Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

У вересні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Рігл А» (далі - ТОВ «Рігл А») звернулось до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Т.В., посилаючись на те, що ТОВ «Рігл А» на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 27 лютого 2019 року належить 618/1000 частин нежитлового приміщення під [ADDRESS] , яке складається з приміщень під №1, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10, №11, №12, загальною площею 463,40 кв.м., яке було видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. та зареєстроване за №281 від 27 лютого 2019 року. Позивач зазначав, що підставою для видачі свідоцтва від 27 лютого 2019 року був протокол №387778 від 13 лютого 2019 року, сформований на підставі проведених електронних торгів, згідно якого переможцем визначено ТОВ «Рігл А» з ціновою пропозицією 2487780,00 грн., та Акт про проведення електронних торгів, затверджений начальником Першого Суворовського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Лавренюк А.О. від 26 лютого 2019 року. 27 лютого 2019 року право власності ТОВ «Рігл А» на 618/1000 частин нежитлового приміщення під [ADDRESS] , яке складається з приміщень під №1, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10, №11, №12, загальною площею 463,40 кв.м. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Стверджував, що нещодавно ТОВ «Рігл А» стало відомо, що 27 грудня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. було зареєстровано за [PERSON] право власності на приміщення [ADDRESS] . За думкою позивача, одночасне існування державної реєстрації кількох прав власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно, є порушенням чинного законодавства та інтересів позивача, за яким право власності на об`єкти нерухомості зареєстровано первинно та не припинялося. Вважає, що в результаті прийняття неправомірного рішення про внесення запису про реєстрацію права власності за [PERSON] , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. було допущено втручання в володіння майном, належним позивачу, оскільки остання не мала законних підстав на проведення реєстрації права власності на приміщення [ADDRESS] , за [PERSON] , так як спірне приміщення належить на праві власності на підставі свідоцтва від 27 лютого 2019 року - ТОВ «Рігл А», право власності якого було зареєстровано 27 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Посилаючись на порушення прав ТОВ «Рігл А», позивач просив суд визнати противоправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу), індексний номер 50543917 від 29 грудня 2019 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. та скасувати запис про право власності номер 34938950 від 27 грудня 2019 року, зареєстроване за [PERSON] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2020 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 34-35). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року по справі було продовжено строк проведення підготовчого провадження (а.с .65-66). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 142-143). Представник позивача, діючий за ордером від 22 вересня 2020 року та договором про надання правової допомоги від 21 вересня 2020 року, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 20-21, 22, 23). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надав відзив на позов, в обґрунтування якого зазначав, що 27 грудня 2007 року між ним таТовариством з обмеженою відповідальністю «Грані» (далі - ТОВ «Грані») було укладено договір інвестування №57/МТ10/07 від 27 грудня 2007 року, предметом якого було новозбудоване нерухоме майно, а саме нежитлове (торгове) приміщення №7, загальною площею 37,70 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . За умовами вказаного договору він зобов`язувався сплачувати ТОВ «Грані» грошові кошти шляхом здійснення інвестиційних внесків згідно графіка їх сплати, а ТОВ «Грані» зобов`язувалось передати йому у власність об`єкт інвестування. Зазначав, що на виконання умов договору інвестування відповідно до графіка сплати внесків, він виплатив інвестору грошові кошти в розмірі 333948,89 грн., що підтверджується квитанціями та платіжними дорученнями. Вказував, що 15 серпня 2016 року ТОВ «Грані-Інвест», який є правонаступником інвестиційних прав на спірне нежитлове приміщення ТОВ «Грані», за договором купівлі-продажу №71/МТ16/16 продало [PERSON] майнові права на все нежитлове приміщення загальною площею 750 кв.м., яке розташоване на першому та другому поверсі 16 поверхового будинку по [ADDRESS] . 14 листопада 2016 року будинок по [ADDRESS] був зданий до експлуатації, про що був складений акт готовності до експлуатації від 14 листопада 2016 року, а 07 грудня 2016 року на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 07 грудня 2016 року №584/01-06, будинку було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . 22 грудня 2016 року право власності [PERSON] на приміщення загальною площею 750 кв.м., яке розташоване на першому та другому поверсі 16 поверхового будинку по [ADDRESS] , було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Стверджував, що 01 березня 2017 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу продав нежитлове приміщення по [ADDRESS] , загальною площею 750,0 кв.м. [PERSON] (0,054 частки); [PERSON] (0,094 частки); [PERSON] (0,234 частки), які 11 серпня 2017 року своє право власності зареєстрували в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначав, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2018 року по справі №521/6766/17, яке набрало чинності 27 серпня 2018 року, за ним були визнані відповідно до договору інвестування №57/МТ10/07 від 27 грудня 2007 року майнові права на об`єкт інвестування - нежитлове (торгове) приміщення, загальною площею 37,70 кв.м., на першому поверсі 16 поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на те, що вказане рішення суду набрало чинності і до сьогоднішнього часу ніким не оскаржене та не скасоване, відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог (а.с.78-85). Відповідач, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Т.В., в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 54, 55, 60, 69, 139, 147, 154). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ТОВ «Рігл А» до [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Т.В. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування запису про право власності, слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним Кодексом України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952 від 01 липня 2004 року, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 наведеної статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, якими є, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, щоТОВ «Рігл А» на праві власності на підставі свідоцтва від 27 лютого 2019 року належить 618/1000 частин нежитлового приміщення [ADDRESS] , та складається з приміщень під №1, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10, №11, №12, загальною площею 463,40 кв.м. (а.с. 12). З матеріалів справи вбачається, що свідоцтво від 27 лютого 2019 року було видано ТОВ «Рігл А» приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. та зареєстроване за №281 на підставі протоколу №387778 від 13 лютого 2019 року, сформованого на підставі проведених електронних торгів, згідно якого переможцем було визначено ТОВ «Рігл А» з ціновою пропозицією 2487780,00 грн., та Акту про проведення електронних торгів, затвердженого начальником Першого Суворовського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Лавренюк А.О. від 26 лютого 2019 року (а.с. 8-9, 10-11, 12). 27 лютого 2019 року право власності ТОВ «Рігл А» на 618/1000 частин нежитлового приміщення [ADDRESS] , яке складається з приміщень під №1, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10, №11, №12, загальною площею 463,40 кв.м., було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13, 14-19). Встановлено, що 27 грудня 2007 року між ТОВ «Грані» та [PERSON] було укладено договір інвестування №57/МТ10/07 від 27 грудня 2007 року, відповідно до умов якого фірма зобов`язувалась передати у власність інвестора об`єкт інвестування, а інвестор зобов`язувався прийняти об`єкт інвестування й здійснити інвестицію на умовах даного договору (а.с. 159-162). Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2018 року по справі №521/6766/17, яке набрало чинності 27 серпня 2018 року, було визнано за [PERSON] відповідно до договору інвестування №57/МТ10/07 від 27 грудня 2007 року майнові права на об`єкт інвестування - нежитлове (торгове) приміщення, загальною площею 37,70 кв.м., на першому поверсі 16 поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 165-169). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2018 року по справі №521/6766/17, була виплавлена описка в заочному рішенні Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2018 року, а саме другий абзац резолютивної частини вказаного рішення було викладено в новій редакції, а саме: «Визнати за [PERSON] відповідно до договору інвестування №57/МТ10/07 від 27 грудня 2007 року майнові права на об`єкт інвестування - нежитлове (торгове) приміщення будівельний номер №7, загальною площею 37,70 кв.м. на першому поверсі 16 поверхового житлового будинку за адресою: м. Одеса, вул. 27 грудня 2019 року право власності [PERSON] на нежитлове приміщення [ADDRESS] , було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14-19). За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, регулюються Цивільним кодексом України. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, оскільки заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2018 року, не скасовано і є на теперішній час чинним, то суд вважає, що [PERSON] є законним власником приміщення [ADDRESS] . Правові засади та процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок №1127). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори) (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державним реєстратором є, зокрема, нотаріус (п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону). Відповідно до ст. 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані. Частиною 3 статті 10 Закону передбачено, що державний реєстратор, зокрема: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Згідно ст. 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Частиною 1 статті 18 Закону встановлено, що державна реєстрація прав проводиться, в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація, заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення, у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 ст. 18 Закону). Частиною 8 статті 18 Закону встановлено, що у разі якщо під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав на нерухоме майно державним реєстратором встановлено наявність зареєстрованих у Державному реєстрі прав інших заяв про державну реєстрацію прав на це саме майно, заяви розглядаються в порядку черговості їх надходження. Наступна заява розглядається тільки після прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації щодо заяви, зареєстрованої в Державному реєстрі прав раніше. Черговість розгляду заяв щодо одного об`єкта нерухомого майна застосовується як під час розгляду заяв про державну реєстрацію права власності та інших речових прав, так і під час розгляду заяв про державну реєстрацію обтяжень таких прав. Відповідно до п. п. 6, 7 Порядку №1127 державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду з одночасним набуттям речових прав на земельну ділянку, на якій вони розташовані, а також у разі державної реєстрації речових прав, що є похідними від права власності, одночасно з державною реєстрацією права власності на таке майно заявником подається одна заява. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Пунктами 18, 19, 20 Порядку №1127 встановлено, що за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. У разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства. За наявності зареєстрованих речових прав на такий об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва або обтяжень таких прав у спеціальному розділі Державного реєстру прав, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить такі відомості про речові права на таке майно та їх обтяження, про суб`єктів цих прав до відповідного відкритого розділу. Частина 1 статті 24 Закону містить виключний перелік підстав, відповідно до яких можлива відмова у здійсненні державної реєстрації, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: 1) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 2) державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав за особою, щодо якої або щодо майна якої наявні обтяження у спеціальному розділі Державного реєстру прав, чи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав; Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена. Згідно з пунктом 12 Порядку №1127, розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Пунктом 40 Порядку №1127 визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Частиною 1 статті 27 Закону встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката, а також може проводитися на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За змістом наведених норм, державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі визначених законом документів. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі №916/675/15, від 27 червня 2018 року у справі №921/403/17-г/6. Зі змісту постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2021 у справі №910/27779/14 вбачається, що із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. За таких обставин, суд вважає, що у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Т.В. не було законних підстав для відмови відповідачу в реєстрації його права власності на приміщення [ADDRESS] , яке належить йому на праві власності на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2018 року по справі №521/6766/17, а тому підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу), індексний номер 50543917 від 29 грудня 2019 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Т.В., та запису про право власності номер 34938950 від 27 грудня 2019 року, відсутні. Твердження представника позивача про те, що спірне приміщення [ADDRESS] , є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, що входить до складу 618/1000 частин нежитлового приміщення під [ADDRESS] , суд не приймає до уваги, оскільки позивач на підтвердження своїх тверджень не надав суду належних та допустимих доказів, зокрема висновок експерта. Клопотання про проведення судової технічної експертизи позивач не заявляв. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитловому приміщенню [ADDRESS] , загальною площею 39,7 кв.м., право власності на яке зареєстровано за [PERSON] , присвоєний реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2002013051101, а нежитловому приміщенню (618/1000 частки) [ADDRESS] присвоєний реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1775226351101 (а.с. 13, 14). Відповідно до ст. 15 Закону реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Скасований реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна не може бути присвоєний іншому об`єкту нерухомого майна. Інформація про скасовані реєстраційні номери зберігається у Державному реєстрі прав протягом усього часу існування цього реєстру. Отже, дані відомості свідчать про те, що спірний об`єкт нерухомості не є одним і тим самим об`єктом. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір по справі складає 4204,00 грн., які сплачені позивачем у повному обсязі при зверненні до суду (а.с. 1).

Outcome: dismissed