Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 17 грудня 2004 року розпорядженням органу приватизації №18 [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру в рівних долях, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 17 липня 2006 року між [PERSON] та позивачем було укладеного нотаріально посвідчений договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Таким чином позивач, став одноособовим власником вищевказаної квартири. Вказав, що з 2008 року позивач проживає разом з сім`єю за адресою [ADDRESS] , а в вищевказаній квартирі проживає брат [PERSON] . З початку 2019 року позивачу неодноразово повідомляли, що за квартирою [ADDRESS] числиться заборгованість по сплаті комунальних послуг. Також в період з 2012 по 2018 рік на відповідача неодноразово почали надходити скарги на його протиправну поведінку від членів його родини та мешканців м. Вишневе. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд припинити право користування [PERSON] , що народився [INFO] квартирою під номером [ADDRESS] та виселити його з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення. Судові витрати покласти на [PERSON] . Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2019 року відкрито провадження по справі. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.04.2020 року прийнято до провадження вищевказану цивільну справу та призначено підготовче удове засідання. Ухвалою суду від 04.02.2021 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання 04.02.2021 позивач та його представник не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника. Відповідач в судове засідання 04.02.2021 не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відзиву до суду не направив. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1\~ст. 280 ЦПК України. Враховується судом і\~рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011\~згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17 грудня 2004 року № 18 та договору дарування Ѕ частини квартири від 17.07.2006 року, що зареєстрований в реєстрі за № 2051. Відповідно до довідки №8312 від 10.09.2019 року про реєстрацію місця проживання особи виданої виконавчим комітетом Вишневої міської ради за адресою [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акту депутата Вишневої міської ради VII скликання Стельмащук Р.П. від 12.04.2019 року встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично проживає за іншою адресою з 2008 року. Відповідно до акту депутата Вишневої міської ради VII скликання Стельмащук Р.П. від 12.04.2019 року встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] та проживає по місцю проживання. Відповідно до ст.41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі ст.317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319\~ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Згідно з чч.1 та 2 ст.321\~Цивільного кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення від 24.04.2014 у справі «Budchenko v. Ukraine», п.40,). Відповідно до ст.15\~ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч.3 ст.16\~ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч.2-5 ст.13 ЦК. Тлумачення ч.3 ст.16\~ЦК свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання чч.2-5 ст.13 ЦК. Частиною 1 ст.383\~ЦК України та ст.150\~ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156\~ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156\~ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Разом з тим згідно з положеннями ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. \~\~ Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку (його частини), вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Згідно з ч.1 ст.405\~ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.406\~ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Саме з цієї підстави позивач просить припинити право користування відповідача житловим приміщенням, що є власністю позивача. Між тим, чинним ЖК України передбачено забезпечення права захисту на житло громадян (ст.ст.1, 2). Чинним законодавством України передбачені підстави для виселення особи із займаного нею житлового приміщення. Відповідно до ст.157\~ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85 №2 судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116\~ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. по справі № 679/1657/18 зроблено висновок, що систематичність порушення правил співжиття визначається виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу. Відповідно до ст.ст.12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених законом підстав для припинення права користування та виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то не підлягає і стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed