Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

У грудні 2014 року позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Полтавського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі представника за довіреністю Стрельника Руслана Михайловича звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення. 21 січня 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Полтавського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі представника за довіреністю Стрельника Руслана Михайловича звернувся до суду з уточненою позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON] про виселення з житлового будинку у [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю Стрельник Р.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, про що в матеріалах справи мається оголошення про виклик відповідачів в судове засідання надруковане в засобах масової інформації шляхом його опублікування в газеті «Зоря Полтавщини». Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали даної справи, вважає, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Полтавського ГРУ про виселення таким, що підлягає до задоволення, за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 12 вересня 2008 року було укладено кредитний договір № PLKPGK0000000082. Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк зобов'язувався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 73 202,22 доларів США строком користування до 12 вересня 2028 року, в свою чергу відповідач [PERSON] зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором ( ас.5-7). Так, в забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між позивачем та відповідачем був укладений 12 вересня 2008 року договір іпотеки № PLKPGK0000000082 . Згідно з даним договором відповідач [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, що розташований у [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ( а.с.11-12). Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Законом України «Про іпотеку» визначено поняття іпотеки, де іпотека розуміється, як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. З аналізу даних правовідносин, вбачається, що право застави по своїй природі забезпечує не тільки виконання основного зобов'язання, а й визначає можливі способи здійснення іпотекодержателем захисту його прав та інтересів в основному зобов'язанні. В судовому засіданні представником позивача вказано, що у зв'язку з порушенням відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» змушене було звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення. Згідно даного рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 грудня 2010 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Визнано дійсним договір іпотеки № PLKPGK0000000082 від 12.09.2008 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLKPGK0000000082 від 12.09.2008 року в ромірі 64049,27 грн. - звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 54,9 кв.м., який розташований у [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБак» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вказане заочне рішення суду набрало законної сили 21 грудня 2010 року та у встановлено законом порядку не оскаржене ( а.с.13-14). Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 14 ЦПК). Судом встановлено той факт, що відповідачем [PERSON] не виконані взяті на себе зобов'язання згідно кредитного договору, за яким в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок , що у м. Полтава по [ADDRESS]. Вказане рішення суду набрало законної сили та відповідно є обов'язковим до виконання. Наведені обставини та факти не заперечувались представником позивача по справі. Слід зазначити, що встановлені судом правовідносини регулюються ч.2 ст. 16 ЦК України де визначені способи захисту судом цивільних прав та інтересів, так і норми параграфа 6 гл. 49 ЦК «Про заставу», та законів від 02 жовтня 1992 року «Про заставу та від 05 червня 2003 року «Про іпотеку», якими встановлено особливості звернення стягнення на предмет іпотеки/застави та задоволення за рахунок його вартості вимог іпотеко- чи заставодержателя. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», суд у своєму рішення може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» При цьому, відсутність у вказаному вище законі чіткої процедури виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки викликає труднощі при вирішенні судами вимог іпотекодержателів про виселення мешканців. Зокрема, спірним є питання щодо застосування ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в контексті вимог ст. 40 даного Закону та ч.3 ст. 109 Житлового кодексу України. Так, частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Судом встановлено, що згідно довідки № 3707 від 22.06.2011 року, виданої ГЖЕД №6, вказано, що [PERSON] являється власником житлового будинку, що розташований у [ADDRESS]. За даною адресою ніхто не зареєстрований, неповнолітніх та малолітніх дітей не зареєстровано ( а.с.28). Так, судом встановлено, що згідно акту від 23 січня 2015 року, складеного старшим спеціалістом з безпеки кредитних операцій ПАТ КБ «ПриватБанк» О.О. Люмах та спеціалістом з управління заставним майном ПАТ КБ «ПриватБанк» Ступник С.М., вказано, шо в ході проведення заходів, спрямованих на перевірку стану житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS] який є предметом іпотеки щодо забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» було встановлено, що за даною адресою проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] ( а.с.39). Крім того, в ході судового розгляду справи встановлено, що згідно відповіді Відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Полтавській області вказано, що відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою у [ADDRESS] ( а.с.15). Поряд з цим, згідно відповідей Відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Полтавській області від 09 лютого 2015 року, надано інформацію про місце реєстрації співвідповідачів по справі, за відомостями адресно - довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.36)., [PERSON], [INFO], зареєстрований у Полтавському районі, [ADDRESS] ( а.с.37), [PERSON], [INFO], був зареєстрований у [ADDRESS], згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02.02.2010 року знятий з реєстраційного обліку ( а.с.38). Поряд з цим, судом встановлено, що стороною позивача направлялись неодноразово листи про добровільне звільнення виселення з заставленого майна на адресу відповідачів по справі, а саме 07.10.2014 року та 23 січня 2015 року ( а.с.42-44, 57, 58,59, 60, 61, 62, 63). В судовому засіданні представником позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Полтавського ГРУ - Стрельником Р.М. зазначено, що в добровільному порядку відповідачі по справі не бажають звільнити житловий будинок, що у [ADDRESS], не зважаючи на те, що жоден з відповідачів не зареєстрований за вказаною адресою. Вказані дії відповідачів перешкоджають позивачу в реалізації права на вказане майно та порушують право останнього на реалізацію майна переданого в іпотеку, оскільки на сьогоднішній день непогашена заборгованість відповідача [PERSON] за вказаним вище кредитним договором становить 281219,39 доларів США. Законодавцем визначений чіткий порядок регулювання даних правовідносин. Так, відповідно до положень статей 33,35 Закону України «Про іпотеку», згідно з якими у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцяти денний строк. У такому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотек держателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання зазначених правил є перешкодою для звернення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч.2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У частинах 2 та 3 статті 40 Закону України «Про іпотеку» законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Поряд з цим аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщення, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено частиною 3 статті 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку», а саме статтей 33,35 ПАТ КБ «ПриватБанк» направлено на адресу боржника [PERSON] вимогу про усунення порушень шляхом добровільного звільнення житлового будинку, що розташований у [ADDRESS], шляхом виселення в добровільному порядку, як [PERSON] так і осіб, які мешкають в іпотечному майні: [PERSON], [PERSON], [PERSON] з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Поряд з цим, діяючими нормами закону визначено, що у разі порушення основного зобов'язання передбачає виселення мешканців в судовому порядку, як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмове попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Так, законодавцем визначено чітко, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотеко держателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Поряд з цим, законодавцем роз'яснено, що оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України, щодо примусового виселення за рішення суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотеко держателя або нового власника щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні вимог ст. 3 ЦПК України щодо права особи для звернення до суду за захистом. Наведені вище обставини, факти та норми чинного законодавства, що регулюють дані правовідносини, свідчать про те, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Полтавського ГРУ про виселення є законними та обгрнутованими. Відповідно до положення ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, судові витрати понесені позивачем в сумі 365,40 грн. підлягають стягненню з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у відповідності до положення статті 88 ЦПК України в рівних частинах. На підставі викладеного,

Outcome: approved