Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

У вересні 2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати поширену відповідачем інформацію про неї негативною, такою, що принижує її честь і гідність, а саме: образи «дурна», «воровка», «муку воровала, продавала», «ти ніхто», а «я начальник», а також поширену письмову інформацію шляхом оприлюднення заяви позивача з виправленими помилками та написом: «Такі заяви слід писати грамотно». Стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 30000, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що проживає в квартирі [ADDRESS] , співвласниками вказаного будинку було створено ОСББ «Вимпел-2», головою якого з 01.02.2014 обрано відповідачку [PERSON] . З відповідачкою тривалий час перебуває у неприязних відносинах внаслідок її негідної поведінки, зокрема, образ та висловлювань в адресу позивача брутальною лайкою. Після обрання відповідачки головою ОСББ остання взагалі нехтує усіма нормами моралі по відношенню до позивача, веде себе зухвало, ображає; без супроводу чоловіка позивач не може вийти із квартири. 29.07.2020 позивач йшла до свого під`їзду, намагаючись обійти велику калюжу, звернулася до одного із членів ОСББ, яка сиділа на лавці біля під`їзду, з питанням, чому дощові води стікають на тротуар, а не на клумбу, як було до ремонту, на що остання відповіла, що її це не цікавить. В цей час з вікна третього поверху відповідачка почала ображати позивача, обізвала « [PERSON] », «муку воровала, продавала», «щебенку воровала», сказала, що це не справи позивача, що позивач «ніхто», а відповідач «начальник». В той же день позивач звернулася до голови ОСББ [PERSON] з письмовою заявою про надання копій документів щодо ремонту каналізаційних труб у другому під`їзді будинку; заява була складена у двох примірниках. Відповідач прийняла заяву, розписалася в її отриманні, проте після цього почала позивача ображати, обізвала « [PERSON] », вигнала з кабінету, вибігла слідом на вулицю та почала ображати нецензурною лайкою. 07.08.2020 відповідач поштою повернула позивачу другий примірник заяви без відповіді по суті, в якій власноруч виправила граматичні помилки. Заяву підписали п`ять членів ОСББ. Через декілька днів до позивача підійшла член правління [PERSON] та віддала ксерокопію заяви останньої з виправленими помилками та написом червоним кольором «Такі заяви слід писати грамотно», а також повідомила, що ця заява висіла на дверях першого під`їзду. Своїми неправомірними діями відповідач осоромила позивача перед сусідами, знайомими, виставила посміховиськом, принизила честь і гідність. Поширена відповідачем інформація стала доступна широкому колу осіб, мешканцям будинку, зокрема, першого під`їзду, в якому тридцять квартир. Зазначені обставини стали підставою звернення до суду з вказаним позовом. Визначаючи ж розмір моральної шкоди, позивач виходила із засад розумності та справедливості, враховуючи ступінь та форму вини відповідача, характер психологічного стресу, який позивач отримала в результаті конфліктної ситуації, характер та тривалість вимушених змін у житті позивача, перенесені психоемоційні та моральні страждання, глибину та тривалість цих страждань. Ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 22.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторін. Відповідач у відзиві на позовну заяву проти обставин та вимог останньої заперечила, вважаючи їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Вказала, що відносини з позивачем стали неприязні лише після обрання її головою ОСББ внаслідок негідної поведінки [PERSON] , зокрема, ігнорування рішень зборів, конфлікти із сусідами, письмові та усні скарги до міської ради. Пояснила, що 29.07.2020 на негативні вислови [PERSON] щодо необхідності обходити калюжу, нагадала останній, що був час, коли вона була «Люда мучка» (працювала на комбінаті хлібопродуктів й сусіди між собою її так називали) й тоді вона була більш привітною, а в даний час «високо літає» й калюжі не хоче обходити. Зазначила, що відповідач є головою ОСББ, а тому краще знає, як прокладати труби. Щодо письмової заяви [PERSON] вказала, що оскільки така була адресована іншому ОСББ, то була повернута поштовою кореспонденцією на адресу заявника з підписами усіх членів правління ОСББ. В судових засіданнях позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просили їх задовольнити. Позивач пояснила, що з відповідачем у неї триваючий конфлікт ще з моменту заселення. Побачивши, що ОСББ належним чином не виконує свої обов`язки написала заяву від 29.07.2020. Щодо помилок у останній, зазначила, що по-перше, така була написана в емоційному стані, а по -друге, позивач російськомовна і писати українською їй складно. Відповідач у судових засіданнях проти позову заперечила. Пояснила, зокрема, що заяви [PERSON] від 29.07.2020 з виправленими помилками ніде не вивішувала, а помилки дійсно виправила, але на копії заяви і лише для кращого сприйняття членам правління ОСББ при наданні відповіді на неї. Додатково вказала, що образи саме у тих виразах, які зазначені у позовній заві, до позивача не вживала. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що 29.07.2020 у дворі багатоквартирному будинку [ADDRESS] , між позивачем та відповідачем відбувся конфлікт, пов`язаний з впорядкуванням прибудинкової території. В той же день позивач звернулася до голови ОСББ [PERSON] з письмовою заявою про надання їй копій документів щодо ремонту каналізаційних труб у другому під`їзді будинку, в отриманні якої 29.07.2021 стоїть підпис відповідача. 07.08.2020 відповідач поштою повернула позивачу другий примірник заяви без відповіді по суті, оскільки направлена неналежному адресату, в якій власноруч виправила граматичні помилки. Заяву підписано п`ятьма членами ОСББ. Як зазначає позивач 29.07.2020 в ході конфлікту на її адресу зі сторони відповідача лунали образи «дурна», «воровка», «муку воровала, продавала», «ти ніхто», а «я начальник», крім того, на переконання позивача, відповідачем на дверях другого під`їзду будинку [ADDRESS] була вивішена копія її заяви, на якій у верхній частині зазначено, що «Такі заяви слід писати грамотно». В судових засіданнях були допитанні свідки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що образ від відповідача в адресу [PERSON] не чула; свідком словесної перепалки між сторонами 29.07.2020 не була. Зазначила, що не бачила, щоб заява [PERSON] від 29.07.2020 висіла на дверях першого під`їзду. Свідок [PERSON] пояснила, що заяву [PERSON] з виправленими помилками, вивішеною на дверях першого під`їзду не бачила; неодноразово була свідком, як [PERSON] критикувала [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначила, що була присутня під час словесної перепалки сторін 29.07.2020, проте, зазначених у позовній заяві образ зі сторони [PERSON] на адресу [PERSON] не чула. Свідок [PERSON] (чоловік [PERSON] ) пояснив, що 29.07.2020 стояв на балконі та бачив, як дружина хотіла обійти калюжу. Чув, що відповідач з балкону кричала на адресу позивача образливі слова. Вказав, що заяву дружина віднесла до ОСББ, щоб дізнатися щодо ремонту каналізаційних труб. Пояснив також, що [PERSON] принесла їм додому заяву позивача з виправленими помилками та повідомила, що зірвала її з дошки оголошень, а помилки в останній виправила [PERSON] . Достеменно хто вивішував заяву йому не відомо. Додатково пояснив, що ще з 1990 років у позивача з відповідачем тривають неприязні відносини. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що заяву писала в емоційному пориві, а тому на помилки не зважала. 07.08.2020 до неї прийшла [PERSON] та принесла заяву з виправленими помилками, яка, за її словами, висіла на дверях іншого під`їзду. Достовірно [PERSON] не змогла повідомити хто повісив заяву на двері, однак позивач переконана, що саме відповідач це вчинила. Заслухавши сторони, допитавши свідків та вивчивши докази по справі, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У своїй практиці Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації із урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну та таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як визначено у ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтями 3, 28 Конституції України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності. Згідно з положеннями статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, згідно з приписами статті 34 Конституції України. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Верховний суд України у пункті 18 Постанови Пленуму від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п.п. 24, 25 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Положеннями ст. 277 ЦК України визначений загальний порядок доказування у такій категорії справ. Законодавцем було виключено з вказаної статті частину третю, яка покладала обов`язок на особу доказувати правдивість негативної інформації, поширеної такою особою. Поруч з наведеним, відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України «Про інформацію», передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як вбачається з пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Відповідно до статті 277 ЦК України, не є\~предметом судового\~захисту оціночні\~судження,\~думки,\~переконання,\~критична оцінка\~певних фактів\~і недоліків,\~які будучи\~вираженням суб`єктивної\~думки і\~поглядів відповідача,\~не можна\~перевірити на\~предмет їх\~відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Крім того, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь та ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. При цьому, слід зазначити, що позовна заява не містить жодного конкретного факту про те, яким чином відповідач порушила права позивача, за захистом яких остання звернулася з цим позовом до суду. Зокрема, не доведено факту поширення\~інформації відповідачем, оскільки ні матеріалами справи, ні показаннями свідків не доведено розміщення відповідачем заяви позивача із виправленими помилками на дверях під`їзду будинку, як і не доведено вживання образ «дурна», «воровка», «муку воровала, продавала», «ти ніхто», а «я начальник». В цілому\~зі змісту\~напису на\~заяві з\~огляду на\~характер використання\~мовно -\~стилістичних засобів,\~вбачається,\~щовідповідач\~не висловлювала\~конкретних фактичних\~даних,\~а резюмувала\~результати своїх\~спостережень та\~висловлювала свою\~суб`єктивну\~думку. З цією думкою та оцінкою можна погоджуватись, або аргументовано не погоджуватись, але ключовою ознакою таких думок є те, що вони суб`єктивні, оціночні, і, відповідно, не можуть бути об`єктивно оцінені на їх достовірність. Крім того, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження» На підставі вище викладеного, проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів та в судовому засіданні не було доведено наявність порушеного її права, що воно порушене саме внаслідок дій відповідача і такі дії є протиправними, що відповідач вчинила якесь діяння, яке порушило права позивача на честь, гідність, за захистом яких подано позов, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Оскільки суд прийшов до висновку, що з боку відповідача відсутні образливі, принизливі чи непристойні форми висловлювань, а відтак вимога про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною вимогою від основної вимоги, не підлягає задоволенню. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача не були порушенні відповідачем, а тому слід відмовити у задоволенні позову про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed