Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

У вересні 2021 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який між ними розірвано на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.07.2021 року. Під час вказаного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Однак, на даний час вона проживає з дитиною окремо та де проживає її чоловік їй невідомо. До дитини він не приходить та не цікавиться її життям, вихованням та розвитком тощо. Вона, ж в свою чергу, відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків щодо виховання їх спільного з відповідачем сина, створює належні умови для отримання дитиною соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я дитини, забезпечує їй належний рівень духовного та розумового розвитку й відповідно може створити усі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . В рамках судового розгляду даного спору судом витребувано у Служби у справах дітей Чернівецької міської ради письмовий висновок щодо розв`язання спору по факту доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] . На виконання ухвали суду про витребування доказів представником третьої особи долучено до матеріалів справи витяг з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2021 року №971/29 та висновок органу опіки та піклування від 15.12.2021 року №01/02-24/3331. В судове засідання позивачка не з`явилася, від її представника у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Від представника Служби у справах дітей Чернівецької міської ради через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. При винесенні рішення просила прийняти до уваги рішення та висновок органу опіки та піклування та вирішити спір з урахуванням принципу інтересів дитини. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, зокрема шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті суду, про причини своєї неявки суд не повідомив та не подав відповідної заяви про відкладення розгляду справи, а також відзиву на позов. Враховуючи вказане, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача та на підставі наявних у справі доказів. При цьому, зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі та суд приходить до наступного. Так, частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України(згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , батьком якого є [PERSON] , з яким вона перебувала у шлюбі. Державна реєстрація про батька дитини проведена відповідно до ст. 126 СК України (а.с.5). На час розгляду справи дитина проживає разом із позивачем - матір`ю по [ADDRESS] та зареєстрована за цією ж адресою, що і позивач. Даний факт підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи(а.с.6). При цьому, батько дитини [PERSON] разом з дитиною не проживає, проживає окремо. З самого народження син проживає разом з позивачкою, його вихованням, розвитком та турботою про здоров`я займається виключно позивачка. Так, відповідно до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. При цьому, ст. 161 СК України визначає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом ( ч. 3 ст. 29 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (до ч. 4 ст.29 ЦК України). Таким чином, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Також слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. При цьому, відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Крім того, відповідно до ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Зокрема, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради у своєму висновку № 01/02-24/3331 від 15.12.2021 року, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , не порушуючи права батька [PERSON] брати участь у вихованні та спілкуванні із дитиною ( а.с.42-44). Даний висновок суд вважає, враховуючи встановлені обставини справи, взяти до уваги при розгляді вищевказаної справи. За таких обставин, суд оцінивши усі наявні у справі докази, враховуючи характер спірних правовідносин, а також те, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місце проживання дитини разом із матір`ю, що в повному обсязі буде відповідати інтересам дитини. При цьому, будь-яких доказів на спростування заявленого позову та його мотивів відповідачем суду не надано. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи вищевказані положення процесуального законодавства з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved