Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

У грудні 2018 р. [PERSON] звернулась до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON]., [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона 04 липня 2000 року придбала у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 5575 від 04.07.2000 року, зареєстрованого у відповідності з вимогами ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в Ізмаїльському представництві Одеської товарної біржі (журнал реєстрації біржових угод з нерухомістю під реєстраційним номером 5575 від 04.07.2000 року). Вважає, що вищезазначена угода було здійснена з виконанням діючого, на той час, законодавства, оскільки договори купівлі-продажу квартир, укладені на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягали. При укладанні договору усі вимоги між сторонами були виконані належним чином, про що свідчить сам договір. Однак договір не відповідає вимогам чинного законодавства, яким визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) чи іншого нерухомого майна складається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Позивачем надано заяву про поновлення строку позовної давності, просить позовні вимоги задовольнити. Відповідачі по справі надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнають та не заперечують щодо їх задоволення. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] придбала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). Вказаний договір було зареєстровано представництвом Одеської товарної біржі у м. Ізмаїл 04 липня 2000 року за № 5575 . Усі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі виконано, грошовий розрахунок по даному договору здійснено, про що свідчить п.5 договору. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на 2019 р. договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved