Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить вищевказаний будинок, який в згідно договору дарування від 13.12.2003 був подарований їй її колишнім чоловіком [PERSON] , шлюб із яким було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.10.2013. На даний час в будинку, крім неї зареєстрований її син [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] , який є відповідачем у справі. Відповідач в спірному будинку не проживає з 2007 року, його особистих речей в будинку немає, всі комунальні послуги та витрати пов`язані з використанням будинку сплачує позивач. Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 405 ЦК України. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.12.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. В судове засідання сторони не з`явились. Позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та повідомити її про прийняте рішення. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, причини своєї неявки суду не повідомив. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору дарування від 14.12.2003, на праві власності належить будинок [ADDRESS] (а.с.8-9). Матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16.10.2013 (а.с.10). Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №\~23043-000370908-037-08 від 08.09.2020 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Актом про не проживання, засвідченим сусідами [PERSON] та [PERSON] , підтверджується, що відповідач за адресою реєстрації не проживає з 2007 року, його особистих рече в будинку немає і за вказаною адресою не з`являються. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що відповідач, який за вказаною адресою не проживає понад 13 років, наміру проживати в квартирі не висловлював, вселитися не намагався, жилим приміщенням, як постійним місцем свого проживання не цікавився, доказів протилежного відповідач не надав, а його реєстрація в спірному будинку позбавляє позивача можливості у повній мірі використовувати своє право власності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved