Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

У вересні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва, на підставі ухвали Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09.02.2021 року, надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Омега Фактор» (далі - відповідача-1), акціонерного товариства «Кристалбанк» (далі - відповідача-2), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Базовий азовський рибопереробний комплекс», [PERSON] про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним. У позовній заяві [PERSON] (далі - позивач) просить визнати недійсним договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги від 30.10.2018 року, укладений між АТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Омега» згідно з яким первісним кредитором передано, а новим кредитором набуто право вимоги та інші права, що належать первісному кредитору, за виключенням права нарахування процентів за користування коштами в майбутньому на підставі кредитного договору № 010/17-22/491 від 03.04.2007 року, укладеним між ТОВ «Барк» та АТ «Райфайзен Банк Аваль», право вимоги за яким перейшло до АТ «Кристалбанк» відповідно до договору факторингу від 24.05.2017 року та реєстру відступлення прав вимоги від 25.05.2017 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.10.2018 року між АТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Омега Фактор» укладено договір про відступлення права вимоги згідно з яким первісним кредитором передано, а новим кредитором набуто право вимоги та інші права, за кредитним договором № 010/17-22/491 від 03.04.2007 року, укладеним між ТОВ «Барк» та АТ «Райфайзен Банк Аваль», право вимоги за яким перейшло до АТ «Кристалбанк» відповідно до договору факторингу від 24.05.2017 року. Позивач вважає, що умови договору від 30.10.2018 року порушують її права та інтереси як споживача, направлені на безпідставне збільшення кредитного зобов`язання. У листопаді 2020 року АТ «Кристалбанк» направив до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Відзив обґрунтовано тим, що кредитним договір, за яким передано право вимоги, не відносить до споживчих договорів, а тому посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання договору недійсним. У грудні 2020 року від ТОВ «Фінансова компанія «Омега Фактор» надійшов відзив на позовну заяву, якому просив у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачка за даним кредитним договором не є споживачем у розумінні Закон України «Про захист прав споживачів». Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Рибаку М.А. Ухвалою суду від 19.03.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судове засідання позивач не з`явилась, направила до суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та розглядати справу у її відсутність. Відповідач-1 у судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача-2 у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити. Треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином. Дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначала, що 03.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «БАРК» укладено кредитний договір № 010/17-22/491, згідно якого ТОВ «БАРК» надано кредит в сумі 2 459 900,00 грн., строком користування по 31.03.2014 року включно, зі сплатою процентів у розмірі 18% річних. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, з [PERSON] та [PERSON] укладено договори поруки. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25.02.2009 року у справі № 2-1575/2009, стягнуто солідарно з ТОВ «Базовий азовський рибопереробний комплекс», [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 2079645,10 грн. заборгованості за кредитом, 34536,49 грн. пені, а також судовий збір у сумі 1700,00 грн. та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Відповідно до договору факторингу (портфельне відступлення) від 24.05.2017 року, укладеним між АТ «Кристалбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», до АТ «Кристалбанк» були передані права вимоги в розмірі 2 386 246,45 грн. 30.10.2018 року між ТОВ «ФК «Омега Фактор» та АТ «Кристалбанк» укладений договір про відступлення права (купівлі-продажу) вимоги, відповідно до якого АТ «Кристалбанк» відступив на користь ТОВ «ФК «Омега Фактор» всіх прав кредитора за кредитним договором № 010/17-22/491 від 03.04.2007 року, укладеним між ТОВ «БАРК» та АТ «Райффайзен Банк Аваль». Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 518 ЦК України, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Так, договір про відступлення права вимоги регулює правовідносини лише між первісним та новим кредитором, а правовідносини боржника з первісним або новим кредитором регулюється договором кредиту та законодавством. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Такої позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 29.07.2020 р. у справі №143/1525/17-ц. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно положень Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. З аналізу даних норм вбачається, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги не відноситься до споживчих договорів, оскільки укладений між суб`єктами господарювання та регулює права, що виникають між ними. Позивач не є споживачем будь-якої послуги за оспорюваним договором. Окрім того, кредитний договір № 010/17-22/491 від 03.04.2007 року також не відноситься до споживчих договорів, оскільки укладений між юридичними особами ТОВ «БАРК» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Таким чином, посилання позивача на Закон України «Про захист прав споживачів», як на підставу визнання договору недійсним, є безпідставним та необґрунтованим. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (див. постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що сторонами при укладені оспорюваного правочину дотримані вимоги законодавства, а жодних доказів того, що укладеним правочином порушено права та законні інтереси позивачів, не надано, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed