Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

У грудні 2016 р. позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] та стягнути суму сплаченого судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні їх спільної дитини, що змусило її звернутися до суду із вказаним позовом. При цьому зазначила, що 10 грудня 2010 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 823. З січня 2015 року сторони мешкають окремо та повністю припинили шлюбні відносини. Спроби налагодити подружнє життя позитивного результату не дали, тому рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.02.2016 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, [PERSON], [INFO], який мешкає разом з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку КП «Жилкомсервіс» № 2585 від 26.10.2016 року. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати свою дитину, матеріальної допомоги не надає, в житті дитини, її вихованні та розвитку ніякої участі не приймає, що ставить позивачку у вкрай скрутне матеріальне становище. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.04.2016 на її користь були стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.02.2016 р. і до досягнення дитиною повноліття. Після набрання рішенням законної сили, позивач отримала виконавчий лист по справі, та 19.08.2016 року звернулась до Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції для примусового виконання рішення суду. З квітня 2016 року позивач працює у приватному підприємстві «Траст» прибиральницею, середньомісячна заробітна плата складає близько 1500 грн. Відповідач знав про те, що було винесено рішення суду про стягнення аліментів, але ніяких заходів по добровільному виконанню судового рішення не здійснив. Відповідач злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова № 646/2375/16-ц від 12.04.2016 року аліментів на утримання дитини, заборгованість не погашає. Станом на 31.10.2016 року розмір заборгованості за аліментами становить 16551,72 грн., що підтверджується відповідною довідкою та розрахунком Київського ВДВС м. Харкова. З метою впливу на відповідача та виконання ним вказаного рішення суду, 10.12.2016 року позивач звернулась з відповідною заявою до Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області. Крім того, спільний син [PERSON] перебуває на обліку в КЗОЗ «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер № 7» з діагнозом очагово-інфільтративний туберкульоз правої плечової кістки та селезінки, що підтверджується відповідною довідкою. Відповідачу відомо про хворобу дитини, однак останній проявляє байдужість щодо стану його здоров'я, матеріальної допомоги на утримання та лікування сина не надає. Враховуючи, що відповідач жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця мешкання позивачки та їх дитини, а з боку позивача ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька в вихованні сина, дані обставини, на думку позивачки, свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, позивач підтвердила, що відповідач з вересня 2014 р. участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, через несплату аліментів відкрите кримінальне провадження, на засідання опікунської ради при вирішенні питання про позбавлення його батьківських прав не з'явився. В судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечував, вважав його необґрунтованим та безпідставним, пояснив, що частково приймає участь у вихованні дитини, кожний місяць відвідує сина, гуляв з ним, забирав з дитячого садка та відводив до секції танців, аліменти платив, однак доказів цього надати не може, просив не позбавляти його батьківських прав, оскільки в подальшому буде приділяти сину більше уваги. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, подав до суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та просив розглянути справу за його відсутності./ а.с. 50-52/ Суд, вислухавши думку позивача та її представника, відповідача, свідків [PERSON] та [PERSON], перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечено, що 10 грудня 2010 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 823. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.02.2016 року (справа №646/15421/15-ц) шлюб між ними було розірвано./ а.с. 16-17/ Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, [PERSON], [INFO]/ а.с. 15/, який мешкає разом з позивачкою, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописку КП «Жилкомсервіс» № 2585 від 26.10.2016 року./а.с. 18/ Заочним Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.04.2016 р. на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.02.2016 року і до досягнення дитиною повноліття./ а.с. 19-21/. У відповідності з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності з ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно до вимог пп. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності та не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 159 СК України - Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту та навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. У відповідності до вимог ст. 12 Конвенції з прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої Україною згідно Постанови ВР № 789-XII від 27.02.91, дитині, здатній формулювати власні погляди, Держава має забезпечити право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести шляхом надання належних і допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. До справ даної категорії такі випадки не відносяться. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] -подруги позивачки підтвердили, що відповідач дуже рідко спілкується з дитиною, хоча дитина запитує про батька, на змаганнях сина відповідач ніколи не був присутній, аліменти, зі слів позивачки, не сплачує, на дитячих святах та в житті дитячого садка участі не приймає. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Позивачем надані суду докази, на підтвердження своїх позовних вимог щодо тих фактів, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. Дані докази приймаються судом як належні та розцінюються як винна поведінка відповідача щодо неналежного виконання ним своїх батьківських обов»язків. Однак, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Разом з тим, статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Пунктами 4,5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з матеріалів справи, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у висновку від 21.02.2017 р. вважав за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]/ а.с. 50-52/ Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не може погодитися з висновком, щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та ставиться до нього критично, оскільки такий висновок винесений без достатніх правових підстав, немотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітнього сина. Враховуючи зазначені обставини, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не неналежно виконують батьківські обов'язки, суд приходить до висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав є передчасним. Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, судом приймаються до уваги неодноразові намагання батька зустрітися з дитиною та фактичні зустрічі з ним, підтвердження показаннями свідків того,що дитина сумує за батьком, сам факт заперечення відповідача проти позовної заяви про позбавлення батьківських прав та безпосереднє приймання участі в судовому розгляді також свідчить про його інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у вихованні син, його бажання бути батьком. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню Разом з цим, суд вважає за необхідне попередити про необхідність змінити ставлення відповідача до виховання сина, виконуючи в подальшому обов'язки щодо виховання та утримання дитини, передбачені сімейним законодавством, поклавши контроль за виконанням ним батьківських обов'язків на органи опіки та піклування. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed