Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним частини договору № 12/42/017 від 21 квітня 2009 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а саме абз. 1 п. 4.1 договору поруки, який викладено в наступній редакції: «Сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання» та абз. 2 п. 4.1, який викладений у наступній редакції: «Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України)». В обґрунтування вимог зазначив, що відповідно до п. 1.2 договору поруки сторони договору встановлюють, що позивач (поручитель за договором поруки) на добровільних засадах бере зобов'язання перед відповідачем (кредитором за договором поруки) відповідати за борговим зобов'язанням боржника - ЗАТ «Автомобільної групи «Віпос» (правонаступником якого є ПрАТ «Автомобільної групи «Віпос»), які виникають з кредитного договору № 010/03-022/032/012 від 04 лютого 2008 року, кредитного договору № 010/03-022/032/012 від 04 лютого 2008 року, кредитного договору № 010/03-022/032-1 від 26 квітня 2007 року щодо погашення кредиту. Вказані умови договору поруки, на думку позивача, є недійсними, оскільки : абз. 1 п. 4.1 договору поруки суперечить вимогам чинного законодавства, а саме нормам ст.ст. 559, 251,252 ЦК України. Крім того, такої позиції дотримується Верховний Суд України у справах №№ 6-48цс11, 6-68цс/11, 6-33цс12, 6-52цс13, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених у ньому підстав. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення. Зазначила, що позивач був добре обізнаний з умовами договору поруки, про що свідчить його підпис на договорі. Крім того, абз. 1 п. 4.1 та абз. 2 п. 4.1 договору поруки відповідає положенням ст.ст. 559, 627 ЦК України (свобода договору), а тому підстав для визнання вказаних частин договору поруки недійсними немає. На даний час є рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року у справі № 2-2373/12 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості на підставі договору поруки № 12/42/017 від 21 квітня 2009 року, яким позов банку задоволено повністю. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 квітня 2009 року між сторонами ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], укладено договір поруки № 12/42/017, відповідно до п. 1.2 якого позивач (поручитель за договором поруки) на добровільних засадах бере зобов'язання перед відповідачем (кредитором за договором поруки) відповідати за борговим зобов'язанням боржника - ЗАТ «Автомобільної групи «Віпос» (правонаступником якого є ПрАТ «Автомобільної групи «Віпос»), які виникають з кредитних договорів № 010/03-022/032/012 від 04 лютого 2008 року, кредитного договору № 010/03-022/032/012 від 04 лютого 2008 року, кредитного договору № 010/03-022/032-1 від 26 квітня 2007 року щодо повернення кредиту боржником. В абзаці 1-2 п. 4.1 договору поруки визначено: «Сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання. Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України)». Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України). Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Таким чином положення абз. 1 п. 4.1. та абз. 2 п. 4.1 договору поруки узгоджуються з вищезазначеними нормами закону, підстав для визнання договору поруки недійсним немає. Крім того, відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності та просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог та відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначив, що оскаржуваний договір було укладено 21 квітня 2009 року, позивач ознайомився з ним, засвідчив згоду з усіма умовами договору своїм підписом. Однак з позовом до суду звернувся лише у грудні 2014 року, що відповідно до вимог ст. 257 ЦК України є поза межами строку позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, заява відповідача є обґрунтованою та ґрунтується на нормах закону. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу у разі відмови у задоволенні позову не відшкодовується.

Outcome: dismissed