Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі по тексту - відповідач) про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів. В подальшому позивачем було збільшено позовні вимоги, а саме позивач просив стягнути з відповідача 21 104 долари США, що еквівалентно становить 565 798, 24 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 648, 40 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 11 червня 2015 року по справі № 730/2300/14 за позовом відповідача до [PERSON], третя особа - [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 490073608 від 09 червня 2008 року, було відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог. Крім того, вказаним рішенням встановлено також ту обставину, що вказаний кредитний договір є неукладеним, оскільки за встановленими у ньому обставинами відповідач ніколи не передавав кредитні кошти позивачу. Жодних договірних відносин між позивачем та відповідачем не виникало, відповідно, перераховані позивачем кошти на рахунок відповідача, підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки для їх отримання не було достатньої правової підстави. З цих підстав позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, пояснив, що кредитні кошти позивач нарочно і не міг отримати, оскільки кредит надавався на певні цілі - придбання автомобіля, а отже грошові кошти були одразу перераховані на рахунок підприємства-продавця отриманого у кредит автомобіля з метою оплати його вартості. Сам факт сплати коштів по поверненню кредиту вказує на визнання обставин його отримання позивачем. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 11 червня 2015 року по справі № 730/2300/14 по справі за позовом відповідача до [PERSON], третя особа - [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 490073608 від 09 червня 2008 року, було відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог. Вказаним рішенням встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 490073608 з подальшим внесенням змін та доповнень, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу грошові кошти в розмірі 21 914, 89 доларів США, а позивач зобов'язався їх повернути з відсотками та іншими обов'язковими платежами у визначений договором строк. Підставою для відмови в задоволенні позову щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя як солідарного боржника послугувало те, що Банком (відповідачем) не було доведено ті обставини, на які він посилався, обґрунтовуючи позовні вимоги, зокрема, не доведено тієї обставини, що Позичальник отримував кредитні кошти, оскільки банківський рахунок [NUMBER] боржнику (позивачу) не належить. Відповідно до вказаного рішення та встановлених ним обставин, суд прийшов до висновку, що кредитний договір між сторонами є не укладеним. Далі в рішенні міститься посилання на ст. 553, 548 ЦК України щодо того, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, а дійсність забезпечувального правочину цілком залежить від дійсності основного зобов'язання. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1,2 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд враховує обставини, встановлені рішенням суду від 11 червня 2015 року, разом з тим суд критично ставиться до вказаного доказу, оскільки, аналізуючи зміст рішення, спочатку в ньому йдеться мова про неукладений правочин, після чого йде посилання на цей же правочин як на недійсний. Разом з тим, неукладений правочин не є тотожнім поняттям недійсного правочину. Крім того, цим рішенням кредитний договір не визнався недійсним чи неукладеним. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 02.10.2013 року за №6-88цс13, яка у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України підлягає застосуванню судом до спірних правовідносин у цій справі. Крім того, за змістом п. 2.4. кредитного договору № 490073608 від 09.06.2008 року, що був підписаний позивачем, - цільове використання кредиту - придбання транспортного засобу згідно з Договором купівлі-продажу, укладеним між Позичальником та ТОВ «СІ ЕЙ Автомотів» № [NUMBER] від 25.04.2008 року CHERRY TIGGO, 2008 року випуску, колір - Білий, держ.номер [NUMBER]. При цьому, за умовами п.2.7 укладеного та підписаного між сторонами кредитного договору визначено перерахування кредитних коштів у повному обсязі на рахунок вказаного підприємства продавця автомобіля ТОВ «Сі Ей Автомотів», що спростовує посилання сторони позивача на неотримання кредитних коштів на руки самим позивачем, оскільки такі кошти за умовами договору ним отриманні бути не могли. Крім того, умовами п.2.6 вказаного договору банківський рахунок [NUMBER] належить банку та визначений для погашення заборгованості за кредитом, а тому належати позивачу бути не може. В матеріалах справи наявні Виписка по рахункам з 09.06.2008 по 09.06.2014, відповідні квитанції та Розрахунок заборгованості за кредитом, з яких вбачається, що кошти сплачувались позивачем відповідачу на виконання умов кредитного договору. Крім того, відповідно до п. 10 кредитного договору, Договір вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами та скріплення печаткою Банку і діє до повного виконання Позичальником своїх зобов'язань за Договором. З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримував грошові кошти від позивача за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, в рахунок погашення кредитної заборгованості. Отже, оскільки позивачем не доведено тієї обставини, що відповідачем грошові кошти були отримані без достатньої правової підстави та той факт, що правовідносини між сторонами мають договірний характер, суд приходить до висновку, що правила ст. 1212 ЦК України не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин, що в свою чергу узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеній в постанові від 02 жовтня 2013 року по справі № 6-88цс13, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed