Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів (який в подальшому уточнила) в якому вказувала, що з 10 листопада 2017 року до 18 листопада 2019 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Мають спільну малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно судового наказу Вознесенського міськрайонного суду від 23 липня 2019 року з [PERSON] на користь позивачки на утримання доньки [PERSON] стягуються аліменти у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу). В той же час відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема не підтримує жодних зв`язків з донькою (в телефонному режимі, шляхом листування, не відвідує дитину), не проявляє турботи щодо доньки, зокрема не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не цікавиться обставинами її життя, вихованням, не утримує дитину матеріально. Враховуючи вказані обставини, позивачка просила з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої доньки. Крім цього [PERSON] , вказуючи на те, що розмір стягуваних з [PERSON] на утримання [PERSON] аліментів не забезпечує повне та належне матеріальне утримання дитини, а матеріальний стан платника аліментів значно змінився, просила збільшити розмір аліментів до 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його зареєстрованого проживання, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Бориспільської міської ради в судове засідання не з`явилася, надіславши на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без її участі. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивачка та її представник не заперечували проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] , її представника [PERSON] , показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що з 10 листопада 2017 року до 18 листопада 2019 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Мають спільну малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно судового наказу Вознесенського міськрайонного суду від 23 липня 2019 року з [PERSON] на користь позивачки на утримання доньки [PERSON] стягуються аліменти у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу). В той же час, з показань свідка [PERSON] встановлено, що після розлучення сторін [PERSON] близько одного - двох місяців періодично цікавився долею [PERSON] , проте в подальшому припинив усі стосунки з донькою. Крім цього, з показань свідків [PERSON] , [PERSON] , а також з матеріалів справи (а.с. 14, 20-23) вбачається, що відповідач протягом тривалого часу, а саме після розлучення з позивачкою, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема не підтримує жодних зв`язків з донькою (в телефонному режимі, шляхом листування, не відвідує дитину), не проявляє турботи щодо доньки, зокрема не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не цікавиться обставинами її життя, вихованням, не утримує дитину матеріально (у зв`язку з чим існує 100 % заборгованість по сплаті аліментів). З досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] неодноразово ігнорував запрошення до служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради для з`ясування його відносин з донькою та проведення з ним бесіди з приводу необхідності зміни відношення до дитини. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачем батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про його свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України (враховуючи вік та рівень розвитку [PERSON] ) не заслуховував думку дитини щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Водночас, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Тому ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, приймаючи до уваги письмовий висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 11 травня 2021 року №285, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його доньки [PERSON] , оскільки це буде відповідати інтересам останньої. Що стосується вимоги [PERSON] про збільшення розміру аліментів, то суд виходить з наступного. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч. 2 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Факторами для зміни раніше встановленого судом розміру аліментів, зокрема, є зміна після визначення судом розміру аліментів матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника аліментів. Проте позивачкою не надано суду, а матеріали справи не містять жодних доказів того, що розмір стягуваних за рішенням суду з відповідача на утримання [PERSON] аліментів не забезпечує повне та належне матеріальне утримання дитини, а також покращення у відповідача після видачі судового наказу (яким з нього на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] стягнуто аліменти) матеріального стану. Проте, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених обставин, вимоги в цій частині є недоведеними, а тому в цій частині позову слід відмовити. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки (згідно розміру задоволених позовних вимог) слід стягнути 840,80 грн. судового збору (сплаченого за вимогу про позбавлення батьківських прав), а також 1 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу (1/2 частину таких витрат, виходячи з задоволення однієї з двох заявлених позовних вимог).

Outcome: approved