень даних у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Вищенаведене дає суду правові підстави дійти висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] як про усунення перешкод в користуванні належною позивачці земельною ділянкою, так і про встановлення межі між земельними ділянками сторін. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі підлягають віднесенню за рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed