Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в зв'язку з відсутністю в ньому понад рік. Позов мотивує тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в [ADDRESS]. В житловому будинку крім нього зареєстрована його дружина [PERSON] та [PERSON] 1994 року народження. З кінця 2010 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, фактично виїхав з будинку. За період з кінця 2010 року по грудень 2013 року, відповідач жодного разу не з'являвся в будинку за адресою [ADDRESS], обов'язки, які випливають з утримання будинку не виконував. В добровільному порядку відповідач не знямається з реєстраційного обліку, в зв'язку з цим змушений звернутися до суду. Просить визнати [PERSON] такою, що втратив право на користування житлом за адресою [ADDRESS], у зв'язку з відсутністю в ньому понад рік. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомив,ніяких заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи від нього не надходило. Заслухавшипоясненняпозивача,та дослідивши матеріали справи,суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються цивільним і житловим законодавством України. Відповідно до вимог ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що власником житлового будинку за адресою [ADDRESS], є [PERSON] (а.с.8). В житловому будинку за адресою [ADDRESS] згідно довідки сільської ради зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON],. Чинним законодавством передбачено, що якщо власник своїми діями буде заважати праву проживання і особа змушена буде залишити житлове приміщення і переїхати, то таку відсутність не можна визначити як відсутність без поважних причин. Дії власника слід визначити як поважну причину відсутності суб'єкта права проживання і його право припиненим не буде. Відповідачкою не надано доказів, які підтверджували, що позивач створює перешкоди її проживання в зареєстрованій квартирі. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідачка не проживає в спірній квартирі з листопада 2009 року, тому на час розгляду справи в суді річний термін її відсутності сплив. Статтею 155 ЖК України визначено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків встановлених законодавством. Тобто, обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд вважає необхідним застосувати примусове виселення відповідачки, оскільки це завдає шкоди майновим інтересам позивача. За таких обставин, враховуючи, що відповідач виїхав в інше місце проживання, не є членом сім'ї позивача, не бажає в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку, суд, вважає за можливе визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користуванням жилим приміщенням, що розташоване [ADDRESS], так як не проживає в ньому більше одного року без поважних причин. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку встановленому ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved