Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М. від 22 вересня 2020 року про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Позовні вимоги мотивувала тим, що 28 жовтня 2016 року [PERSON] складено заповіт, яким вона заповіла все її майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, а також все те, що буде належати їй за законом на день смерті, - своїй дочці [PERSON] . Після смерті [INFO] [PERSON] позивач звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. До складу спадкового майна померлої [PERSON] входить Ѕ частина квартири [ADDRESS] , яка належала їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року. 22 вересня 2020 року постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М. позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позивач вважає таку відмову у вчиненні нотаріальної дії протиправною та наполягає на наявності підстав для її скасування. Так, позивач вказує, що, звернувшись до відповідача із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вона посилалася на наявність у матеріалах спадкової справи копії Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року, згідно з розпорядженням № 4064, та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 05 грудня 1996 року, та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 36688195 від 12 грудня 2012 року, яким підтверджено право власності померлої [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Попри наявність вказаних документів у матеріалах спадкової справи, оскаржувана відмова у вчиненні нотаріальної дії, оформлена постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М. від 22 вересня 2020 року, мотивована тим, що до спадкової справи не надано оригіналу документа, що підтверджує право власності померлої [PERSON] на частину квартири, а саме Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року, згідно з розпорядженням № 4064, та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 05 грудня 1996 року. Позивач підтверджує, що дійсно у своєму розпорядженні не має вказаного Свідоцтва та вважає, що воно не є необхідним для видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої [PERSON] , оскільки інформація про право власності на квартиру міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою суду від 21 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. На виконання ухвали про усунення недоліків позовної заяви, 05 січня 2021 року позивач подала заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 11 січня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16 лютого 2021 року. Також витребувано у П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори копію матеріалів спадкової справи № 159/2020 року, відкритої [INFO] щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . 16.02.2021 відповідачем, на виконання ухвали суду, надано копію спадкової справи № 159/2020, відкритої після смерті [PERSON] . Крім того, відповідачем надано відзив на позов, в якому державний нотаріус Колодій Г.М. зазначає, що спадкоємицею за заповітом після померлої [PERSON] є її дочка - [PERSON] . У зв`язку з відсутністю оригіналу документа, що посвідчує право власності померлої на спадкове майно, державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до інформації отриманої нотаріусом з Державного реєстру речових на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього, що передбачений пп. 4.18, п. 4 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, державна реєстрація права власності на вищевказане нерухоме майно за померлою [PERSON] відсутня. Таким чином, наявність інформації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який є лише архівною складовою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не є підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно без подання оригіналу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно. У зв`язку з цим відповідач вважає, що постанова винесена з дотриманням вимог чинного законодавства і є правильною за своєю суттю, а позовна заява є надуманою, безпідставною та задоволенню не підлягає. Водночас, у вказаному відзиві державний нотаріус Колодій Г.М інформативно повідомляє, що між спадкоємицею (позивачем) та її рідним братом виник спір, 1/2 частина квартири на праві власності належить йому і в нього знаходиться оригінал Свідоцтва про право власності на житло. На прохання нотаріуса залишити співвласником Свідоцтво про право власності на житло у спадковій справі для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] , брат позивачки відмовився, посилаючись на те, що [PERSON] повинна сама до нього звернутися, а не нотаріус. Відповідач звертає увагу на те, що визнання права власності судом на 1/2 частину квартири, яка належала померлiй [INFO] [PERSON] на ім`я її спадкоємиці [PERSON] , є єдиним законним способом оформлення переходу нерухомого майна у ситуації, що склалась. У підготовче засідання 16.02.2021 представники сторін з`явились. Судом оголошено перерву до 10.03.2021 для надання можливості стороні позивача ознайомитися з матеріалами спадкової справи та відзивом на позов. 24.02.2021 представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вказано, що відповідно до статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав. Тобто, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема у його невід`ємній архівній частині, міститься інформація про те, що Ѕ частина квартири [ADDRESS] зареєстрована за померлою [PERSON] . За твердженням представника позивача, встановивши зазначену інформацію, відповідач зобов`язаний був діяти в порядку, передбаченому розділом «Використання відомостей невід`ємної архівної складової частини Державного реєстру прав під час проведення державної реєстрації прав» Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року за № 1141, - перенести відповідну інформацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Тому, представник позивача вказує, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню, а спір про право власності на спадкове майно за померлою [PERSON] між позивачем та будь-ким відсутній. У підготовче засідання 10.03.2021 представники сторін з`явились. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.03.2021, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.04.2021. 24.03.2021 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначається, що померла [PERSON] залишила заповіт, посвідчений 28 жовтня 2016 року на ім`я [PERSON] . Дійсно вона є єдиною спадкоємицею за заповітом, яка заявляє, що жодних сумнівів у дійсності заповіту не виявлено. По спадковій справі - це так, а в дійсності спадкоємцем за законом першої черги є син померлої, який на прийомі у нотаріуса висловив незадоволення з приводу заповіту та, що він посвідчений з порушенням закону, оскільки померла була незрячою і не могла підписати заповіт, та погрожував звернутися до суду про визнання заповіту недійсним. З розмови [PERSON] її брат (син померлої) сварився з сусідом (тягав його по коридору), який був свідком при складанні на посвідченні заповіту. Таку його поведінку підтвердив сам син та прийомі в нотаріальний конторі. Син до суду про скасування заповіту не звертався, але й відмовився залишити в спадковій справі оригінал документа, який знаходиться на даний час у нього на руках, що підтверджує право власності померлої на квартиру, а саме: Свідоцтво про право власності на житло, видане Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року, згідно з розпорядженням № 4064, на підставі якого нотаріус може видати Свідоцтво про право на спадщину за вищевказаним заповітом спадкоємиці - [PERSON] . Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. За відсутності у спадкоємців необхідних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус роз`яснює їм процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Також позивач посилається на те, що у разі втрати оригіналу документа, свідоцтва про право на спадщину повинно видаватися на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманим шляхом безпосереднього доступу до нього. На підставі даного твердження це є неможливим адже: по-перше, оригінал Свідоцтва про право власності не втрачено та не зіпсовано, а оригінал знаходиться на руках іншої сторони, а по-друге, за результатом пошуку нотаріусом інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який діє з 01.01.2013, інформація про реєстрацію зазначеного об`єкта нерухомого майна - вiдсутня, тобто квартира не є зареєстрованою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Витяг та інформація, яку указує [PERSON] є архівною до 2013 року і не є підставою для видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Враховуючи викладене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання 13.04.2021 представники сторін з`явились. Представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. Судом оголошено перерву до 18.05.2021. У судовому засіданні 18.05.2021 представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання 18.05.2021 не з`явився. Водночас 18.05.2021 від відповідача надійшов лист, в якому відповідач просить суд слухати справу за відсутності представника відповідача у зв`язку з великою завантаженістю працівників нотаріальної контори. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 28 жовтня 2016 року [PERSON] складено заповіт, яким вона заповіла все її майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також все те, що буде належати їй за законом на день смерті, своїй дочці [PERSON] . Вказаний заповіт складено у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] , підписано [PERSON] , оскільки стан здоров`я [PERSON] , що призвів до втрати зору, позбавив її можливості прочитати заповіт та власноручно його підписати. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетник І.С. (а.с. 57). Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 11). Згідно з Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 36688195 від 12.12.2012 [PERSON] належить на праві приватної власності Ѕ квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 38559394 від 12.12.2012) (а.с. 12). Згідно з Інформаційною довідкою № 229334352 від 23.10.2020 відомості про реєстрацію на праві приватної власності Ѕ квартири [ADDRESS] за [PERSON] (реєстраційний номер майна 38559394 від 12.12.2012) містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. При цьому, відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с. 13). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 11 січня 2020 року, актовий запис № 619 (а.с. 48). Позивач [PERSON] 14 лютого 2020 року звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 46). На підставі заяви відкрито спадкову справу за № 159/2020. 22 вересня 2020 року постановою вих. № 3840/02-31/2 державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , після смерті її матері - [PERSON] . Вказана постанова мотивована тим, що видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом неможливо, оскільки до спадкової справи не надано оригіналу документа, що підтверджує право власності померлої на вищевказану частину квартири, а саме: Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року, згідно з розпорядженням № 4064, та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 05 грудня 1996 року (а.с. 69). Позивач, в особі представника - адвоката [PERSON]., повторно звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з листом від 04.11.2020 (вх.№ 4076 від 10.11.2020), в якому вказала, що у своєму розпорядженні [PERSON] дійсно не має оригіналу Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року, згідно з розпорядженням № 4064, та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 05 грудня 1996 року. Проте відповідно до пункту 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Пунктом 3 зазначеного Порядку встановлено, що документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Позивач вказала, що у матеріалах спадкової справи міститься надана [PERSON] копія Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 36688195 від 12 грудня 2012 року та до цього листа додала Інформаційну довідку за № 229334352 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якою, за її твердженням, також підтверджується факт належності 1/2 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] та безпідставність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії через відсутність оригіналу Свідоцтва про право власності на житло. У зв`язку з вказаним позивач просила призначити їй час та дату проведення нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] або надати детальне роз`яснення щодо підстав відмови позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, інформація про право власності на яке міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому, позивач посилалася на (а.с. 70-71). Листом від 17 листопада 2020 року за №117002-14 за підписом в.о. завідувача П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю. позивача було повідомлено про те, що для оформлення свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно нотаріусу повинні бути подані правовстановлюючі документи про право власності на майно; правовстановлюючі документи, що подаються нотаріусу для оформлення, мають бути зареєстровані в Бюро технічної інвентаризації, а з 2013 року в Державному реєстрі речових прав. У вказаному листі зазначено, що у нотаріуса не має підстав видавати свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкодавець на момент смерті права власності на нерухоме майно не зареєстрував, інформація про наявність будь-яких правовстановлюючих документів та реєстрацію права власності у реєструючого органу та згідно з даними Державного реєстру речових прав (який діє з 2013 року) відсутня (а.с. 76). Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595. Частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як вбачається з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону України «Про нотаріат», не є вичерпним. За наявності умов, передбачених 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Перевіряючи законність дій нотаріуса, суддя повинен детально вивчити закон, на підставі якого діяв нотаріус чи інша посадова особа, уповноважена на вчинення нотаріальної дії, дослідити всі докази і з`ясувати обставини, що мають значення для справи. Це, у свою чергу, дає суду можливість винести законне й обґрунтоване рішення. Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити. Таким чином, підставами для визнання нотаріальної дії незаконною є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури здійснення нотаріальної дії. Згідно з підпунктом 4.12 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за №282/20595 (далі - Порядок), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно з пунктом 4.14 Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до підпункту 4.18 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. З огляду на те, що позивач [PERSON] неодноразово підтверджувала той факт, що у своєму розпорядженні вона дійсно не має оригіналу Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року, і цей документ в оригіналі не надавався нею до державного нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому суд зазначає, що загальне правило, встановлене підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, за яким видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, не врегульовує спірних правовідносин. Водночас під час вирішення цієї справи суду належить з`ясувати, чи підпадає вказана спірна ситуація під дію винятку із загального правила, який встановлено пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, відповідно до якого документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. З матеріалів справи вбачається, що державна реєстрація на об`єкт нерухомого майна - 1/2 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] , яка померла [INFO] , проведена на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року, при цьому позивач позовні вимоги у цій справі жодним чином не пов`язує та не обґрунтовує втратою, пошкодженням чи псуванням оригіналу вказаного Свідоцтва. Натомість із заяв по суті спору, наданих відповідачем, слідує, що оригінал такого Свідоцтва перебуває у власника іншої 1/2 частини квартири [ADDRESS] - [PERSON] , який є братом позивачки. Отже, для застосуваня пункту 3 глави 7 розділу І цього Порядку позивачем не доведно такої складової як втрата, пошкодження чи псування відповідного свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Позивач, посилаючись на копію Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 36688195 від 12 грудня 2012 року та Інформаційну довідку за № 229334352, стверджує, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема, у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, міститься інформація про те, що право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] зареєстровано за померлою [PERSON] . Однак, судом встановлено, що Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 36688195 від 12 грудня 2012 року та Інформаційна довідка за № 229334352 від 23 грудня 2020 року відомостей в розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не містять, зокрема в Інформаційній довідці за № 229334352 від 23 грудня 2020 року зазначено «за вказаними параметрами запиту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні». Водночас вказані документи містять відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно з яким об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , частка якого становить Ѕ, та [PERSON] , частка якої становить Ѕ. Проте даний Реєстр прав власності на нерухоме майно є лише архівною складовою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і перенесення даних з архівної складової, у даному випадку з Реєстру прав власності на нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно можливе лише за умов, визначених чинним законодавством. Так, відповідно до положень статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п.1); Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження (п.2). Абзацами першим-четвертим частини п`ятої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі. Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав. Дія абзацу третього цієї частини не поширюється на випадки використання таких відомостей у судових спорах, пов`язаних з визнанням чи поновленням речових прав. Відповідно до п. 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Частиною першою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. З вищенаведеного вбачається, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця необхідно подати документ, що підтверджує набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, у даному випадку - Свідоцтво про право власності на житло, видане Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року. Також позивач вважає, що відповідач зобов`язаний був діяти в порядку, передбаченому розділом «Використання відомостей невід`ємної архівної складової частини Державного реєстру прав під час проведення державної реєстрації прав» Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року за № 1141, - перенести відповідну інформацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Пунктом 1 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 р. № 484) встановлено, що цей Порядок визначає процедуру функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), його невід`ємної архівної складової частини та наповнення Державного реєстру прав відомостями про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав. Підпунктом 4 пункту 2 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, визначено, що невід`ємна архівна складова частина Державного реєстру прав - Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державний реєстр іпотек та у випадку, передбаченому законом, відомості Державного реєстру земель. Пунктом 40 розділу «Використання відомостей невід`ємної архівної складової частини Державного реєстру прав під час проведення державної реєстрації прав» Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, встановлено, що відомості невід`ємної архівної складової частини Державного реєстру прав використовуються державним реєстратором під час проведення державної реєстрації прав для встановлення наявності (відсутності) записів про державну реєстрацію прав, їх обтяжень, у тому числі з метою їх перенесення до Державного реєстру прав та погашення у випадках, передбачених цим Порядком. Пунктом 41 розділу «Використання відомостей невід`ємної архівної складової частини Державного реєстру прав під час проведення державної реєстрації прав» Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, встановлено, що у разі коли під час проведення державної реєстрації права власності державним реєстратором встановлено наявність запису про державну реєстрацію права власності в невід`ємній архівній складовій частині Державного реєстру прав, додатково до відомостей, передбачених пунктом 30 цього Порядку, вносяться такі відомості: реєстраційний номер запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно; дата і час державної реєстрації права власності у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Пунктом 30 розділу «Відомості, що вносяться до Державного реєстру прав» Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141, визначено, що до Державного реєстру прав вносяться такі відомості про право власності, довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язання: 1) про власника, довірчого власника (у разі передачі майна в довірчу власність як спосіб забезпечення виконання зобов`язань): для фізичних осіб: - прізвище; - ім`я; - по батькові (за наявності); - номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності); - реєстраційний номер облікової картки платника податків. У разі відсутності у фізичної особи реєстраційного номера облікової картки платника податків через свої релігійні переконання, про що офіційно повідомлено відповідний контролюючий орган, додатково вносяться відомості про реквізити паспорта громадянина України: - назва; - серія (за наявності); - номер; - дата видачі; - уповноважений суб`єкт, що його видав; - строк дії (за наявності); - додаткові відомості (за наявності); для юридичних осіб: - повне найменування юридичної особи; - ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ; для територіальних громад: - повне найменування органу місцевого самоврядування; - ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ; для держави: повне найменування органу державної влади, що здійснює управління (розпоряджання) нерухомим майном; ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ; 2) форма власності; 3) вид спільної власності (у разі коли майно належить на праві спільної власності); 4) розмір частки у праві спільної власності (у разі коли майно належить на праві спільної часткової власності); 5) підстава для державної реєстрації права власності, довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язання: назва документа; серія документа (за наявності); номер документа; дата видачі документа; уповноважений суб`єкт, що видав документ; додаткові відомості про документ (за наявності). Підстава для державної реєстрації права власності, довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язання за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав вноситься з переліку документів, поданих для державної реєстрації прав та відображених у відповідній заяві. 6) абонентський номер мобільного телефона та/або адреса електронної пошти. У разі коли майно належить на праві спільної власності, відомості про суб`єкта права власності зазначаються щодо кожного такого співвласника із присвоєнням кожним відомостям про право власності співвласника окремого номера. Отже, перенесення державним реєстратором відомостей з невід`ємної архівної складової частини Державного реєстру прав можливе за наявності за наявності документа, що підтверджує право власності. Однак, як зазначалося неодноразово позивачкою такого документа (Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 29 листопада 1996 року) у неї немає, а отже, у нотаріуса були відсутні правові підстави для перенесення відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Так, ч. 3 ст. 47 Закону України «Про нотаріат», зокрема, встановлено, що для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства. Як встановлено вище, відповідач відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю необхідних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про правомірність оскаржуваної позивачем постанови відповідача від 22 вересня 2020 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. За таких обставин, позов задоволенню не підлягає. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed