Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно в тому числі частку земельної ділянки кадастровий номер 7310136600:07:003:0058 площею 0,0441 га за адресою [ADDRESS] , яка належала покійному на праві спільної сумісної власності разом з нею та відповідачем. Зазначала, що з метою прийняття спадщини вона, як спадкоємиця першої черги за законом, звернулась з відповідною заявою до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини, при цьому інші спадкоємці майна померлого [PERSON] від спадщини відмовились на її користь. Разом з тим, постановою №116/02-31 від 05.08.25019 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальних дій та видачі свідоцтва про право власності на спадщину, оскільки частка померлого у праві спільної сумісної власності не визначена. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, з урахуванням того, що вона також є співвласником спірної земельної ділянки, просила визнати за нею право власності на 2/3 частини земельної ділянки кадастровий номер 7310136600:07:003:0058 площею 0,0441 га за адресою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилась, від її представника до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява, в якій він позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову та просив розглянути справу без його участі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін, не порушує свободи чи інтереси інших осіб , та відповідає вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №637119 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка кадастровий номер 7310136600:07:003:0058 площею 0,0441 га за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а/с 8, 9). Відповідно до ч. ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно, в тому числі на частку у праві спільної сумісної власності на вказану вище земельну ділянку, яка не визначена та не виділена в натурі. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370 ЦК України, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Визначення судом частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Вирішуючи спір по суті, судом враховується той факт, що для отримання свідоцтва про право на спадщину у вигляді частки земельної ділянки, яка знаходилась у спільній сумісній власності спадкодавця та іншого співвласника, закон не вимагає окремого визначення часток за кожним із них у судовому порядку. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст.ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Окрім позивача іншими спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його сини [PERSON] та [PERSON] , які від прийняття спадщини відмовились. Судом встановлено, що постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвої Н.В. від 05.08.2019 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку, оскільки частка померлого у праві спільної сумісної власності не визначена. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, спірна земельна ділянка належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності, позивач вчасно звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право власності на спадщину не змогла, у зв`язку з відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій. Отже, той факт, що за життя спадкодавця частки співвласників у праві спільної сумісної власності не були визначені чи виділені в натурі, не впливає на можливість поновлення порушеного права позивача, як спадкоємця, шляхом визнання за нею права власності на 2/3 частки вказаного майна, що становить належну їй та спадкодавцю частки, оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що частки кожного із співвласників у праві спільної власності не є рівними, що встановлено договором між ними. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved