Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон» про стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, в обгрунтування якого зазначила, що з 07 грудня 2018 року працювала на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон». 27 грудня 2019 року звільнена з посади директора за власним бажанням. При звільненні відповідачем їй не було сплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки за період з 2018/2019 роки. Після звільнення з посади директора позивачка працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон» на посаді комерційного директора з 07 липня 2020 року по 30 липня 2020 року. Позивачка просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон» на користь [PERSON] компенсацію за дні невикористаної відпустки за період 2018-2019 роки, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні. У відзиві на позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон» посилається на те, що до невиплати компенсації за дні невикористаної відпустки призвела бездіяльність самої позивачки, оскільки вона не нарахувала собі компенсацію за дні невикористаної відпустки і як особа відповідальна за ведення бухгалтерського облікуТовариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон», не утримала з цієї компенсації суми податків. Також, відповідач зазначив, що позивачка у день звільнення працювала на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон», але не провела собі виплату належних сум, при тому, що до компетенції будь-якого іншого органу товариства, крім директора як виконавчого органу, не належить і ніколи не належало здійснення розрахунку з працівниками підприємства і вирішення всіх кадрових питань на підприємстві. Саме бездіяльність позивачки як посадової особи - директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон», повноваження якого визначені статутними документами товариства і включають у себе, в тому числі, ведення бухгалтерського обліку підприємства, призвели до порушення вимог трудового законодавства щодо своєчасної виплати необхідних сум при звільненні, тому вина підприємства відсутня. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Представник позивача в судовому засідання доводи позовної заяви підтримав, просив позов задовільнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засідання заперечував проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі наказу № 2-к від 07 грудня 2018 року [PERSON] прийнята на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон» на посаду директора. На підставі наказу № 92-к від 23 грудня 2019 року [PERSON] звільнена з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон» за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с. 8). За час перебування на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон» позивачка не використала 20 днів щорічної відпустки, про що свідчить довідка Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон» від 05 січня 2021 року № 01/05012021. При звільненні [PERSON] не виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки, що не заперечується відповідачем. Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон» від 05 січня 2021 року № 02/05012021 середньоденна заробітна плата позивачки за період з грудня 2018 року по листопад 2019 року становить 183,56 грн. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтями 116, 117 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення. Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать до виплати працівникові при звільненні відповідно до вимог частини першої статті 116 КЗпП України. Як встановлено вище, при звільненні позивачці не була виплачена грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки, залишок невикористаної відпустки становить 20 днів, середньоденна заробітна плата позивача становить 183,56 грн. Відповідно до пункту 7 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Отже, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон» на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація за дні невикористаної відпустки в сумі 3671,20 грн (183,56 грн x 20 днів). При цьому, безпідставними є доводи відповідача, що саме позивачка як керівник підприємства зобов`язана була нарахувати та виплатити собі компенсацію за невикористані відпустки, оскільки вказаний обов`язок був покладений саме на Товариства з обмеженою відповідальністю «Клініка Рішон», а після звільнення [PERSON] була позбавлена можливості розпоряджається майном і коштами відповідача. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, тому саме на останнього покладено обов`язок спростування своєї вини у порушенні прав працівника. Разом з тим, відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів на спростування своєї вини у невиплаті позивачу належних при звільнення коштів. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання коштів, які є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 760/21872/17. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, врахувавши розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, місцевий суд дійшов правильного висновку про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. - Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Розмір середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивачки складає 99122,40 грн (540 робочі дні (з наступного дня після звільнення по день ухвалення рішення суду) х 183,56 грн). Проте, враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, встановлені обставини справи, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, оскільки заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром компенсація за дні невикористаної відпустки. Тому суд вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам справи наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 15000 грн за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні позивачці компенсації за дні невикористаної відпустки. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було би передбачити. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15000 грн. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.

Outcome: partial