Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У грудні 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що 17.04.2019 року він надав [PERSON] в борг 12000 доларів США, що було оформлено розпискою, з умовою, що всі вищезазначені грошові кошти будуть використані відповідачем з метою погашення кредиту. Сторони домовилися, що сума боргу буде повернута до 17.05.2019 року, також сторони погодили, що у випадку неповернення запозиченої суми у зазначений термін, [PERSON] зобов`язується виплачувати пеню у розмірі одного відсотка від суми боргу за кожний місяць прострочки. Станом на 23.12.2019 року зобов`язання залишається не виконаним, кошти за договором позики позивачу не повернуті. Враховуючи наведене, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики від 17.04.2019 року у розмірі 279494,70 грн. (еквівалент згідно курсу НБУ на дату звернення до суду з позовом) та пені 19564,62 грн., окрім того, стягнути 10000 витрат на правову допомогу та відшкодувати судовий збір по справі. Ухвалою суду від 09.01.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 09.01.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Позивачем 16.01.2020 року надано суду заяву про об`єднання в одне провадження даної цивільної справи та цивільної справи №204/4466/19, що перебуває в провадженні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області в особі держреєстратора Ковальова С.В., приватний нотаріус ДМНО Каширнікова С.О. про скасування рішення про державну реєстрацію прав на майно. Розглянувши дану заяву, суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні, у зв`язку з відсутністю підстав для об`єднання зазначених проваджень, зважаючи на предмет спору. Відповідач у встановлений судом строк надав суду відзивів на позовну заяву, в якій не погодився з позовними вимогами, зазначає, що позивачем не надано довідки з банку щодо офіційного курсу долара на підтвердження заявлених вимог, окрім того, розписка не містить застереження щодо валюти виконання зобов`язання, позивачем невірно обраховано пеню, також відповідач зазначає про необґрунтованість вимог про стягнення витрат на правову допомогу. Окрім зазначеного, відповідач зазначає, що останній звертався до позивача за допомогою у приватизації квартири, після здійснення чого, [PERSON] мав намір придбати її у [PERSON] , для цих цілей і була складена розписка, однак позивачем було передано відповідачу не 12000 доларів, а лише 500. Згодом відповідач дізнався, що позивач шахрайським шляхом набув у власність зазначену квартиру, з приводу чого, між сторонами на даний час існує судовий спір (справа №204/4466/19) щодо нерухомого майна та правомірності його набуття у власність позивачем, [PERSON] також звертався до правоохоронних органів з приводу незаконних дій [PERSON] , ухвалою слідчого-судді Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20.12.2019 року зобов`язано СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] та розпочати розслідування. Прохав відмовити у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. Представником позивача, адвокатом Надтока О.В. було надано суду відповідь на відзив (заперечення), у якому вона спростувала доводи, викладені у відзиві, зазначала, що за заявою [PERSON] стосовно дій відповідача СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було внесено відомості до ЄРДР за № 120190406400002927, триває досудове розслідування. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до\~ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи предмет спору, заявлені межі позовних вимог, суд розглядає справу в межах наявності та достатності підстав для стягнення з відповідача вказаної позивачем суми грошових коштів, правомірності утворення та існування боргу, що відповідає вимогам ст.129 Конституції України. Згідно п.1 ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тлумачення ч.4 ст.202, ч.2 ст.626, ст. 1046 ЦК дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13. Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Встановлено, що 17 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого, [PERSON] надав, а [PERSON] отримав в борг 12000 доларів США, зокрема, для погашення кредиту. Сторони домовилися, датою повернення суми боргу є 17.05.2019 року, позичальник [PERSON] , також зобов`язався у випадку порушення строку повернення коштів, виплатити пеню у розмірі 1 відсотка від суми боргу за кожен місяць прострочки (а.с.6). Суд зазначає, що сторонами договору позики дотримано загальних вимог ст.ст. 207,208, 1047 ЦК України щодо форми договору, його істотних умов. [PERSON] , згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, в тексті договору було застережено факт отримання коштів в повному об`ємі та вказано термін повернення грошей позикодавцю [PERSON] . Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у постанові №6-50цс16. Враховуючи наведене суд вважає письмовий договір позики від 17.04.2019, наданий позивачем на підтвердження зобов`язань боржника, є належним та допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання; ненадання доказів виконання договору позики згідно з положенням ч.3 ст.545 цього кодексу, зокрема оригіналу договору, свідчить про неповернення боргу відповідачем, тому є підстави для стягнення на користь позивача суми позики за вказаним договором. Посилання відповідача на наявність суперечки, (в тому числі судових справ та кримінальних проваджень), між сторонами, щодо обставин набуття позивачем у власність квартири [ADDRESS] , судом відхиляються, оскільки не мають правового значення для предмету доказування у зазначеній справі та не спростовують існування боргового зобов`язання. Що стосується суми боргу, яку прохає стягнути [PERSON] у розмірі 279494,70 грн., що становить еквівалент наданих у позику 12000 доларів США по курсу НБУ на день подачі позову, суд зазначає наступне. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначена правова позиція міститься також у постанові Великої Палати Верховного Суду №14-446цс18 від 16 січня 2019 року. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Окрім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Також необхідно зазначити, що суд при розгляді справи встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року. Тобто визначення гривневого еквіваленту суми стягнутих коштів у зобов`язанні вираженому в іноземній валюті на етапі вирішення спору є передчасним, та відбувається в рамках виконання судового рішення. Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України), а також з метою належного і однозначного тлумачення цього рішення суду, його належного і правильного виконання після набрання законної сили, вважає за необхідне задовольнити частково позов, в частині вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг за договором позики від 17.04.2019 року, саме в сумі 12000 доларів США, відповідно до визначеної сторонами договору позики суми отриманих коштів та валюти зобов`язання. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення пені за порушення строку виконання зобов`язання, суд виходить з наступного. Відповідно до умов розписки від 17.04.2019 року, що у випадку неповернення запозиченої суми у зазначений термін, [PERSON] зобов`язується виплачувати пеню у розмірі одного відсотка від суми боргу за кожний місяць прострочки. Таким чином, з урахуванням визначеного строку повернення коштів (17.05.2019 року) та дати звернення до суду з позовом (24.12.2019 року), прострочка складає 7 місяців. З урахуванням правових позицій, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц та постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 у справі № 6-2667цс16, відповідно до яких, нарахування пені в іноземній валюті не передбачено законодавством та остання стягується виключно у гривні, суд визначає розмір пені наступним чином: 12000 /100 Х 7 = 840; 840 Х 24,453 (офіційний курс НБУ станом на день ухвалення судового рішення - 24.02.2020) = 20540,52 грн., однак з урахуванням меж позовних вимог, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача пені у сумі 19564,62 грн. Суд, після всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, враховуючи ті встановлені судом обставини, що заборгованість відповідача за договором позики не повернута, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення суми боргу та пені з відповідача та необхідність їх часткового задоволення. Стосовно вимог позову про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. До позовної заяви, підписаної позивачем та в процесі розгляду справи, [PERSON] не було надано жодних доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, що в свою чергу, позбавляє суд можливості достовірно встановити, що фактично [PERSON] сплачено грошові кошти за надання правової допомоги у зазначеній справі їх дійсний обсяг та співмірність. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів понесення ним витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови в цій частині в задоволенні зазначених позовних вимог. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2990,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial