Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

У грудні 2018 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд звільнити його від сплати аліментів на користь ([PERSON]) [PERSON] на утримання малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], які стягується на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2011р. та звільнити його від заборгованості по сплаті аліментів, що нарахована Комунарським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя у розмірі 71\~777,54 грн.. В позовній заяві позивач посилається на те, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2011 року по справі №2-2064/11 з нього на користь [PERSON], відповідачки, стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частки всіх доходів щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 18.01.2011р., до досягнення дітьми повноліття. Позичав вказує, що з 2013року його син [PERSON], [INFO], постійно мешкає разом з ним та його батьками, та повністю перебуває на його утриманні. Відповідачка матеріальної допомоги не надає. Вона займається вихованням молодшого сина. На підставі цього він змушений звернутися до суду щодо звільнення його від сплати аліментів на утримання малолітніх дітей [PERSON], 2002р.н., [PERSON], [INFO], та звільнити його від заборгованості по сплаті аліментів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи призначено без виклику сторін. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву або заяв іншого змісту до суду не подала. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Клопотань від учасників справи не надходило. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно копії дубліката виконавчого листа Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2011 року по справі №2-2064/11 з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частки всіх доходів щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 18.01.2011р., до досягнення дітьми повноліття (а.с. 17). З 2013 року і по теперішній час старший син [PERSON], [INFO], постійно проживає разом із батьком-позивачем по справі та його батьками за адресою: [ADDRESS] та повністю перебуває на його утриманні, що сторонами не оспорюється. Даний факт підтверджується копією акту від 03.08.2018р., в якому зазначено, що з 2013року за адресою: [ADDRESS], [PERSON] постійно мешкає разом зі своїм батьком [PERSON], та його бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON]. (а.с. 10). З копії розрахунку заборгованості по аліментам, виконаного державним виконавцем Комунарського відділу ДВС м. Запоріжжя [PERSON] вбачається, що нарахована сума аліментів на утримання дітей за період з квітня 2015 року по 19 листопада 2018 року становить 71 777,54 грн. (а.с. 18). Вирішуючи вимоги позивача про звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам, що утворилася в період з квітня 2015 року, суд виходить з положень ч.2 ст.197 СК України, згідно яких за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов'язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В Постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року по справі № 706/136/16-ц суд дійшов висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. На обґрунтування своїх доводів щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами позивач посилався на те, що його син [PERSON], [INFO], проживає разом із ним. Зазначений факт підтверджується: копією акта №27 від 03.08.2018р., в якому зазначено, що з 2013 року за адресою: [ADDRESS], [PERSON] постійно мешкає разом зі своїм батьком [PERSON], та його бабусею [PERSON] та дідом [PERSON]. (а.с. 10-11); копією довідки від 02.08.2018р. та копією довідки від 15.08.2018р. № 01-22/243, в яких зазначено, що [PERSON], [INFO], є учнем 1 -А класу Загальноосвітньої школи I-III ступенів №97 Запорізької міської ради Запорізької області і що його мати [PERSON] не приймає участі в класних зборах, за період навчання дитини в школу не приходила, не приймала участі в класних зборах, у вихованні учня [PERSON] приймає участь його батько [PERSON] (а.с. 12,14); копією довідки від 23.08.2018р. № 1105/01-13, виданої КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6», в якій зазначено, що [PERSON], [INFO], мешкає за адресою: [ADDRESS], на прийомах у дільничного педіатра та при оглядах вдома хлопчик знаходиться з дідом та бабусею (а.с. 13). Дійсно, вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Постановою Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» також передбачено, що суд може за передбачених ст.197 СК умов повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості (п. 22). При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов'язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За ч. 3 ст. 181, ст. 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом наведених правових норм аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини. Тому проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], разом з батьком, з якого стягнуто аліменти, суд вважає суттєвою обставиною, яка є підставою для зменшення розміру заборгованості зі сплати аліментів на утримання [PERSON] Оскільки неповнолітній [PERSON], [INFO], дійсно проживає з позивачем та перебуває на його повному утриманні, що не заперечується відповідачем по справі, відповідач проживає окремо, стягнення заборгованості з аліментів на користь відповідача не сприятиме забезпеченню інтересів дитини, навпаки, погіршить його забезпечення необхідними для його життя та розвитку речами. Звільнення позивача від заборгованості за аліментами, навпаки, відповідає інтересам неповнолітньої дитини. Дослідивши обставини справи, суд вважає, що позивач [PERSON] у своєму позові довів суду обставини в частині звільнення його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], 16.01.2002 р.., а саме довів той факт, що неповнолітній [PERSON], з 2013 року проживав та по теперішній час проживає разом з ним та знаходиться повністю на його утриманні. Даний факт має істотне значення для звільнення позивача від заборгованості по аліментам в цій частині. В той же час позивач просить суд звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO]. При цьому позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності будь-яких передбачених частиною другою статті 197 Сімейного Кодексу України обставин, що мають істотне значення та могли б слугувати перешкодою для позивача скористатися своїм правом на звернення до суду з позовом про припинення стягнення аліментів на утримання дитини. Позивач не сплачував аліменти виключно з власної ініціативи. Окрім того, в самій позовній заяві позивач зазначає, що відповідачка займається вихованням молодшого сина, матеріально його утримує та проживає є ним. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, у задоволенні вимоги позивача про звільнення його від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], необхідно відмовити за недоведеністю позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial