Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності. Свої позовні вимоги мотивують тим, що 29.02.1996 року між ними та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрований на Одеській товарній біржі. При підписанні договору сторони досягли всіх суттєвих умов та виконали догорів у повному обсязі. Зазначений договір купівлі-продажу був також зареєстрований в Ізмаїльському МБТІ, а в технічний паспорт внесено зміни, де вони зазначені власниками. Договір купівлі-продажу квартири нотаріально не зареєстрували, оскільки подальше нотаріальне посвідчення угоди не вимагалось. У зв`язку з цим, на теперішній час договір не відповідає вимогам діючого законодавства, що позбавляє їх можливості у повному обсязі розпоряджатися своїм майном. Позивачами надавались заяви про розгляд справи без їх участі, не заперечують щодо заочного розгляду справи, просили поновити строк звернення до суду. Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у відповідності до ст.128 ЦПК України належним чином, про причину неприбуття не повідомили та не подали відзив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1022 від 29.02.1996 року [PERSON] продав, а [PERSON] , [PERSON] , придбали квартиру [ADDRESS] (а.с.9-11). Вказаний договір було зареєстровано представництвом Одеської товарної біржі у м. Ізмаїл 29.02.1996 року за № 1022. Усі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі виконано, грошовий розрахунок по даному договору здійснено, про що свідчить п.6 договору. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на 2019 рік договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved