Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 20-23 квітня 2015 року на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказала, що спадкова квартира [ADDRESS], належала її дядькові [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості» 02.09.1997 року за реєстровим № 2-21 Право власності на дану квартиру було зареєстроване за [PERSON] в Дніпропетровському БТІ в реєстрову книгу № ХХХУІІ за реєстровим № 59. [PERSON] фактично проживав і був зареєстрований за вказаною адресою з 16.09.1997 року по день смерті 20-23 квітня 2015 року. Вона без реєстрації проживала і проживає по теперішній час у даній квартирі. 20-23 квітня 2015 року помер [PERSON] За життя, 30 березня 2001 року [PERSON] зробив заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2-1168, згідно якого він заповів усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати і на що за законом він матиме право [PERSON] 13.05.2015 року вона звернулася до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. 06.11.2015 року вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], але надати оригінал правовстановлюючого документу не змогла, так як не знайшла його в паперах [PERSON] Нею було знайдено лише ксерокопія договору купівлі-продажу, складену 02 вересня 1997 року. 06.11.2015 року державний нотаріус Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] постановою від 06.11.2015 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з тим, що вона не надала їй оригінал правовстановлюючого документу, тобто договору купівлі-продажу. Вважає, що вона має право звернутися за захистом свого порушеного права до суду. Позивач у судове засідання не зявилася, але надала заяву з проханням розглянути справу у її відсутності. Просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не зявився. але надіслав заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 20-23 квітня 2015 року помер [PERSON], про що Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління складено відповідний актовий запис № 3514, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №636514 (а.с. 14). За життя, а саме, 30.03.2001 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого усе його майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому, і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] Даний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2-1168 (а.с.12). Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом або за законом і відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. За змістом ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використала своє право на заповіт згідно ст. 1235 ЦК України призначив спадкоємцем свого майна [PERSON] Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У встановлений законом строк [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], померлого 20-23 квітня 2015 року (а.с.11). Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 06 листопада 2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру № 90, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ак. Янгеля, буд. 5 після померлого 20-23 квітня 2015 року [PERSON], оскільки [PERSON] не наданий правовстановлюючий документ на вищезазначену спадкову квартиру (а.с.8). Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. У відповідності до ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК), або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається в порядку визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вирішуючи дане питання по суті, суд бере до уваги відомості КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 27.05.2015 року за № 5-728, згідно яких [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого на товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості» 02.09.1997 року за реєстровим № 2-21, зареєстрованого БТІ в реєстрову книгу № ХХХVII за реєстровим № 59 був власником квартири № 90, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Академіка Янгеля, буд. 5 (а.с.80) Також, даний факт підтверджується технічним паспортом на квартиру (а.с.21-23) та довідкою про те, що ОСББ «Стріла», про те, що [PERSON] проживав за адресою: [INFO] з 1997 року по день смерті 20-23 квітня 2015 року (а.с.16). Отже, суд приходить до висновку, що позивачка у встановлений законом строк звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, що є підставою для визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, так як іншої можливості оформити своє право на спадкування у неї немає. Тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 20-23 квітня 2015 року на квартиру [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved