Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

У вересні 2018 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони з 2000 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до свідоцтва про право власності від 13.09.2012 р. квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на праві приватної власності. Згідно договору дарування від 31.07.2015 р. [PERSON] подарував належну йому 1/4 частину квартири [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному, тобто по 1/8 частині кожному. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.06.2016 р. шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач залишив спірну квартиру та не проживає в ній, витрат по оплаті квартирної плати та комунальних послуг не сплачує, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в квартирі не має, у зв`язку з чим позивачка звернулись до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засіданні не з`явився,про час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином за останнім відомим місцем проживання(перебування), із заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення відповідно ст. 280 ЦПК України, оскільки позивачка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Вислухавши в поясненнях позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 13.09.2012 р. виданого Головним управлінням житлового забезпечення ВО КМР (Київської міської державної адміністрації) квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на праві приватної власності. Згідно договору дарування1/4 частини квартири від 31.07.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куровською І.Ф., [PERSON] передає 1/4 частину квартири у власність [PERSON] , [PERSON] в рівних частках кожному, тобто по 1/8 частині кожному, безоплатно. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.08.2016 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 05.08.2000 р. Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї за №698. 16.12.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після чого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Факт не проживання відповідача станом на 25.01.2018 р. за адресою [ADDRESS] підтверджується актом про не проживання особи за місце реєстрації від 25.01.2018 р. мешканцями будинку [ADDRESS] . Окрім того, в поясненнях позивачка зазначила, що відповідач у вказаній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, його місце проживання чи перебування їм невідомо, витрат по оплаті квартирної плати та комунальних послуг він не сплачує, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в квартирі не має. Крім того, позивачка перешкод у користуванні житлом відповідачу не чинили. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частина 2 ст. 405 ЦК України визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач не є співвласником або власником спірної квартири, з 17.06.2016 року не проживає в даній квартирі, не сплачує витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, не цікавиться нею, позивачкою перешкод у користуванні житлом відповідачу не чинилось, відповідач був відсутнім у квартирі понад один рік без поважних причин, а тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , задовольнивши вказаний позов.

Outcome: approved