Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

у вересні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований 11.12.2010 року, та після розірвання шлюбу дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] залишити проживати разом із позивачем. В обгрунтування позову зазначено, що вони із відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11.12.2010 року. В період шлюбу у них народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак, шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені, вони проживають окремо. Шлюб фактично розпався, причина розпаду протилежні погляди на сімейне життя, втрата почуття любові та взаємоповаги, шлюб існує формально. Діти проживають разом із позивачем. У зв`язку з наведеним просила шлюб розірвати та визначити місце проживання дітей із нею. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від17.09.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.12.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд. Позивач в судове засідання не з`явилась. В матеріалах справи містить заява про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 11.12.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 2079, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. В період шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України). Згідно із ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги те, що має місце припинення подружніх стосунків, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, а тому позов в частині розірвання шлюбу є обґрунтований та законний, в зв`язку з чим підлягає задоволенню. Крім того, позивачем заявлена позовна вимога щодо визначення місця проживання дітей разом із нею. Судом встановлено те, що малолітні діти проживають разом із матір`ю - позивачкою у справі [PERSON] , та доказів зворотному стороною відповідача суду надано не було. Однак, стороною позивача не надано суду доказів наявності між сторонами спору в частині місця проживання дитини, як і не надано доказів відсутності згоди між батьками щодо того із ким із них буде проживати малолітні діти. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог в цій частині, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно із ч. 3 ст. 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. З огляду на викладене, а також приймаючи що уваги те, що стороною позивача не доведено те, що фактично між сторонами існує спір щодо місця проживання дітей, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 840,80 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Outcome: partial