Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна, в обґрунтування якого посилався на те, що з 2001 року проживав з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу. 24 березня 2005 року він та відповідач зареєстрували шлюб, однак рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області 23 червня 2016 року його було розірвано. Вказує, що під час спільного проживання з відповідачем ними було придбано житловий будинок № 146 по вул. Леніна в смт. Арбузинка вартістю 4000,00 грн. Спочатку за вказаний будинок було сплачено 2000,00 грн., які йому дала його тітка, а залишок він сплачував із своєї заробітної плати. Під час його перебування на заробітках, відповідач, займаючись оформленням будинку, 01 січня 2003 року уклала договір купівлі-продажу на своє імя, який було зареєстровано Універсальною товарно-сировинною біржею м. Вознесенськ. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2007 року вказаний договір було визнано дійсним, а за відповідачем визнано право власності на спірний будинок. Оскільки договір купівлі-продажу будинку від 09 січня 2003 року не був нотаріально посвідчений та зареєстрований, то вважається укладеним лише з 22 березня 2007 року, фактично право власності на нього набуто за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, то придбане за цим договором майно є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак він має право на ? частку спірного будинку. Посилаючись на ст. 60 СК України, позивач просить визнати за ним та відповідачем [PERSON] право спільної сумісної власності на житловий будинок № 146 по вул. Леніна в смт. Арбузинка Миколаївської області в рівних частках по ? за кожним та стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити та пояснив суду, що в 2000-2001 роках він домовився з [PERSON] про купівлю в неї будинку за 4000,00 грн. В цей час він почав проживати спільно з відповідачем. Його тітка дала йому двох поросят та теля, яких він продав за 2000,00 грн., віддавши вказані кошти за будинок. Решту грошей [PERSON] вираховувала з його заробітної плати щомісячно, оскільки тоді він працював на паливній базі в с. Кавуни. Спочатку він проживав у спірному будинку сам, а потім - спільно з відповідачкою. Йому не було відомо про укладення відповідачкою договору купівлі-продажу в 2003 році на її імя, оскільки в той час він перебував на заробітках, а [PERSON] обіцяла оформити право власності на нього. У 2007 році йому стало відомо, що відповідач оформила житло на себе, однак тоді вона визнавала його право на ? частину будинку. На сьогоднішній день відповідач, його право на будинок не визнає, забрала ключі та не пускає до будинку. Грошей на купівлю спірного житла відповідач не давала. У спірному будинку він не зареєстрований. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, та пояснила суду, що хоча відповідач і придбала будинок у 2003 року, однак договір купівлі-продажу не був нотаріального посвідчений і зареєстрований у встановленому законом порядку. Оскільки до державної реєстрації договір купівлі-продажу житлового будинку вважається неукладеним, а право власності на будинок за відповідачем було визнано лише за рішенням суду від 22.03.2007 року, то відповідач набула право власності на нього у період перебування з позивачем у зареєстрованому шлюбі. Набуте подружжям за час шлюбу майно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Про укладення відповідачем договору купівлі-продажу у 2003 році позивачу нічого не було відомо. Оскільки будинок було придбано фактично за кошти позивача, то просить суд поділити спірний будинок між сторонами порівну. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила суду, що з відповідачем вона почала проживати спільно приблизно з 2001-2002 року в будинку її батьків. Спірний будинок дійсно було придбано за 4000,00 грн., які вони разом з позивачем відразу сплатили [PERSON] Однак з них 2\~000,00 грн. належали їй особисто, так як вона працювала на птаходворі та мала дохід, а 2\~000,00 грн. дали її батьки. Позивач за час проживання з нею зароблені ним кошти додому не приносив, періодично з нею не проживав. В 2003 році вона уклала з сестрою власника спірного будинку [PERSON] договір купівлі-продажу, який був посвідчений біржею. Вона не говорила позивачу про укладення договору, а лише в 2007 році сказала йому, що оформила будинок на себе. Просить в задоволенні позову відмовити. Про відрахування грошей із заробітної плати відповідача в рахунок плати за будинок їй нічого не відомо, оскільки гроші за нього були сплачені однією сумою відразу. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що право власності на будинок відповідач набула в 2003 року, оскільки за чинним на той час законодавством право власності виникало з моменту передачі речі і не повязувалось з нотаріальним посвідченням договору або державною реєстрацією. Оскільки в 2003 році сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, то згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-66цс13 від 18 вересня 2013 року спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач є її племінником. Коли саме він почав спільно проживати з відповідачкою вона не памятає, однак тоді вона дала їм двоє поросят і теля, щоб продали та мали гроші. За скільки вони продали тварин вона не памятає. Вона знає, що позивач купив будинок у [PERSON], частину коштів за який було вирахуваного з його заробітної плати. Наскільки їй відомо, то батьки відповідачки ніяких коштів на купівлю спірного будинку не давали. Свідок [PERSON] пояснив суду, що у період з 2002 по 2004 роки він разом з позивачем працював на паливному складі в с. Кавуни. Він знає, що покійна [PERSON] дала позивачу будинок на виплату і вираховувала з його заробітної плати по 200,00 грн. щомісяця. Який період часу вона вираховувала з заробітної плати позивача гроші в рахунок будинку він точно не знає, але памятає, що два місяці відраховувала по 200,00 грн. Йому відомо, що позивач десь у 2002-2003 роках проживав у спірному будинку один, однак за чиї кошти його придбано він не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач по справі доводиться їй дочкою, а позивач зятем. Спочатку позивач разом з її дочкою проживали в належному їй з чоловіком будинку. Десь у 2003-2004 роках вона та її чоловік дали дочці 2000,00 грн. на придбання будинку. Дочка разом з позивачем купили його в той час, як проживали разом, а пізніше зареєстрували шлюб. Коли позивач прийшов до них жити, в нього не було ніяких грошей. Свідок [PERSON] показав суду, що знає позивача і відповідача близько 20 років. Коли вони почали проживати разом він не памятає, однак знає, що позивач проживав у спірному будинку. Будинок належав його тітці [PERSON], а позивач з відповідачем купили його в неї на виплату. Він точно не знає яким чином відповідач розраховувався за будинок, але йому здається, що тітка щось вираховувала з заробітної плати позивача за будинок, оскільки позивач тоді працював на паливному складі. Його мати щось казала йому, що з позивача відраховувались кошти в рахунок будинку по відомостях виплати заробітної плати, але точної суми він не знає. Зараз цього підприємства не існує. Заслухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши їх з точки зору належності та допустимості, суд приходить до такого. В судовому засіданні встановлено, що з 2001-2002 років сторони почали проживати разом, а 24 березня 2005 року зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2016 року. 09 січня 2003 року відповідач та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований в Вознесенській Універсальній Товарно- Сировинній Біржі за № 610 від 09 січня 2003 року. Згідно вказаного договору відповідач купила, а [PERSON] продала житловий глиновальковий будинок, який знаходиться в смт. Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області по вул. Леніна, 146. Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу нерухомого майна № 610 від 09 січня 2003 року вартість будинку, згідно довідки БТІ Арбузинського району Миколаївської області № 180 від 09 січня 2003 року становить 13\~645, 00 грн. Згідно п.5 вказаного договору продаж будинку вчинено за 1\~700,00 грн., які одержані продавцем від покупця повністю. Позивач стверджував, що спірний будинок було фактично куплено за 4\~000,00 грн., що відповідач в судовому засіданні підтвердила. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22.03.2007 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 09 січня 2003 року, зареєстрований Товарно-сировинною біржею м. Вознесенська, реєстраційний номер № 610 від 09.01.2003 року, по якому [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок по вул. Леніна, 146 в смт. Арбузинка Миколаївської області. Цим же рішенням за [PERSON] визнано право власності на вказаний житловий будинок з надвірними господарськими спорудами. Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22.03.2017 року набрало законної сили. В судовому засіданні позивач та його представник, як на підставу позову, посилались на те, що оскільки договір купівлі-продажу спірного будинку від 09.01.2003 року не було нотаріально посвідчено та зареєстровано, то він є неукладеним. Право власності на будинок відповідач набула лише в 2007 року згідно рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області. А так як позивач перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 24 березня 2005 року, то вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Суд не погоджується з такими доводами позивача та його представника з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з ч.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Таким чином, до правовідносин, що виникли між сторонами, застосовуються положення законодавства, яке діяло до 01 січня 2004 року, зокрема, положення ЦК Української РСР ( від 18 липня 1963 року з наступними змінами і доповненнями ), Кодексу про шлюб та сімю Української РСР ( від 20 червня 1969 року з наступними змінами і доповненнями ), Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року №697-ХІІ. Так, відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцю, а покупець зобовязується прийняти майно та виплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.1 ст. 128 ЦК УРСР право власності (оперативного управління ) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про власність» № 697 ХІІ від 07 лютого 1991 року громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальній праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. При цьому суд критично оцінює твердження представника позивача про те, що договір купівлі-продажу будинку від 09.01.2003 року є неукладеним, так як не був нотаріально посвідчений та не пройшов державну реєстрацію, оскільки за правилами ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, коли між сторонами в потрібній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Недодержання нотаріальної форми посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку мало наслідком його недійсність ( ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР ), а виконання вимоги ч.2 ст. 227 ЦК УРСР щодо державної реєстрації договору у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів не повязувалось з виникненням права власності на будинок. За такого, відповідач набула права власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу від 09.01.2003 року, тобто в період, коли сторони проживали однією сімєю, однак не перебували в зареєстрованому шлюбі, а рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22.03.2007 року це право визнано за нею. Відповідно до розяснень, що містяться в п. 12\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України» від 12.06.1998 р. № 16\~(у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1\~ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм\~ЦК Української РСР\~та з урахуванням п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 р. № 20. Правила ст. ст.\~22,\~28,\~29 КпШС\~в цих випадках не застосовується. Згідно ж ч. 1\~ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою\~статті 112 ЦК УРСР\~визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. В силу ч. 2\~ст. 17 Закону України «Про власність»\~майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. При цьому, розмір частки кожного з учасників визначається ступенем його трудової участі. Розяснюючи вказані норми, Пленум Верховного Суду України в п. 5 своєї постанови № 29 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зазначив, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність»,\~статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті\~17, статті\~18, пункту 2 статті17\~Закону України «Про власність»), тощо. В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Отже, за законодавством, що діяло на час набуття спірної квартири, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, стає об'єктом їхньої спільної сумісної власності, лише за умови, що воно: 1) придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, слід встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось ними внаслідок спільної праці або за спільні кошти. Сам по собі факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання за кожним з них права власності на частку у набутому за цей час майні. Частка в такому майні визначається відповідно до трудової участі кожного з них в його набутті, розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із них до сумісного проживання і яке є його особистою приватною власністю. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (висновки Верховного Суду, викладені у постановах № 6-135цс13 від 25 грудня 2013 року, № 6-211цс14 від 11 березня 2015 року). Таким чином, позивач, висуваючи вимогу на ? частину спірної квартири, згідно із ч.1 ст. 60 ЦПК України зобовязаний був надати суду належні та допустимі докази внесення ним 2\~000,00 грн. у рахунок оплати вартості будинку. При цьому суд звертає увагу, що згідно п. 5 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.01.2003 року № 610 продаж будинку вчинено за 1\~700,00 грн. В силу\~ст.59 ЦПК України\~та\~ст. 218 ЦК України\~допустимими доказами на підтвердження умов письмового договору у даній справі, трудової участі позивача у створенні спільного спірного майна або участі коштами у його придбанні, оскільки саме розмір спільного внеску формує частку позивача у спірній квартирі, можуть бути письмові докази, записи аудіо, відеозапису або інші об'єктивно підтверджуванні докази, в той час як свідчення свідків такими - вважатися не можуть. Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем надано не було, посилання позивача про відрахування з його заробітної плати коштів в рахунок оплати спірного будинку, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, будь-яких письмових доказів на доведення даної обставини позивачем надано не було. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. З огляду на викладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не доведені належним чином, а тому в їх задоволенні належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed