Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ними 13.06.2009 року, та залишити їх неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], на утриманні та вихованні разом з ним. В обґрунтування позову зазначає, що перебування в шлюбі є неможливим, зважаючи на відсутність спільних інтересів та порозуміння, різні погляди на права і обовязки подружжя. Відповідач останні роки сильно зловживає спиртними напоями, жодним чином не доглядає за їх сином, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, тому просить сина залишити на його вихованні та повному матеріальному забезпеченні. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Додатково позивач зазначив, що з відповідачем не проживають разом з жовтня 2015 року, вважає, що поновлення подружніх відносин неможливе. Відповідач позовні вимоги визнала частково, не заперечила проти розірвання шлюбу, однак дитину просила залишити проживати разом з нею. При цьому пояснила, винаймає житло та ніде не працює. Представник органу опіки та піклування Новоград-Волинської районної державної адміністрації Житомирської області (далі орган опіки) позовні вимоги позивача підтримала та надала висновок щодо доцільності визначення місця проживання спільної дитини сторін з батьком. Заслухавши думки учасників судового процесу та дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сімї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.06.2009 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обовязки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач не змогли створити міцної сімї, про що свідчить той факт, що вони більше півроку не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. У сімї немає перспективи возз'єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сімя розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дитини, тому є підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Аналогічну норму містить і ч. 4 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», яка, крім того, визначає, що предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно (ст. 157 СК України), якщо ж згоди між ними щодо того, із ким із них буде проживати дитина, не досягнуто, спір вирішується судом (ст. 161 СК України). Після припинення фактичних подружніх відносин між сторонами у жовтні 2015 року дитина залишилася проживати з батьком в с. Наталівка Новоград-Волинського району, де вона перебувала з народження, що не заперечується сторонами. Орган опіки, дослідивши умови проживання неповнолітнього [PERSON], а також те, що позивач має постійне житло, яке відповідає санітарним нормам, офіційне місце роботи, турбується про сина і позитивно характеризується як колегами, так і односельчанами, надав 29.04.2016 року висновок про залишення дитини на проживанні з [PERSON] Із досліджених судом доказів, а також власних пояснень відповідача, вбачається, що вона свідомо залишила сина на проживання з батьком, не вчиняла дій для його повного та гармонійного розвитку, матеріального забезпечення, не відвідувала його в садочку та на даний час не може забезпечити належні умови для проживання і виховання дитини. Відповідач не має власного житла та самостійного доходу, за місцем колишнього проживання характеризується незадовільно, у листопаді 2015 року притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП за те, що ухиляється від виконання батьківських обовязків, в минулому зловживала алкогольними напоями та не здійснювала належного догляду за сином. Зазначені обставини в сукупності є свідченням негативної характеристики відповідача, як матері. Судом приймається до уваги, що дитина тривалий час вже проживає з батьком та прижилась у своєму середовищі, з 2012 року відвідує за місцем проживання дошкільний навчальний заклад, має сталі сімейні звязки. Поведінка батька свідчить, що він зможе,

Outcome: approved