Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.03.2012 року між сторонами у Кримському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SАМDN25000724055638, внесок «Стандарт 60 міс.», зі строком на 60 місяців, з нарахуванням 18% річних, cума вкладу позивача становить 741 523,00 грн. 18.09.2014 року між позивачем та автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» укладений договір уступки прав (вимог) № 46/275470-361639, відповідно до умов якого позивач частково відступила право вимоги за договором банківського вкладу № SАМDN25000724055638 від 01.03.2012 року на суму 183 786,40 грн. 21.07.2017 року відповідачем отримано від позивача заяву від 19.07.2017 року про розірвання договору та повернення коштів. Проте, на даний час кошти у розмірі 972 383,96 грн. не повернуті. При цьому, з 02.07.2012 року позивач є кредитором відповідача відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору № SIYFCD00000001 від 02.07.2012 року та станом на 03.07.2017 року заборгованість за вказаний кредитним договором позивача складає 969 836,34 грн. У зв`язку з цим, на підставі ст. 601 ЦК України позивач просила припинити зобов`язання за кредитним та за депозитним договорами, укладеними сторонами, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Ухвалою суду (суддя Москаленко К.О.) від 11.09.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 21.11.2017 року (а.с. 49). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11.09.2017 року (а.с. 62). Ухвалою суду (суддя Москаленко К.О.) від 24.04.2018 року заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів задоволено частково та витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» наступні докази: - деталізований розрахунок суми боргу [PERSON] за кредитним договором № SIYFCD00000001 від 02.07.2012; - завірену належним чином копію кредитного договору № SIYFCD00000001 від 02.07.2012, договору застави майнових прав № SIYFCD00000001 від 02.07.2012, укладених між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», договору застави фінансів № SIYFCD00000002@15230 від 03.01.2014 року. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 31.05.2018 року вказана справа передана судді Батрин О.В. (а.с.82-85) та ухвалою від 31.05.2018 року справу прийнято до провадження ( а.с. 86). Ухвалою суду, занесеною до журналу судових засідань від 19.06.2018 року, долучено відзив на позовну заяву з додатками представника відповідача [PERSON] до матеріалів справи (а.с. 87-104), відповідно до якого позивачем не надано жодного доказу щодо підтвердження саме такої заборгованості відповідача перед позивачем станом на дату звернення позивача до суду. Крім того, 02.07.2012 року між сторонами був укладений договір приєднання № SIYFCD00000001 та відповідно до виписки позивачем у строк до 21.08.2013 року проведено платежі щодо погашення вказаного кредиту, у зв`язку з чим рахунок позивача був закритий банком 21.08.2013 року. Також просила витребувати у позивача оригінал депозитного договору від 01.03.2012 року на підтвердження його реального укладення. 06.09.2018 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с. 111-115), відповідно до якої ухвала суду про витребування у банку завіреної належним чином копію кредитного договору № SIYFCD00000001 від 02.07.2012, договору застави майнових прав № SIYFCD00000001 від 02.07.2012, укладених між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», договору застави фінансів № SIYFCD00000002@15230 від 03.01.2014 року до теперішнього часу не виконана і проігнорована відповідачем. Крім того, факт укладення депозитного договору № SАМDN25000724055638 від 01.03.2012 року та внесення вкладу у розмірі 741 423,00 грн. встановлений рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.06.2016 року, а тому не потребує доказування. Ухвалами суду від 19.09.2018 року, від 20.11.2018 року, 26.02.2019 року, від 17.04.2019 року, від 22.07.2019 року, від 09.10.2019 року, від 30.01.2020 року вирішено здійснювати судовий розгляд справи у режимі відеоконференції, котре (а.с. 125, 148, 156, 161, 176, 182, 183) вирішено здійснювати судовий розгляд справи у режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 20.11.2018 року (а.с. 149) витребувано докази у АТ КБ «Приватбанк», а саме: - оригінал договору застави фінансів № SIYFCD00000002@15320 від 3.01.2014 року та оригінал кредитного договору, у забезпечення якого укладений цей договір застави фінансів, надати деталізований розрахунок суми боргу позивача [PERSON] за кредитним договором, про який йдеться у довідці про заборгованість від 3.07.2017 року - оригінал кредитного договору № SIYFCD00000001 від 02.07.2012 року та договору застави майнових прав № SIYFCD00000001 від 02.07.2012 року, укладених між позивачем [PERSON] та відповідачем АТ КБ «Приватбанк». 12.07.2019 року від позивача [PERSON] надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої зазначила, що 01.03.2012 року між сторонами укладено у Кримському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» депозитний договір № SАМDN25000724055638, внесок «Стандарт 60 міс.», зі строком на 60 місяців, з нарахуванням 18% річних, cума вкладу позивача становить 741 523,00 грн. 18.09.2014 року між нею та автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» був укладений договір уступки прав (вимог) № 46/275470-361639, відповідно до умов якого позивач частково відступила право вимоги за договором банківського вкладу № SАМDN25000724055638 від 01.03.2012 року на суму 183 786,40 грн. 21.07.2017 року відповідачем отримано від позивача заяву від 19.07.2017 року про розірвання договору та повернення коштів. Проте, на даний час кошти не повернуті. У зв`язку з чим, просила стягнути з відповідача суму вкладу за договором банківського вкладу у розмірі 569 073,16 грн., проценти за договором банківського вкладу у розмірі 257 192,75 грн., 3% річних у розмірі 12 494,29 грн. та інфляційні втрати у розмірі 133 623,75 грн. (а.с. 166-170). 11.10.2019 року до суду від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Куценко О.В. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 196-203), в якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відокремлений підрозділ АТ «КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та міста Севастополя, доступ до первинних документів (у тому числі оригіналів договорів та касових документів) клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» на даний час є обмеженим. Позивач не надала доказів укладення договору та внесення грошових коштів на рахунок у банку, у зв`язку з чим просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, представник відповідача зазначив, що розрахунок 3% річних, інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України може бути здійснений виключно у межах строку загальної позовної давності три роки. Також звернув увагу, що Федеральними Законами Російської Федерації націоналізовано все майно відповідача та покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників» обов`язок щодо повернення вкладів, у тому числі і вкладів, розміщених у ПАТ «КБ «Приватбанк». Також просив в резолютивній частині рішення вказати про стягнення відсотків без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. 29.01.2020 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначила, що припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до чинного законодавства. Факт укладення між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» депозитного договору № SАМDN25000724055638 від 01.03.2012 року, згідно якого позивач передала банку суму вкладу у розмірі 741 523,00 грн. підтверджений рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.06.2016 року, яке набрало законної сили у судовому спорі між тими ж сторонами, а отже не потребує доказуванню. Крім того, позовна вимога про стягнення інфляційних та відсотків річних була заявлена ще в 2017 році в межах трирічного строку позовної давності. При цьому, позовні вимоги не містять вимог про стягнення неустойки (штрафів, пені) та інфляційні втрати та 3% річних є складовою боргу, а не штрафними санкціями, а тому пп. «а» пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України не може бути застосований до даних правовідносин (а.с. 210-213). 02.04.2020 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшли письмові пояснення, відповідно до яких надано розрахунок суми депозиту, процентів, 3% річних та інфляційних втрат, які позивач просить стягнути з відповідача на загальну суму 972 383,96 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові з урахуванням заяви про зміну позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, вказаних у відзиві та надавши відповідні письмові пояснення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Судом встановлено, що 01.03.2012 року між сторонами укладено у Кримському відділенні ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» депозитний договір № SАМDN25000724055638, вклад «Стандарт, 60 міс.», зі строком на 60 місяців до 01.03.2017 року включно, з нарахуванням 18% річних, cума вкладу позивача становить 741 523,00 грн. та з можливістю його пролонгації. Відповідно до договору відповідач відкрив позивачу особистий рахунок № [NUMBER] (а.с. 22). У виконання вказаного договору позивачем внесено на рахунок банку 741 523,00 грн., що стверджується квитанцією № 350343842 Tr.N CAGRAGR000000040201319 від 01.03.2012 року (а.с. 23), оригінал якої та оригінал заяви № SАМDN25000724055638 на оформлення вкладу «Стандарт, 60 міс.» були оглянуті у судовому засіданні. За змістом ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно з пунктом 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до положень Інструкції № 492 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10). Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174 передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Зі змісту договору банківського вкладу від 01.03.2012 року вбачається, що клієнт передає, а банк приймає грошові кошти (вклад) на певний строк; для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту депозитний рахунок. Статтею 1064 ЦК України установлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку. Водночас, у вказаному договорі банківського вкладу відсутні посилання як на доказ внесення коштів на депозит, видачу банком клієнту електронної ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Проте, внесення коштів позивачем у виконання договору банківського вкладу стверджується квитанцією № 350343842 Tr.N CAGRAGR000000040201319 від 01.03.2012 року, оригінал якої оглянутий в судовому засіданні. Враховуючи наведене, а також те, що позивачу відкрито рахунок, що про залишок коштів, нарахованих відсотків позивач може дізнатися за допомогою системи Internet Banking Приват24 дистанційного обслуговування клієнтів, офіційного каналу зв`язку (обміну інформацією) між банком та клієнтом відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг (вказано зокрема заяву на оформлення вкладу), що за своєю природою відповідає даним електронної ощадної книжки, то суд дійшов висновку, що мало місце укладення договору банківського вкладу від 01.03.2012 року, оскільки підтверджено факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок позивачем, а також дотриманні вимоги, передбачені законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів. Крім того, факт укладення вказаного договору підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2015 року у справі № 201/5092/14-ц, відповідно до якого в задоволення позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення дій по зупиненню банківських операцій по особовому рахунку, а також блокуванню платіжної картки та зобов`язання відновити нарахування та виплату відсотків по договору банківського вкладу відмовлено (а.с. 43-48), яке рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.06.2016 року змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, відповідно с рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2015 року (а.с. 39-42). Вказані обставини, встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2015 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.06.2016 року, не потребують доказування відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Судом також встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «;Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «ПриватБанк». За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. Водночас, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «ПриватБанк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк». Тому, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. Проте, неможливість банку здійснити повернення вкладу позивачеві у зв`язку з тим, що за законодавством Російської Федерації та відповідно до рішення Центрального Банку вказаної держави від 21 квітня 2014 року і рішень судів Російської Федерації відповідальність за повернення грошових коштів по вкладах покладено на автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», судом не беруться до уваги, оскільки згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Тому, невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення суми банківського вкладу з цих підстав є безпідставним. Як вбачається з матеріалів справи, 18.09.2014 року між позивачем [PERSON] та автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» укладено договір уступки прав (вимог) № 46/275470-361639, відповідно до умов якого позивачем було здійснено часткове відступлення прав вимог за договором банківського вкладу № SАМDN25000724055638 від 01.03.2012 року на суму 183 786, 40 грн. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення банківського вкладу у розмірі 569 073, 16 грн. (752 523,00 грн. - 183 786, 40 грн.). Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно з ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. З урахуванням наведеного, того, що позивач у позові вказує на несплату відсотків з 01.03.2014 року, з відповідача підлягають до стягнення відсотки за договором банківського вкладу за період з 01.03.2014 року по 28.02.2017 року (закінчення строку депозитного вкладу) з розрахунку 18% річних відповідно до умов договору та відповідно до наданого позивачем розрахунку, правильність якого перевірена судом, сума відсотків, які підлягають стягненню з відповідача становить 257 192 грн. 75 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки правовідносини, які склались між сторонами на підставі договору банківського вкладу, є грошовим зобов`язанням, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності. Враховуючи, що відповідачем не було виконано грошове зобов`язання щодо повернення суми банківського вкладу, позивач має право на стягнення 3% річних від простроченої суми за період з 28.07.2014 року по 27.07.2017 року у розмірі 10 176 грн. 03 коп. (10970,48 х 3% / 365 днів х 1095 днів) та інфляційні втрати за вказаний період з урахуванням індексу інфляції станом на 27.07.2017 року у розмірі 99 445 грн. 78 коп. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження за наявними доказами у справі. При цьому з урахуванням помилковості при розрахунку позивачем грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача, позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Суд дійшов такого висновку, виходячи з такого. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено статтею 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового кодексу України. Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Разом з тим, у відзиві на позовну заяву, представник відповідача, вважаючи пропущеними строки на звернення до суду за захистом свого порушеного права в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, просила застосувати строки спеціальної позовної давності. Проте, такий висновок представника відповідача є необґрунтованим з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебігу загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Ч. 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки вимога позивача про повернення банківського вкладу від 19.07.2017 року отримана відповідачем 21.07.2017 року, то, відповідно від цієї дати починає перебігати строк позовної давності та відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями позивач звернулась до суду за захистом свої прав з подальшою зміною позовних вимог 06.09.2017 року, то позивач за захистом свого порушеного права звернулась до суду у межах таких строків Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, оскільки позивач при поданні позову звільнений від його сплати. Тому, при поданні позову позивач повинен був сплатити відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у розмірі 8 000 грн., що становить 1% від ціни позову. З урахуванням наведеного вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір за подання заяви про забезпечення доказів (а.с.72).

Outcome: partial