Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа П'ята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання недійсним договору дарування і скасування права власності, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладеного 09 грудня 2010 року від імені його рідної тітки [PERSON], яка на той час не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними та скасувати державну реєстрацію права власності за громадянкою [PERSON] на вищезазначену квартиру. В обґрунтування позову вказав, що він після смерті своєї тітки [PERSON], померлої [INFO] року у віці 93 років звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, але під час оформлення документів дізнався, що [PERSON] квартиру [ADDRESS] ще у 2010 році, коли їй було 89 років подарувала онуці свого другого чоловіка [PERSON]. Після смерті її чоловіка у 1988 році він 25 років допомагав і робив усе необхідне для збереження її життя і здоров'я. Син її чоловіка мешкає у Ізраїлі, а відповідачка навідувала її одномоментно у 2010 році та у 2012 році і перед самою смертю. Ключі від квартири були у нього до 2013 року. Він про договір дарування нічого не знав і продовжував здійснювати догляд за [PERSON], а саме: допомагав коштами по сплаті за квартиру, допомагав коштами на лікування, операції, ремонт квартири та на придбання техніки, доглядав за помешканням і тваринами під час лікування [PERSON] Сама [PERSON] за життя стверджувала, що ніяких документів нікому не підписувала. Також і його донька [PERSON] доглядала за [PERSON] і була прописана разом з нею. Із-за того, що ми доглядали за хворою людиною його сім'я не отримала квартиру і після виписки доньки з цієї квартири вимушені були стати на квартирний облік, оскільки вони вимушені жити на садибній ділянці, де відсутні водопостачання, водовідведення та інфраструктура. У зв'язку з чим, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила позовні вимоги задовольнити. У судове засідання відповідач не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. У судове засідання представник 3-ї особи: П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори не з'явився, але надав лист з проханням розглянути справу у відсутності їх представника. У судове засідання представник 3-ї особи: Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] значилася зареєстрованою у [ADDRESS] з 21.11.1961 року по день смерті, що підтверджується довідкою КП ЖРЕП від 14.07.2014 року за № 636 (а.с. 8). Згідно листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 29.05.2014 року за № 5763, станом на 31.12.2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи квартира [ADDRESS] міститься відомості про право власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 09.12.2010 року посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-6911 та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності за реєстровим номером [NUMBER]. На дату інвентаризації у 2010 році - [ADDRESS], житловою площею 33,5 кв.м, загальною площею 47,4 кв.м., складалась: 1-коридор, 2- санвузол, 3- кухня, 4,5 - житлові, І-балкон (а.с.11). Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як стаття 225 ЦК України так і в п.5 ч.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2015 року встановлено факт, що [PERSON] є племінником [PERSON], померлої [INFO] (а.с.29). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем грошових внесків [PERSON], померлої [INFO] року є [PERSON] (а.с.28). Оскільки, позивач [PERSON] вважає, що договором дарування від 09.12.2010 року порушені його права, то він має право на пред'явлення позову про визнання вказаного правочину недійсним. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо/ мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом було роз'яснено представнику позивача її процесуальне право заявити клопотання в порядку ст. 145 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи, проте представник позивача даним правом не скористалася. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З матеріалів справи не вбачається та представником позивача не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON], не мала наміру укладати договір дарування та на час укладання договору дарування 09 грудня 2010 року та не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. За таких обставин суд приходить до висновку що підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування не має, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed