Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що на підставі договору дарування їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрована її дочка [PERSON] , яка за цією адресою не проживає уже більше 5 років із травня 2014 року, та четверо дітей відповідача, відносно яких вона позбавлена батьківських прав двома рішеннями Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року у справі № 361/7860/14-ц та від 23 березня 2017 року у справі № 361/6302/16-ц. Опікуном дітей є вона (позивач). Факт не проживання відповідача протягом тривалого часу у вказаному вище житловому будинку підтверджується актами обстеження від 23 травня 2018 року та від 06 серпня 2019 року. Оскільки відповідач [PERSON] тривалий час більше одного року не проживає без поважних причин у належному їй житловому будинку, вона відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право користування цим житлом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій зазначала, що позовні вимоги підтримує, просила суд розглянути справу за її відсутності та задовольнити позов повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування житлового будинку від 22 грудня 2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 березня 2004 року за № 3214093. Із довідки № 523 від 06 червня 2019 року (форми № 3), виданої виконавчим комітетом Калитянської селищної ради Броварського району Київської області, вбачається, що у даному будинку зареєстровано п`ятеро осіб: відповідач [PERSON] , [INFO] , і четверо її дітей, онуків позивача: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Із актів обстеження від 23 травня 2018 року та 06 серпня 2019 року, складених депутатом Калитянської селищної ради Броварського району Київської області Шило А.В. у складі комісії, вбачається, що відповідач [PERSON] у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку [ADDRESS] не проживає з 2014 року, особисті речі відповідача у будинку відсутні. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. При подачі до суду цього позову позивач [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Вказана сума судового збору відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved