Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

У грудні 2018 року позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» звернулось до суду з вказаним позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що діє в інтересах малолітньої [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив виселити відповідачів зі службової житлової квартири [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що будинок [ADDRESS] перебуває на балансовому утриманні КП «Керуюча компанія». Відповідач [PERSON] разом зі членами родини зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Вказана службова квартира відповідно до ордера була надана відповідачу [PERSON] на час його роботи на посаді листоноші Ленінського вузла зв`язку на підставі рішення Ради народних депутатів від 13.09.1988 року № 623/2. Відповідач [PERSON] 15.04.1991 року був звільнений з посади за прогул та відповідач [PERSON] була звільнена у 28.01.1988 році за власним бажанням. Таким чином, відповідно до положень ст. 127 132 ЖК УРСР відповідачі втратили право на зайняття службового житлового приміщення квартири [ADDRESS] , у зв`язку з чим позивач просив задовольнити позовні вимоги та виселити відповідачів з займаного приміщення. Ухвалою суду від 28.12.2018 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання на 11.02.2019 року (а.с. 45). Ухвалою суду від 11.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.06.2019 року (а.с. 58). 23.10.2019 року від представника третьої особи Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації - Бабій П. надійшли письмові пояснення у справі, відповідно до яких зазначив, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи неповнолітня [PERSON] була зареєстрована в спірній квартирі з 03.08.2004 року по 02.03.2016 року та відповідно до наданого витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, станом на 18.10.2019 року у вказаній квартирі зареєстрований лише [PERSON] , у зв`язку з чим Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування не має правових підстав брати у часті у справі в якості третьої особи (а.с. 92). Ухвалою суду від 18.11.2019 року, занесеною до журналу судового засідання, за клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву та додаткові письмові докази, відповідно до якого акти, які надані позивачем на підтвердження факту не проживання відповідачів не відповідають дійсним обставинам та в них зазначена надумана інформація. Крім того, в квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] , її донька [PERSON] ( [PERSON] ) [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Факт проживання підтверджується показами сусідів. Також зазначив, що [PERSON] є одинокою особою з неповнолітніми дітьми, оскільки заочним рішенням Подільського районного суду від 04.12.2013 року шлюб було розірвано. Таким чином, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню (а.с.4-112). 02.06.2020 року від представника позивача Кляус Д. до суду надійшли письмові заперечення на відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , відповідно до яких звільнення відповідача [PERSON] з підприємства відбулося за прогул, у зв`язку з чим виселення може бути без надання іншого житлового приміщення відповідно до ст. 132 ЖК України. Представник позивача до суду не з`явився до суду з невідомих причин. 02.06.2020 року позивач до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 159). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду не з`явився до суду з невідомих причин, до суду надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Інші відповідачі та представник третьої особи до суду не з`явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Житлові відносини з метою забезпечення гарантованого права громадян на житло регулюються нормами ЖК Української РСР, відповідно до статті 3 якого, житлові відносини регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республікта видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР. Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно зі ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Статтею 132 ЖК УРСР визначений порядок виселення з гуртожитків. Так, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено з гуртожитку лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що згідно з розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.06.2014 року № 318 «Про внесення змін до розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.09.2013 року № 509» житловий фонд, який перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва та переданий до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації закріплено за комунальним підприємством Печерського району м. Києва «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» на праві господарського відання (а.с. 12). Згідно з розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 01.02.2016 року № 70 «Про внесення змін до розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.09.2013 № 509 «Про перезакріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації» будинок [ADDRESS] , переданий на баланс комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва». Відповідно до договору, укладеному між Ленінським вузлом зв`язку та відповідачем 1 - [PERSON] , останньому на час роботи у відділенні зв`язку Київ-21 було надано придатне для проживання житло, а саме: квартиру [ADDRESS] та [PERSON] прийняв надану йому житлову площу та зобов`язався утримувати її в належному санітарному стані, і на випадок звільнення з посади з будь-яких причин зобов`язується в десятиденний термін звільнити займану житлову площу за вказаної адресою. Термін дії договору діє до виконання [PERSON] своїх обов`язків на посаді листоноші при Ленінському вузлу зв`язку (а.с. 22). Згідно з корінцем ордеру № 166 від 12.10.1988 року [PERSON] була надана службова квартира [ADDRESS] , на час його роботи на посаді листоноша Ленінського вузла зв`язку на родину у складі трьох осіб: [PERSON] , дружини - [PERSON] , доньки - [PERSON] . Ордер наданий на підставі рішення Ради народних депутатів від 13.09.1988 року № 623/2 (а.с. 21). Відповідно до архівної довідки ПАТ «Укрпошта» Київської міської дирекції від 03.10.2017 року № 60-24-16 (а.с. 23) відповідач 1 - [PERSON] дійсно був прийнятий учнем листоноші у відділенні поштового зв`язку Київ-21 Ленінського вузлу зв`язку з 25.06.1987 року (наказ від 24.06.1987 №293-к). З 08.07.1987 року йому присвоєна кваліфікація листоноші 3-го класу (наказ від 07.07.1987 року № 319-к). 15.04.1991 року звільнений за прогул по підпункту «Д» п.17 Статуту про дисципліну працівників зв`язку СРС (наказ від 17.05.1991 року № 201-к). Відповідач 2 - [PERSON] , 1961 року народження, дійсно булі прийнята учнем оператора доставки у ВПЗ Київ-21 Ленінського вузлу зв`язку з 04.08.1987 року (наказ від 04.08.1987 року № 388-к) 28.01.1988 року звільнена за власним бажанням (наказ від 29.01.1988 № 36-к). Як вбачається з матеріалів справи, у спірній квартирі станом на 31.08.2017 року зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13-20). Відповідно до свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 29.08.2009 року [PERSON] померла (а.с. 108). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили 22.11.1993 року, позов Київського виробничого об`єднання «Київський поштамт» до [PERSON] , [PERSON] про виселення задоволено частково, виселено [PERSON] з житлового приміщення в будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого помешкання, в частині вимог про виселення [PERSON] з двома неповнолітніми дітьми без надання іншого жилого помешкання відмовлено. Вказаним судом рішенням було встановлено, що відповідачі на законних підставах проживають у спірній квартирі, у зв`язку з закінчення трудових відносин позовні вимоги в частині виселення [PERSON] підлягають задоволенню. Також встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний в листопаді 1989 року та разом з нею в спірній квартирі проживають її донька 10 років та син 4 років, діти страждають хронічними захворюваннями та іншого житла не мають, у зв`язку з чим були відсутні підстави для виселення [PERSON] . Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З наведеного вбачається, що позивач звертаючись з даним позовом повторно заявляє вимогу про виселення зі спірної квартири [PERSON] та [PERSON] . За правилами ч. 1 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, оскільки по відношенню до [PERSON] законом передбачено інший порядок виселення. Щодо позовних вимог про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд виходить з наступного. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є донькою та сином [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 04.12.2013 року шлюб, зареєстрований 07.03.2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 111). 12.07.2014 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] (а.с. 110). Відповідно до свідоцтв про народження [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є сином і донькою [PERSON] . Відповідно до письмових показів свідків з квартир [ADDRESS] , [INFO] та [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] , її донька [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 103-105). Згідно з наданими представником відповідача [PERSON] - [PERSON] квитанціямипро оплату житлово-комунальних послуг, станом на 17.11.2019 року послуги сплачені в повному обсязі та заборгованість за спірною квартирою відсутня (а.с. 98-102). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Отже тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» заява № 8863/06, § 44). Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК УРСР). Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї наймача є похідним від такого права останнього. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»). Стаття 125 ЖК УРСР визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК УРСР). ЖК не містить визначення змісту поняття одинокої особи. Тому судом враховано Постанову Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 року № 2, який, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК УРСР, в абзаці четвертому пункту 19 роз`яснив, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя». Таким чином, відповідач [PERSON] на час звернення позивача з вказаним позовом вважається одинокою особою, яка проживає разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав про задоволення позовних вимог в частині виселення її та її неповнолітніх дітей із службового житла без надання їй іншого житлового приміщення. Крім того, подавши позов про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без надання іншого житлового приміщення, позивач в достатній мірі не аргументував ані мети, яку він переслідував, ані співрозмірність такого виселення відповідній меті. Тобто без доведення легітимності виселення відповідача та членів її сім`ї без надання іншого житла вочевидь не є пропорційним втручанням і є таким, що не відповідає праву на повагу до їх житла, гарантованого статтею 8 Конвенції. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 357/3258/16 (провадження № 61-575св18). Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] та члени його сім`ї вселилися у спірну квартиру на законних підставах, постійно проживають і зареєстровані там, не мають належного на праві власності іншого житла на момент подання позову про виселення, відповідачі вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена спірна квартира є їхнім житлом у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки саме це житло задовольняє потреби відповідачів, необхідні для фізичного існування, проживання та реалізації право на приватизацію житла. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, позивачем на надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виселення відповідачів, зареєстрованих у спірному приміщенні, відповідає зазначеним вимогам закону, не порушує конституційних прав відповідачів на житло, та не завдасть шкоди їх правам та інтересам. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню позивачем не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed