Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила розтлумачити пункт 1.1 кредитного договору № К2К4GK00260003 від 25 липня 2005 року щодо визначення у ньому розміру відсоткової ставки за користування кредитом та порядок її сплати, визначення у ньому розміру комісії за користування кредитом та порядок її сплати; пункт 3.1 договору щодо розміру відсотків, яку зобов'язується сплачувати помісячно позичальник; пункт 3.2 щодо випадків, коли банк може застосовувати по відношенню до позичальника відсоткову ставку, визначену цим пунктом; пункт 3.11 щодо того, чи існує обов'язок у позичальника сплачувати комісію за користування кредитом та у якому розмірі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що пункти згадуваного кредитного договору, які передбачають обов'язок позивача сплачувати відсотки та комісію по кредиту, не визначають їх розмір і порядок сплати. Ухвалою судді від 12 грудня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін /а. с. 25-16/. 24 січня 2019 року до суду подано відзив відповідача на позов та письмові заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою судді від 06 лютого клопотання відповідача про розгляд справи з викликом сторін у порядку спрощеного позовного провадження залишено без задоволення, у зв'язку із його необґрунтованістю. У своєму відзиві відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що відсутні будь-які підстави тлумачити зміст кредитного договору, оскільки його умови чіткі, зрозумілі та не мають подвійного змісту, тому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористалася, заяви з процесуальних питань від сторін у справі до суду не надходили. Суд, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 25 липня 2005 року сторонами укладено кредитний договір № К2К4GK00260003, предметом якого є надання [PERSON] кредитних коштів у розмірі 30760, 91 Євро на термін до 25 липня 2025 року, а відповідач зобов'язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування кредитом у строк та у порядку, встановлених договором /а. с. 6-9/. Встановлено, що станом на час розгляду справи у Печерському районному суді м. Києва, у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває справа за позовом АТ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вимогами про солідарне стягнення заборгованості за неналежне виконання умов кредитного договору № К2К4GK00260003 від 25 липня 2005 року, з матеріалів справи якої позивачем надано розрахунок суми заборгованості /а. с. 10-11, 12-18/. Статтею 55 Основного Закону України проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України). Положення статті 627 Цивільного кодексу України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 Цивільного кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 640 Цивільного кодексу України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до положень частини другої 213 та 637 Цивільного кодексу України, на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину або умов договору. За приписами частини третьої, четвертої статті 213 Цивільного кодексу України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Так, слушними є доводи відповідача, що потреба у тлумаченні правочину виникає у зв'язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов, оспорюванням його наявності, а також змісту понять, які в ньому використані, або його правової природи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховним Судом у складі Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року ухвалив постанову у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), у якій зазначив, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України, у частинах третій та четвертій якої визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Позивач вказує у позові, що ті пункти кредитного договору, які передбачають обов'язок сплачувати відсотки та комісію по кредиту, не визначають ні розміру відсоткової ставки, ні розміру комісії, ні порядку сплати відсотків та комісії за користування кредитом. Проте, як встановлено судом, загальні та основні умови щодо надання кредитних коштів та порядку їх сплати Банку (повернення суми кредиту та визначених договором платежів: процентів, комісій та інше) викладені в розділі 1 «ПРЕДМЕТ ДОГОВОРА». А саме: у розділі 1 «ПРЕДМЕТ ДОГОВОРА» вказано, що кредитні кошти у розмірі 30 760, 92 Євро надані на придбання квартири на строк по 25 липня 2025 року, за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати проценти у розмірі 0, 88 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячну комісію у розмірі 0,25% від суми наданого кредиту період погашення (щомісячно) з 20 по 25 число кожного місяця; сума щомісячного платежу у розмірі 328, 20 Євро та вказані рахунки для зарахування коштів /а. с. 6/. Також позивач просить суд розтлумачити п. 1.1 кредитного договору щодо визначення в ньому розміру відсоткової ставки за кредитом, але такий розмір встановлений знову-таки у розділі 1 «ПРЕДМЕТ ДОГОВОРА» на рівні 0, 88 % в місяць, що складає 10, 56 % річних. Інші відсоткові ставки в кредитному договорі не зазначені, а отже - відсутні будь-які підстави вважати, що розмір 0, 88 % в місяць (тобто 10, 56% річних) визначений неоднозначно та його можна трактувати іншим чином. Щодо тлумачення пункту 1.1 кредитного договору - у частині визначення у ньому розміру комісії за користування кредитом та порядок її сплати, то такий розмір встановлений у розділі 1 «ПРЕДМЕТ ДОГОВОРА» на рівні 0, 25% від суми наданого кредиту у місяць. Інший розмір щомісячної комісії у кредитному договорі не зазначений, тобто - відсутні будь-які підстави вважати, що зазначена щомісячна комісія у розмірі 0, 25% річних має неоднозначний зміст. Пункт 3.1 кредитного договору є додатковим по відношенню до основного розділу 1 «ПРЕДМЕТ ДОГОВОРА», в якому визначений розмір щомісячних відсотків, котрі повинен сплачувати позичальник за цим договором, тому також відсутні будь-які підстави вважати, що п. 3.1 кредитного договору суперечить змісту інших умов договору та має неоднозначний зміст. Відповідно до умов п. 3.2 кредитного договору - за умови порушення позичальником зобов'язань по погашенню кредиту позичальник сплачує відсотки за користування кредитом у розмірі 2, 35% від суми залишку непогашеної суми заборгованості за кредитом. Проценти сплачуються понад суми щомісячного платежу по кредиту разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу. Отже, пунктом 3.2. Кредитного договору встановлені як випадки, коли банк може застосувати додаткову відсоткову ставку, визначену цим пунктом (за умови порушення зобов'язань по погашенню кредиту), так і порядок сплати таких відсотків (понад суми щомісячного платежу по Кредиту разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу). Позивач просить розтлумачити п. 3.11 кредитного договору щодо того, чи існує обов'язок у Позичальника сплачувати комісію за користування кредитом та у якому розмірі. Обов'язок щодо сплати позичальником щомісячної комісії у розмірі 0, 25% від суми наданого кредиту, передбачений розділом 1 «ПРЕДМЕТ ДОГОВОРА», як вже було вище зазначено у відзиві. У пункті п. 3.11 зазначений випадок сплати позичальником комісії у розмірі 0, 00 % за цим договором, якщо здійснений фактичний платіж буде перевищувати розмір планового щомісячного платежу в сумі 328, 20 Євро. Таким чином, відсутні будь-які підстави вважати, що пункти 1.1, 3.1, 3.2, 3.11 кредитного договору суперечить змісту інших умов договору та такі пункти можуть мати неоднозначне тлумачення. Аналіз змісту кредитного договору свідчить, що правила встановленні статтею 213 ЦК України дозволяють визначити зміст відповідної погодженої сторонами умови щодо порядку проведення розрахунку. Оскільки ці правила дають можливість визначити зміст відповідної умови договору, відповідно потреби застосовувати тлумачення contra proferentem, тобто тлумачення слів договору проти того, хто їх написав, немає. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Посилання сторони відповідача на існування рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, яке набрало законної сили, у справі № 369/5470/16-ц, суд не бере до уваги, оскільки стороною у справі не надано його належним чином засвідченої копії, а електронні копії судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень знеособлені, тому за відсутності доказів того, що саме у даній справі було розглянуто спір тих же сторін про визнання недійсним того ж кредитного договору, пункти якого [PERSON] просить розтлумачити, такі докази не приймаються як належні. Згідно з положеннями статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, понесені судові витрати, у разі відмови судом у задоволенні позову, позивачеві не відшкодовуються.

Outcome: dismissed