Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила стягувати із [PERSON] на її користь аліменти на двох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 грн. на кожну дитину, але не менше 50\~% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 грудня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття; стягнути з відповідача на її користь аліменти на дітей за минулий час за період з 05 вересня 2016 року по 26 грудня 2018 року в розмірі по 3000 грн. на кожну дитину, але не менше 50\~% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та 50\~% від суми понесених нею додаткових витрат на розвиток дітей у розмірі 5795 грн. В обґрунтування позову зазначала, що 08 листопада 2013 року вона та [PERSON] уклали шлюб. Від цього шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя у сторін не склалося, з 05 вересня 2016 року вони фактично припинили подружні відносини. 10 жовтня 2017 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між ними розірваний. З часу фактичного припинення сторонами подружніх відносин, їхні діти проживають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні. Відповідач [PERSON] участі у вихованні дітей не приймає, їхнім здоров`ям не цікавиться, матеріальної допомоги дітям не надає, хоча відповідно до вимог закону як батько зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надавати їй матеріальну допомогу на утримання дітей, однак [PERSON] на її правомірні вимоги жодним чином не реагує, від виконання своїх батьківських обов`язків він ухиляється. Восени 2017 року вона захворіла, що стало наслідком тимчасової втрати нею працездатності, тому змушена була неодноразово звертатися до відповідача за наданням ним матеріальної допомоги дітям, оскільки забезпечувати їх матеріально можливості не мала. [PERSON] спочатку начебто погодився матеріально допомагати дітям, попросив надати реквізити банківської карти для перерахування коштів, що вона і зробила. Проте станом на 27 грудня 2018 року будь-які кошти на утримання дітей на її рахунок так і не надходили. Свідками того, що вона неодноразово зверталася до відповідача за наданням матеріальної допомоги двом дітям були їхні родичі. Офіційно листи із вимогою сплачувати аліменти на дітей відповідачу вона не направляла, оскільки [PERSON] був зареєстрованим за її адресою, а фактичне місце його проживання їй не було відоме, тому позивач вважає, що останній повинен сплатити аліменти на двох дітей за минулий час за період із 05 вересня 2016 року по 26 грудня 2018 року, тобто з дати фактичного припинення сторонами спільного проживання до дня пред`явлення позову. Крім того, позивач вказувала, що протягом 2018 року діти відвідували гуртки, пов`язані з розвитком їхніх здібностей, за що сплачено кошти в загальному розмірі 11590 грн., половину цих додаткових витрат на двох дітей у розмірі 5795 грн. відповідач повинен їй компенсувати. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, надала суду пояснення, аналогічні викладеному, просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду він теж не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 08 листопада 2013 року позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] уклали шлюб. Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року, ухваленим у цивільній справі №\~361/5026/17, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Від цього шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . З часу припинення сторонами подружніх відносин та окремого проживання, з 05 вересня 2016 року по даний час двоє малолітніх дітей сторін постійно проживають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні, зареєстровані вони за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою за №\~1-1/18974 від 03 липня 2018 року, виданою Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконкому Броварської міської ради Київської області. Відповідач [PERSON] проживає окремо від дітей, як батько матеріальної допомоги позивачу [PERSON] на утримання двох його малолітніх дітей він не надає, життям і здоров`ям двох його синів не цікавиться, вихованням дітей не займається, чим ухиляється від виконання покладених на нього законом батьківських обов`язків. Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 08 квітня 2019 року за №\~1005215593 вбачається, що з 27 березня 2019 року відповідач у справі [PERSON] як фізична особа-підприємець, вид діяльності: надання послуг таксі пасажирським транспортом, надання послуг перевезення речей (переїзду) вантажним автомобільним транспортом; місцем проживання вказана адреса: [ADDRESS] , (засіб зв`язку: [NUMBER] 066 [NUMBER] ), у процесі припинення підприємницької діяльності, банкрутства він не перебуває. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №\~789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ст. 8 Закону України Про охорону дитинства від 26 квітня 2001 року №\~2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У ч. 2 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. У ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2019 рік від 23 листопада 2018 року №\~2629-VIII визначено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну дитину віком до 6 років становить з 1 січня 1626 грн., з 1 липня 1699 грн., з 1 грудня 1779 грн. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови №\~3 від 15 травня 2006 року Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів роз`яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем [PERSON] Н [PERSON] заявлено вимогу про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь аліментів на двох малолітніх дітей сторін: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 3000 грн. на кожну дитину, щомісячно, з 27 грудня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. У ч. 1 ст. 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Днем подачі [PERSON] до суду цього позову про стягнення аліментів на двох дітей вважається 28 грудня 2018 року день здачі на пошту її представником даного позову. Виходячи з наведеного вище, враховуючи, що відповідач [PERSON] добровільно матеріальної допомоги позивачу [PERSON] на утримання двох синів сторін Шота та Матвія не надає, проживає окремо від них, суд дійшов висновку, що позов у частині стягнення аліментів на двох дітей ґрунтується на вимогах закону, проте підлягає задоволенню частково. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на двох дітей: сина [PERSON] та сина [PERSON] , враховуючи обставини справи, визначений законом мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, що на день ухвалення судом рішення становить 1699 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з дня пред`явлення позову з 28 грудня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Заявляючи вимоги про стягнення аліментів на малолітніх дітей за минулий час за період з 05 вересня 2016 року по 26 грудня 2018 року в розмірі по 3000 грн. на кожну дитину, щомісячно, позивач [PERSON] посилалася на те, що восени 2017 року вона захворіла, що стало наслідком тимчасової втрати нею працездатності, тому змушена була звернутися до відповідача [PERSON] за матеріальною допомогою на утримання дітей, оскільки не мала можливості забезпечувати двох їхніх дітей самостійно. За домовленістю між ними 18 вересня 2017 року вона направила йому SMS-повідомлення із номером її банківської картки, однак будь-яких коштів на утримання дітей на її картковий рахунок відповідач не перерахував. Направляти на адресу відповідача офіційні звернення щодо сплати ним аліментів вона не могла, оскільки з 05 вересня 2016 року сторони проживали окремо, місце фактичного проживання [PERSON] їй не було відоме. Підтвердити її неодноразові звернення до відповідача щодо надання матеріальної допомоги дітям можуть її родичі. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У ч. 3 ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Із системного аналізу наведених норм, слід дійти висновку, що підставою для стягнення аліментів за минулий час є домовленість між батьками щодо сплати одним із них, який проживає окремо, аліментів на дитину та їх розміру, ухилення відповідача від виконання покладених на нього законом батьківських обов`язків щодо утримання дитини, при цьому позивач повинен надати суду належні докази того, що він вживав заходів щодо отримання від відповідача аліментів, проте останній ухилявся від їх сплати. Згідно із ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказів того, що між сторонами як батьками двох їхніх малолітніх дітей була досягнута домовленість щодо сплати відповідачем аліментів на дітей у розмірі по 3000 грн. на кожну дитину та [PERSON] погодився сплачувати аліменти на двох дітей саме у такому\~розмірі,позивачем суду не надано. На підтвердження того, що позивачем вживались заходи щодо одержання з відповідача аліментів на дітей, [PERSON] надала суду скріншоти (зображення) SMS-повідомлень, направлених нею 18 вересня та 13 жовтня 2017 року відповідачу щодо утримання їхніх дітей, однак доказів того, що ці повідомлення направлялись на номер телефону останнього не надано. Зазначені вище, надані суду позивачем [PERSON] докази не підтверджують обставин щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача аліментів на дітей за минулий час за період з 05 вересня 2016 року по 26 грудня 2018 року в розмірі по 3000 грн. на кожну дитину, зокрема, того, що позивач вживала заходів щодо отримання аліментів на дітей. Суд вважає, що позов [PERSON] у частині вимог про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на дітей за минулий час позивачем у суді не доведений, підстав для його задоволення у цій частині судом не вбачається. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] додаткових витрат на розвиток дітей у розмірі 50\~% від суми понесених позивачем витрат у розмірі 5795 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). За змістом ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Судом встановлено, що за відвідування у 2018 році малолітніми дітьми Шота і [PERSON] занять раннього розвитку дитини у Товаристві з обмеженою відповідальністю Клуб щасливої родини Слоненятко-Сонечко? у місті Бровари Київської області, позивач [PERSON] сплатила грошові кошти в загальному розмірі 4230 грн., що підтверджується довідками. Інші надані суду позивачем [PERSON] докази понесення нею додаткових витрат на розвиток двох дітей: квитанції до прибуткових касових ордерів від 30 вересня 2018 року на суму 500 грн., 04 і 19 жовтня 2018 року на суму 4540 грн. і 2320 грн. відповідно, суд до уваги не приймає, оскільки в них вказана оплата за навчання дитини [PERSON] , будь-якої інформації про те, що ця дитина є сином сторін, матеріали справи не містять. Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови №\~3 від 15 травня 2006 року Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів звернув увагу судів на те, що передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] добровільно матеріальної допомоги малолітнім дітям не надає, а також те, що обов`язок по утриманню дитини законом покладено на обох батьків у рівній мірі, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] у частині стягнення з [PERSON] додаткових витрат на розвиток дітей підлягає задоволенню частково в розмірі 2115 грн., у розмірі 50\~% від суми понесених та доведених позивачем у суді додаткових витрат на дітей у загальному розмірі 4230 грн. У ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від 08 липня 2011 року №\~3674-VI у справах про стягнення аліментів позивачі від сплати судового збору звільняються. Виходячи з наведеного, враховуючи, що позивач від сплати судового збору при подачі цього позову звільнена, із відповідача за дві вимоги немайнового характеру в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1409 грн. 60 коп. (704 грн. 80 коп. х 2) відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial