Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання права власності на спільне майно подружжя. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначила, що за час шлюбу з відповідачем спільно побудовано житловий будинок (далі - житловий будинок) [ADDRESS] , в якому разом проживали. Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за відповідачем. Враховуючи, що шлюб між сторонами розірвано, просить визнати житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача із визначенням часток по 1/2 частині за кожним. Ухвалою суду від 18.12.2019 відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що для будівництва житлового будинку було використано грошові кошти, які він позичив у [PERSON] згідно договору позики від 03.12.2013 у розмірі 10000 доларів США, договору позики від 18.07.2016 у розмірі 10000 доларів США, договору позики від 10.05.2015 у розмірі 10000 доларів США, договору позики від 27.12.2014 у розмірі 10000 доларів США. Для будівництва житлового будинку позивач коштів не надала, тому у задоволенні позову просить відмовити. Ухвалою суду від 12.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, зазначив що житловий будинок було побудовано за грошові кошти, які відповідач позичив у матері, тому вказані боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що з 20.05.2005 по 27.11.2012 та з 12.04.2014 по 21.08.2019 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час проживання у шлюбі, 10.04.2017 за відповідачем зареєстроване право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 04.04.2017. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України). Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 619/3544/17 (провадження 61-8926св19). Відповідач в порядку статті 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про будівництво спірного житлового будинку за його особисті кошти, а тому не спростував презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу. Надані відповідачем копії розписок від 03.12.2013, 18.07.2016, 10.05.2015, 27.12.2014, 10.02.2016 про позику ним у матері [PERSON] грошових коштів у розмірі 50000 доларів США для будівництва будинку, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірний житловий будинок був побудований саме за ці кошти без надання відповідних доказів. Вказані розписки не є доказом набуття майна в особисту приватну власність [PERSON] . Крім того, у зв`язку із задоволенням позову, суд, приходить до висновку, що на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати в сумі 5763,40 грн.

Outcome: approved