Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначила, що її батькам з 1980 року на праві власності належав житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку проживала вся родина позивачки, її батьки та рідний брат [PERSON] . З 1990 року брат пішов з батьківського будинку, оскільки вів неблагополучний спосіб життя, ніде не працював, зловживав спиртними напоями, займався бродяжництвом. З 2000 року відповідач проживав в [ADDRESS] зі своєю співмешканкою, а невдовзі поїхав на постійне місце проживання до РФ. Будинок батьків не навідував. В 2013 році помер батько позивачки, а [INFO] померла її мати. Похованням батьків та матеріальними витратами займалась лише позивачка, відповідач не прибув на поховання обох батьків, коштів не давав. Після смерті батьків позивачка зверталась до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Після смерті матері було залишено заповіт на все майно на користь позивачки. Інших спадкоємців не було. Під час оформлення спадщини у нотаріуса позивачці було роз`яснено про неможливість оформлення право на спадщину на цілу частку житлового будинку [ADDRESS] з тих причин, що [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки був зареєстрованим разом із спадкодавцем на час смерті батька [PERSON] . Не погоджуючись із фактом прийняття [PERSON] спадщини позивачка наголошує на тому, що реєстрація відповідача разом із спадкодавцем не є свідченням прийняття спадщини, оскільки останній з 1990 року не проживає за вказаною адресою та його місце перебування не відоме, а отже відсутній факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Посилаючись на положення ЦК України, вказує про те, що відповідач, не проживаючи разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини та протягом достатньо тривалого часу, протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, заяву про прийняття спадщини не подав, тому не може вважатися особою, яка прийняла спадщину. На підставі цього просила встановити факт не проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини; визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не прибув, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток рекомендованим з повідомленням поштовим відправленням, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов або письмових пояснень по справі не надіслав. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши письмові матеріали справи, допитавши свідків, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наявними у справі свідоцтвом про народження, свідоцтвом про укладення шлюбу від 21 січня 1989 року серії [NUMBER] , свідоцтвом про розірвання шлюбу 08 грудня 1998 року та свідоцтвом про шлюб із [PERSON] від 07 липня 2008 року серії [NUMBER] (а.с.8-10). Згідно з випискою із протоколу засідання виконкому Приморської селищної ради від 28 серпня 1975 року [PERSON] надано земельну ділянку для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно з рішенням інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Овчиннікову Віктору Петровичу надано дозвіл №216 від 18 листопада 1975 року на проведення будівельних робіт по зведенню індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно з договором від 18 листопада 1975 року [PERSON] було надано в безстрокове користування земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯД№139483, виданим Сартанською селищною радою 20 грудня 2007 року, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0832 га. з цільовим призначенням земельної ділянки будівництв та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконкомом Сартанської селищної ради Іллічівського району м.Маріуполя. 05 грудня 2013 року. Після смерті [PERSON] державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа №312/2014 за заявою позивачки, яка 02 червня 2014 року звернулась із відповідною заявою про прийняття спадщини. Згідно з витребуваною копією спадковою справи №312/2014, заведеної державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON] ніхто крім позивачки із заявами про прийняття спадщини до нотаріусу не звертався. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконкомом Сартанської селищної ради Кальміуського району м.Маріуполя Донецької області 01 квітня 2020 року. Після смерті [PERSON] державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа №274/2020 за заявою позивачки, яка 06 серпня 2020 року звернулась із відповідною заявою про прийняття спадщини. Згідно з витребуваною копією спадковою справи №312/2014, заведеної державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON] ніхто крім позивачки із заявами про прийняття спадщини до нотаріусу не звертався. Також в матеріалах спадкової справи наявний заповіт, виданий спадкодавцем [PERSON] 04 червня 2014 року на користь позивачки на розпорядження всім її майном на випадок смерті. Чинність вказаного заповіту також підтверджується наявною у справі інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №61204558 від 06.08.2020 року. Згідно з домовою книгою на будинок [ADDRESS] вбачається, що в ньому з 1988 року по теперішній час зареєстровані позивачка [PERSON] та [PERSON] , а також їх батьки до дня смерті. Вказана інформація щодо періоду реєстрації також підтверджується наявними у справі письмовими відомостями із відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради. Також згідно з актом виїзної комісії щодо обстеження домоволодіння, по [ADDRESS] , складеного 25 вересня 2020 року членами комісії та засвідченого головою селищної ради, встановлено, що у вказаному домоволодінні з 2010 року по теперішній час не проживає відповідач [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами та проживають поруч із будинком по [ADDRESS] все життя проживала позивачка разом із батьками, які померли. На теперішній час позивачка проживає разом із сином. Тривалий час позивачка доглядала за батьками до дня їх смерті. Рідний брат позивачки [PERSON] не проживає у будинку більше останніх 10-13 років, він веде бродяжницький спосіб життя та місце його проживання невідоме. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не відмовився від неї в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Положеннями ч.ч.1, 6 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно з вимогами частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; а місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Також відповідно до частини 10 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Аналіз наведених норм права дозволяє зробити суду висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, своєчасності й повноти прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього. Дослідженими судом доказами підтверджено факт постійного не проживання відповідача [PERSON] за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] станом на 04 грудня 2013 року - день смерті спадкодавця [PERSON] . Також суд враховує ту обставину, що відповідач, не проживаючи разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, та протягом достатньо тривалого часу до цього (з 2010 року виїхав до РФ), протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, заяву про прийняття спадщини не подав, тому не може вважатися особою, яка прийняла спадщину. Згідно ст.1298 ЦК України - свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1ст.1270). У пункті 19 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» міститься роз`яснення про те, що той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до встановлених судом обставин, та зазначених положень законодавства суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо встановлення факту не проживання відповідачем постійно на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем та не прийняття ним спадщини, оскільки [PERSON] попри наявність реєстрації в будинку [ADDRESS] фактично не проживав в даному будинку на день відкриття спадщини та з 2010 року його місце проживання невідоме. Отже, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що на час відкриття спадщини та протягом шести місяців після цього відповідач разом зі спадкодавцем постійно не проживав та не подавав нотаріусу заяву про прийняття його спадщини, що надає підстави стверджувати, що відповідач не проживав постійно зі спадкодавцем на день його смерті (час відкриття спадщини) та відповідно не може вважатися таким, що прийняв його спадщину. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Outcome: approved