Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України» (далі ДП «Держрезервнасінфонд») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 26 серпня 2015 року працював у юридичному відділі ДП «Держрезервнасінфонд». Наказом № 163-к/тр від 2 грудня 2015 року позивача звільнено з посади заступника нчальника юридичного відділу ДП «Держрезервнасінфонд» за прогул в порядку п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказаний наказ вважає незаконним, оскільки позивач був відсутній на робочому місці з поважної причини - перебував у Пенсійному фонді України у м. Києві з метою отримання персоніфікації, необхідно для заповнення листка непрацездатності за період з 26 по 30 листопада 2015 року. Про відсутність на робочому місця було повідомлено начальника юридичного відділу та написано службову записку на ім'я директора ДП «Держрезервнасінфонд». Просив скасувати наказ про звільнення, поновити на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 3 грудня 2015 року та 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, що проявилась у душевних стражданнях позивача з приводу незаконного звільнення. Ухвалою суду від 26 січня 2016 року директора ДП «Держрезервнасінфонд» Молчанов М.Ю. залучено до участі у справі як третю особу (а.с. 55-56). У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Представник відповідача та третя особа у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, мотивуючи їх безпідставністю, надали письмові заперечення (а.с. 25-28). Зазначили, що факт відсутності позивача на робочому місці доводиться показаннями свідків, актом, даними електронної системи контролю обліку робочого часу на підприємстві. Процедуру звільнення позивача було дотримано, отримано пояснення позивача та профспілковий комітет надав згоду на звільнення. Допитані як свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт відсутності позивача на робочому місці 1 грудня 2015 року з 14 год. 20 хв. до 18 год. Допитана як свідок [PERSON] підтвердила факт того, що вона як керівник юридичного відділу надала згоду [PERSON] 1 грудня 2015 року залишити робоче місце для отримання довідки з персоніфікації у Пенсійному фонді України у м. Києві. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Під час судового розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] з 26 серпня 2015 року займав посаду заступника начальника юридичного відділу ДП «Держрезервнасінфонд» (а.с. 9-10). Наказом № 163-к/тр від 2 грудня 2016 року позивача звільнено із займаної посади за згодою профспілкового комітету за здійснений 1 грудня 2015 року прогул без поважних причин, за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 11). Підставою для звільнення позивача із займаної посади стали акт про його відсутність, пояснювальна записка [PERSON], протокол засідання ДП «Держрезервнасінфонд» № 32 від 2 грудня 2015 року про надання згоди на звільнення позивача, табель обліку використання робочого часу за грудень 2015 року, про що зазначено в наказі про звільнення. Крім того, про відсутність позивача 1 грудня 2015 року з 14 год. 20 хв. до 18 год. на робочому місці стверджується табелем обліку робочого часу (а.с. 43-44), витягом з електронної системи контролю обліку робочого часу працівників підприємства (а.с. 45), актом від 1 грудня 2015 року, складеним працівниками ДП «Держрезервнасінфонд» (а.с. 38) та підтверджено показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних у судовому засіданні. Позивач у своїх письмових поясненнях також визнає свою відсутність на робочому місці, зазначаючи, що 1 грудня 2015 року з 14 год. 30 хв. він знаходився у Пенсійному фонді України у м. Києві з метою отримання персоніфікації, необхідної для заповнення листка непрацездатності за період з 26 по 30 листопада 2015 року (а.с. 31). Проте, у підтвердження вказаної обставини, доказів суду не надав. Крім того, персоніфікація, на яку посилається позивач як на поважну причину своєї відсутності на робочому місця 1 грудня 2015 року, Пенсійним фондом України датована 3 грудня 2015 року (а.с. 102), тобто видана після звільнення позивача з посади. Отже, позивач був відсутній на робочому місці 1 грудня 2015 року без поважних причин. Доводи позивача про те, що він повідомив начальника юридичного відділу [PERSON] про свою відсутність на робочому місці після обіду 1 грудня 2015 року, спростовується листком непрацездатності [PERSON], відповідно до котрого вона з 1 грудня 2015 року перебувала на лікарняному, а тому не мала повноважень на погодження відсутності позивача на робочому місці та не могла цього зробити (а.с. 42). Судом встановлено, що позивач 1 грудня 2015 року дійсно повідомив директора ДП «Держрезервнасінфонд» про свою відсутність через необхідність перебування у Пенсійному фонді України у м. Києві. Проте, вказана службова записка не погоджена директором та на ній міститься резолюція директора про заборону на залишення робочого місця (а.с. 38). Посилання позивача на те, що внутрішніми документами ДП «Держрезервнасінфонд» не передбачено написання службової записки про відсутність на робочому місці та її візування спростовується Наказом ДП «Держрезервнасінфонд» від 4 серпня 2015 року № 44, відповідно до якого на керівників структурних підрозділів підприємства, до яких відноситься і юридичний відділ (а.с. 91-95), покладено обов'язок із забезпечення реєстрації (в Журналі реєстрації службових записок по використанню робочого часу) переміщення працівників, ввірених їм структурних підрозділів, в робочий час за необхідності супроводжувати дані переміщення службовими записками, з обов'язковою візою керівника структурного підрозділу чи керівництва підприємства (а.с. 48). Враховуючи те, що начальник юридичного відділу [PERSON] 1 грудня 2015 року перебувала на лікарняному, то службову записку позивача про його відсутність повинен був завізувати директор ДП «Держрезервнасінфонд». Проте, останній на службовій записці позивача зазначив про заборону [PERSON] залишати робоче місце. Отже, позивач, не дочекавшись візування директора ДП «Держрезервнасінфонд» на його службовій записці, наявності резолюції про заборону [PERSON] залишати робоче місце, залишив своє робоче місце о 14 год. 20 хв. та був відсутній на робочому місці до кінця робочого дня, тобто до 18 год. Таким чином, позивач здійснив прогул без поважних причин. Доводи позивача про те, що колективним договором ДП «Держрезервнасінфонд» передбачено можливість без вирахування заробітної плати залишати робоче місце, а тому відсутність його на роботі 1 грудня 2015 року не є прогулом, спростовується тим, що дійсно, п. 8.1 Колективного договору зі змінами та доповненнями, який діє на ДП «Держрезервнасінфонд», передбачено, що власник зобов'язується надавати працівника вільний час для проходження медичних оглядів, отримання медичної допомоги, відвідування державних органів для вирішення невідкладних житлово-побутових проблем працівників, без вирахування із заробітної плати за відсутності на робочому місці (а.с. 64-86). Проте, під час розгляду справи позивачем не наведені обставини, за яких він був відсутній у вказаний період із зазначених причин (проходження медичних оглядів, отримання медичної допомоги, відвідування державних органів для вирішення невідкладних житлово-побутових проблем працівників). Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Оскільки будь-яких порушень ДП «Держрезервнасінфонд» щодо винесення наказу про звільнення позивача із займаної посади, судом не встановлено, судом встановлено факт відсутності позивача на робочому місця 1 грудня 2015 року з 14 год. 20 хв. до 18 год. без поважних причин, підстава звільнення відповідає дійсності, процедура звільнення позивача відповідачем не порушена, так як позивач надав письмові пояснення, профспілковий комітет ДП «Держрезервнасінфонд» 2 грудня 2015 року надав згоду згоду на звільнення позивача відповідно до протоколу засідання № 32 від 2 грудня 2015 року (а.с. 39), наявні докази, що підтверджуються відсутність позивача на робочому місці у вказаний період, та враховуючи наявність попереднього стягнення - догани на підставі наказу № 153-к/тр від 19 листопада 2015 року (а.с. 52), суд дійшов про правильність звільнення позивача із займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин. Тому, позовні вимоги про поновлення на посаді задоволенню не підлягають. У зв'язку зі звільнення позивача з посади, відповідно до ст. 116 КЗпП України 2 грудня 2015 року з позивачем проведено остаточний розрахунок (а.с. 47, 98-100). Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на посаді, то підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України немає. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку. Враховуючи те, що судом не встановлено порушень трудового законодавства та законних прав позивача при звільненні позивача із займаної посади, суд дійшов висновку і про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, того, що кожан сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10, 11 ЦПК України). Оскільки позивачем не доведено позовні вимоги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed