Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним односторонній правочин про розірвання укладених з ним договорів. В обґрунтування позову зазначив, що з 2012 року є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». В червні 2018 року крім того йому було відкрито рахунок у цінних паперах, що підтверджується свідоцтвом про відкриття рахунку у цінних паперах від 25.06.2018 р. № [NUMBER] . У червні 2020 року він отримав листа від відповідача про розірвання договорів і закриття рахунків на підставі ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Тобто банком було розірвано з ним договірні відносини у зв`язку із встановленням йому неприйнятно високого рівня ризику. Вважає дії відповідача неправомірними та безпідставними, оскільки стаття 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність», на яку йде посилання у повідомленні №20.1.0.0.0/7-20200618/1492 станом на червень 2020 р. втратила чинність, а також, що він не є тим суб`єктом про який йдеться в статті 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», на яку також є посилання у повідомлені. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити, поклавши судові витрати на відповідача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Відповідач своїм правом надати відзив на позов не скористався. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 202, ч. 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України встановлено, що за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачі відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частиною 3 ст. 1066 ЦК України встановлено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (частини перша та друга статті 1068 ЦК України). За загальним правилом ст. 651 ЦК України, одностороння відмова від договору допускається лише у випадку, встановленому договором або законом. Статтею 1075 ЦК України визначені вимоги щодо розірвання договору банківського рахунка. Зокрема, частиною 4 цієї статті встановлено, що банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі: відсутності операцій за рахунком клієнта протягом трьох років підряд та відсутності залишку грошових коштів на цьому рахунку; наявності підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту. Пунктом 39 статті 1 цього Закону визначено, що неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей. Судом встановлено, що 18.06.2020 року листом №20.1.0.0.0/7-20200618/1492 АТ КБ «ПриватБанк» повідомив [PERSON] про розірвання договорів і закриття рахунків, посилаючись на вимоги статті 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» у зв`язку з встановленням йому неприйнятно високого рівня ризику. Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (в ред. чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб`єктам первинного фінансового моніторингу, що є фінансовими установами, забороняється відкривати та вести анонімні (номерні) рахунки та встановлювати кореспондентські відносини з банками-оболонками, а також з банками та іншими фінансовими установами - нерезидентами, щодо яких відомо, що вони підтримують кореспондентські відносини з банками-оболонками. Відповідно до п.4 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (в ред. чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що банк-оболонка - установа-нерезидент (банк, інша фінансова установа, установа, що здійснює діяльність, подібну до діяльності фінансових установ), що не має фізичної присутності в країні реєстрації та ліцензування та не є частиною регульованої фінансової групи, що підлягає ефективному консолідованому нагляду. Позивач не є банком-оболонкою в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», і зворотного відповідачем не доведено. Статтею 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (в ред. чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено особливості діяльності спеціально визначених суб`єктів первинного фінансового моніторингу та не розповсюджується на правовідносини між позивачем та відповідачем. Отже до позивача банком необґрунтовано застосовано норму статті 11 вказаного закону. Крім того, відповідач у повідомлені про розірвання договорів і закриття рахунків від 18.06.2020 р. безпідставно посилається на статтю 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність» з огляду на факт втрати чинності цієї норми станом на день виникнення спірних правовідносин. Також за твердженнями позивача, відповідачем не було надано йому тексту самого рішення про встановлення йому неприйнятно високого ризику. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 29.04.2020 року у справі № 910/3245/19, право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 05.03.2020 у справі №910/7161/19, від 25.04.2019 у справі №910/1555/18, від 16.10.2018 у справі №910/21320/17 та інші. Оскільки повідомлення позивача про розірвання договорів і закриття рахунків від 18.06.2020 р. №20.1.0.0.0/7-20200618/1492 правових підстав для одностороннього розірвання договору банківського обслуговування у зв`язку із встановлення клієнту неприйнятно високого ризику не містить, даний правочин не відповідає положенням статті 203 Цивільного кодексу України та в силу приписів ст.215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним. Отже враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Судом встановлено, що 23.11.2020 року між позивачем та адвокатом Рибченко Н.М. укладено договір про надання юридичної допомоги №77. Відповідно до п. 3 якого визначений порядок розрахунку гонорару адвоката. За квитанцією №39939152 від 02.12.2020 року позивачем сплачено 10 000 грн адвокатові Рибченко Н.М. за договором №77 від 23.11.2020 року. Актом виконаних робіт за договором від 17.12.2020 року про надання послуг сторони підтвердили виконання/отримання послуг за вказаним договором. Відповідно витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved