Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

У грудні 2020 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] , у якому просили визнати за кожним право власності на ј частину квартири [ADDRESS] , що належить сторонам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.09.2006, виданного Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради за реєсраційним №6-06-278037-ц. Позов мотивований тим, що [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1982 по 2020, мають повнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані у вказаній квартирі.Оскільки відповідач, як зазначає [PERSON] , здійснював систематично психологічне та фізичне насильство, подальше спільне проживання стало неможливим, позивачі вимушені були піти з квартири та проживати окремо від відповідача.Оскільки позивачі виявили бажання реалізувати своє право та розпорядитись своїми частками у спільному майні, а відповідач відмовляється у добровільному порядку укласти нотаріально посвідчений договір про поділ спільного сумісного майна та/або визначити частки кожного із співвласників, спілкування з ним складне через існуючи стосунки, вимушені були звернутись до суду, що є єдиним способом захисту прав на інтересів позивачів. Відповідач не погоджуючись з позовом , надав відзив на позов, в якому стверджував, що ніколи не вчиняв насилля у сім`ї, не перешкоджав у користуванні квартирою, не заперечував проти укладання та виділення долі кожного у квартирі, навпаки колишня дружина та дочка [PERSON] вимагали від нього подарувати їм належну відповідачу частину квартири, на даний час відсутній предмет спору , а питання про визначення частки майна може бути вирішено шляхом укладення договору у нотаріуса. Доданий до позову договір оренди квартири за іншою адресою вважає фіктивним. Відповідач вказує, що у разі продажу позивачами частини квартири, він може позбутися права власності, тому позов не визнає. Суд, вислухавши вступне слово і пояснення представника позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, приходить до наступного. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1982, мають повнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 20.10.2020 розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради від 27.09.2006, реєстраційний № 6-06-278037-ц спірна трикімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності сторонам- [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Після укладання шлюбу позивач [PERSON] взяла прізвище чоловіка [PERSON] , [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Як вбачається з довідки Реєстру територіальної громади м.Харкова у спірній квартирі зареєстровані сторони, а також неповнолітня дитини [PERSON] , 2014 року народження. Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що між [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] на теперішній час складні взаємовідносини, що виключають можливість врегулювати виниклі розбіжності щодо поділу нерухомого майна самостійно, зокрема і звернутися до нотаріуса. Отже, доводи представника відповідача про відсутність спору, закриття провадження у справі,не використання можливості позасудового вирішення питання є необгрунтованими та не відповідають вимогам закону. За положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідач [PERSON] , визнаючи право власності позивачів на частину квартири, одночасно заперечує проти задоволення позовних вимог та визнання долі кожного із співвласників, тим самим підтверджуючи наявність спору. Вирішуючи спір, суд виходить із принципу непорушності права власності (стаття 41 Конституції України стаття 321 ЦК України). Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном ( ч.1 ст. 317 ЦК України). Згідно з вимогами частин першої-третьої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України). За приписами частини 1 ст. 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Пленум Верховного Суду України у постанові № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказав, що приватна власність громадян, як одна із рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна (п. 5 Постанови). Зі змісту позовної заяви вбачається, що її позовні вимоги пов`язані з неприязними відносинами з відповідачем та ускладенням можливості в повній мірі користуватись своїм майном. У цьому позивачі вбачають порушення своїх прав та посилаються на фактично не проживання в квартирі з червня 2020. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що договір оренди житлового приміщення , наданий позивачами, може бути фіктивним, не укладеним, оскільки цей факт не є предметом доказування та не має правового значення для вирішення спору. З огляду на викладені обставини суд вважає за можливе визначити розмір часток сторін у праві власності на квартиру рівними.В такому випадку, результатом задоволених позовних вимог є трансформація спільної сумісної власності у спільну часткову з визначенням розміру ідеальних часток . Звернення до нотаріуса про укладення договору про визначення часток у справі спільної сумісної власності є правом позивачів, а не їх обов`язком та не потребує дотримання досудової умови для звернення з позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved