Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державного казначейства України у м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої діями (бездіяльністю) посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві. В своєму позові [PERSON] просить стягнути на її користь з Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві за рахунок коштів виділених на його утримання 33799 грн. 92 коп. у рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з вини посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, яка полягає у несвоєчасному виконанні судового рішення, вона втратила середній заробіток за час затримки виконання рішення суду при поновлені на роботі. Вважає, що такі дії посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві порушують її права, та просить задовольнити позов в заявлений нею спосіб. 14 березня 2014 року [PERSON], яка є представником [PERSON], під час проведення судового засідання подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві на користь [PERSON] 33799 грн. 92 коп. у рахунок заподіяної матеріальної шкоди, 1071 грн. 62 коп. індексації завданих матеріальних збитків, 2921 грн. 80 коп. моральної шкоди. В судовому засіданні [PERSON], яка є представником [PERSON], позов з викладених у ньому підстав з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала, просила задовольнити. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні. Представник Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про місце, день і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2. ст.169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За викладених підстав, враховуючи згоду осіб, які беруть участь у розгляді справи, суд визнав за можливе провести розгляд справи у відсутності представника Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. У своєму позові [PERSON] та її представник в судовому засіданні [PERSON], з посиланням на винні дії посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, які полягають у несвоєчасному виконанні рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2009 року, наголошують на тому, що позивач втратила середній заробіток та відповідно до ст. 236 КЗпП України, ст.ст. 1174, 1166, 1167 ЦК України має право на його відшкодування. Крім того, зазначає, що протиправність дій посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві під час виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2009 року встановлено ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2010 року у цивільній справі № 4-с-14/1/2010, якою частково задоволено скаргу [PERSON] на дії та бездіяльність посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 7-11), зокрема, визнано постанову про закінчення виконавчого провадження від 18 грудня 2009 року винесену Відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві незаконною. Однак, суд не може погодитись з доводами [PERSON] викладеним у позовній заяві та поясненнями її представника [PERSON] наданими в судовому засіданні, виходячи з нижчевикладеного. Дійсно, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 11 ЗУ «Про державну виконавчу службу» державні виконавці несуть дисциплінарну відповідальність в порядку, встановленому законом. У разі вчинення державним виконавцем під час виконання службових обов'язків діяння, що має ознаки злочину чи адміністративного правопорушення, він підлягає кримінальній чи адміністративній відповідальності у порядку, встановленому законом. Шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Згідно ч. 2 ст. 87 ЗУ «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Частинами 1 та 4 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Таким чином, вищенаведені норми Конституції України та положення Законів України визначають, що матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Разом з цим, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної виконавчої служби, за рахунок видатків на їх утримання. З позицій пп. 545, 546 додатку № 3 до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2014 рік «Розподіл видатків Державного бюджету на 2014 рік» вбачається лише видатки на керівництво та управління у сфері державної виконавчої служби. Тому суд вважає безпідставними і необґрунтованими вимоги [PERSON] щодо стягнення з Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві матеріальної та моральної шкоди за рахунок коштів виділених на його утримання. Крім того, слід звернути увагу [PERSON] й на те, що її вимога про стягнення з Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві матеріальної шкоди з посиланням на ст. 236 КЗпП України є необґрунтованою та безпідставною, оскільки вказаною статтею передбачена відповідальність власника або уповноваженого ним органу за невиконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, а не стягнення за несвоєчасне виконання рішення суду органом Державної виконавчої служби. Більш того, [PERSON] не позбавлена права безпосередньо звернутися до суду із відповідним позовом до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі. Окремо слід зазначити, що згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, в обґрунтування заподіяння позивачу моральної шкоди в розмірі 2921 грн. 80 коп. останньою не надано. Не підлягає задоволенню і вимога [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві про стягнення з останнього 1071 грн. 62 коп. індексації заробітної плати, оскільки, предметом позову є стягнення шкоди вчиненої протиправними діями Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, а не трудовий спір, і відповідно посилання позивача на необхідність застосування положень ст. 95 КЗпП України до даних правовідносин, є необґрунтованим. Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державного казначейства України у м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої діями (бездіяльністю) посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві - слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed