Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила суд визнати її право власності за набувальною давністю на 1/3 частини квартири [ADDRESS], котра належала померлій [INFO] [PERSON] Обґрунтовуючи свій позов, заявник вказала, що вона зареєстрована з 23.04.1998 та постійно проживає у квартирі № 152 за зазначеною адресою, оскільки є власником 2/3 її часток на підставі договору міни від 23.10.1997. Власником 1/3 частки була померла [INFO] [PERSON], яка не залишила по собі заповіту та у порядку спадкування ніхто не прийняв її 1/3 частку квартири. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила задовольнити з підстав наведених у ньому. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, 13.02.2017 подав до суду пояснення у справі та просив розглядати справу за відсутності їхнього представника /а. с. 53-54/. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про права власності на житло [NUMBER] виданого 17.02.1994 Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району за розпорядженням № 4219 від 17.02.1994, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 18.02.1994 під № 2683, спірна квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних долях - по 1/3 частики /а. с. 13, 14, 15/. 23.10.1997 позивачем та [PERSON], [PERSON] було укладено договір міни, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Барановою Т. І. та зареєстровано в реєстрі за № 11-2590, відповідно до якого позивач, отримала 2/3 частики квартири [ADDRESS] що у подальшому, зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та видано відповідне Реєстраційне посвідчення від 24.02.1998 за реєстровим № 2683 /а. с. 19-20/. [INFO] у лікарні Коні Айленд (Нью-Йорк, США) [PERSON] - власник 1/3 частки спірної квартири - померла /а. с. 22-28/. Як вбачається з витягу з Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), інформація про спадкову справу, яка могла бути заведена після смерті у 1996 році [PERSON], відсутня. Таким чином, вбачається, що належну їй на праві власності частку квартири в порядку спадкування ніхто не прийняв /а. с. 58/. [PERSON] була знята з реєстрації 29.01.1998, як померла, про що було заявлено позивачем та підтверджується довідкою про склад сім'ї, виданої ЖЕК № 105 Державного комунального господарства Старокиївської державної адміністрації від 21.03.1998 за № 58, довідкою № 961 від 14.12.2016, виданої Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва, довідкою форми 2 та 16 /а. с. 42, 44, 45/. У свою чергу, після смерті [PERSON], позивач продовжувала проживати у квартирі [ADDRESS] та відкрито, безперервно користуватися нею, зокрема весь час з жовтня 1997 року позивач підтримувала квартиру у належному стані, періодично здійснюючи необхідні ремонтні роботи за власні кошти та оплачуючи комунальні послуги, що підтверджується довідкою про нарахування та сплату по особовому рахунку № 64659 за період з 01.05.2010 по 30.11.2016 від 09.12.2016, довідкою за вих. № 169 від 09.12.2016, виданою Центром обслуговування споживачів Печерського району про відсутність заборгованості за спожиті послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, договором про надання населенню послуг з газопостачання № Т-214620814 від 08.08.2014, договором про проведення розрахунків за водопостачання та водовідведення за показниками квартирних приладів обліку споживання холодної та гарячої води від 28.07.2014 /а. с. 30-41/. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності набувається в порядку визначеному законом. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормою ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно частини 4 статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Статтею 344 ЦК України регламентовано, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Крім того, ч. 8 розділу Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про надувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, оскільки ЦК України набрав чинності 01.01.2004, норма ст. 344 даного Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 01.01.2001. Як вбачається, від дати смерті та на час подання даного позову, орган місцевого самоврядування не заявляв вимог щодо визнання спадщиною відумерлою, в порядку передбаченому статтею 1277 ЦК України, хоча і було відомо про смерть [PERSON], а по суті поданих до суду письмових поясненнях відповідач не заявив про заперечення проти задоволення позову та не вказував на підстави, які можуть перешкоджати у постановленні такого рішення суду. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що позивач у справі добросовісно, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном, а саме 1/3 частиною квартири [ADDRESS], яка належала померлій у Нью-Йорку [INFO] [PERSON], протягом останніх дев'ятнадцяти років - терміну, яким охоплюється передбачений законом для можливості застосування положень ст. 344 ЦК України строк, а відтак, позов підлягає задоволенню. На підставі встановлених судом обставин, що мають вирішальне значення у справі,

Outcome: approved