Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власниками будинку [ADDRESS] . Також у вищезазначеному будинку зареєстровані колишня дружина позивача, [PERSON] , та їхня спільна дитина, [PERSON] , які не проживають у будинку з 2015 року, комунальні послуги не сплачують, участі в утриманні житла не несуть. Також у будинку відсутні особисті речі відповідачів. У зв`язку із чим просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 24.05.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 335, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Право власності на будинок 25 травня 2004 року зареєстроване в Маріупольському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 5047179. Відповідно до інформації, наданої 21.10.2020 року Відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Разом з цим, згідно акту № 845 від 22.09.2020 року, складеного головою КСН МКР «Курчатово», [PERSON] фактично проживає за адресою [ADDRESS] , при цьому [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за даною адресою, але не проживають з 2015 року. У відповідності до довідки, наданої начальником СД Кальміуського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області, [PERSON] перебуває в активному розшуку як відповідач у справах про несплату аліментів, у теперішній час її місцезнаходження не встановлено, стосовно неї проводяться розшукові дії. Дійсно, становим на 01.01.2020 року [PERSON] має заборгованість по аліментах у розмірі 123282,74 грн., що підтверджується розрахунком боргу по аліментам № 41353376, складеним державним виконавцем Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Головного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Вказані докази у своїй сукупності свідчать, що відповідачі з 2015 року не проживають за місцем реєстрації. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі з 2015 року не проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується письмовими матеріалами справи. За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] підлягають визнанню такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved