Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

У грудні 2019 року фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.12.2015 між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/5396273, у відповідності до умов якого ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Fiat», державний реєстраційний номер [NUMBER] , сплатити страхове відшкодування шкоди, заподіяної третім особам. 02.11.2016 [PERSON] звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за виплатою страхового відшкодування за Полісом №\~АЕ/5396273, посилаючись на той факт, що належний відповідачу транспортний засіб «Ford», державний реєстраційний номер [NUMBER] , було пошкоджено під час дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04.09.2016 в с. Білогородка по вул. Леніна-Саєнка з вини водія [PERSON] , котрий керував забезпеченим транспортним засобом «Fiat», державний реєстраційний номер [NUMBER] . На підтвердження факту настання зазначеної ДТП було надано копію Постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.10.2016. На підставі наданих ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» документів, останнє визнало вказану подію страховим випадком та у зв`язку з чим здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 5250,00 грн. Після виплати страхового відшкодування ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» стало відомо про те, що відповідно до Постанови Апеляційного суду Київської області від 05.12.2019 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення зазначеної дорожньо-транспортної пригоди було закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу правопорушення. У подальшому між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги від 02.08.2019 № 02/08/2019, відповідно до якого останній набув права вимоги за страховим полісом № АЕ/5396273. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства позивач з урахуванням уточнень просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 5\~250,00 грн. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13.12.2019 справу було передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського\~районного суду\~Київської областівід 14.02.2020 відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. 23.03.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, який зазначив, що правопопередником позивача жодних страхових виплат на його користь здійснено не було, крім того відповідач зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. 09.04.2020 до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, який заперечував твердження відповідача. 05.05.2020 на підставі розпорядження керівника апарату суду від 04.05.2020 № 513 у зв`язку з закінченням строку відрядження як тимчасового переведення до Києво-Святошинського районного суду Київської області судді Медведського М.Д. було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Автоматизованою системою документообігу було визначено суддю Дубас Т.В. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст.\~247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2015 між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/5396273. 04.09.2016 у с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області по вул.\~Леніна-Саєнка відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю водія [PERSON] , який керував автомобілем «Fiat», державний реєстраційний номер [NUMBER] , та за участю відповідача. Постановою Києво-Святошинського\~районного суду\~Київської областівід 17.10.2016 у справі № 369/8744/16-п визнано винуватим [PERSON] у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП. Постановою Апеляційного суду Київської області від 05.12.2016 у справі №\~369/8744/16-п було скасовано постанову першої інстанції та закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.\~122-4, 124 КУпАП. Доказів того, що [PERSON] було визнано невинним у спричиненні спірної дорожньо-транспортної пригоди та/або що винною у згаданій дорожньо-транспортній пригоді було визнано іншу особу, суду надано не було. Позивач зазначає, що ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» до прийняття постанови судом апеляційної інстанції визнало подію страховим випадком та здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 5250,00 грн. Так як постановою суду апеляційної інстанції було закрито провадження у справі за відсутністю складу правопорушення, позивач вважає, що відповідачем було безпідставно набуто кошти у сумі 5250,00 грн. Згідно з ч. 1\~ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною 2\~ст. 1212 ЦК України\~визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зі змісту\~статті 1212 ЦК України\~зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи\~набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку, якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї, якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі\~потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Пунктом 3 частини третьої\~статті 1212 ЦК України визначено, що положення\~глави 83 цього Кодексу\~застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації. Викладене свідчить про те, що у цій справі суд має з`ясувати чи відбулась страхова подія, чи настав обов`язок страховика з виплати страхового відшкодування за полісом страхування. Аналогічного правового висновку дійшов ВСУ в постанові від 04.10.2017 у справі № 6-1216цс17. Вирішуючи питання щодо наявності/відсутності обов`язку страховика з виплати страхового відшкодування, суд виходить з наступного. Так, частиною другою\~статті 8 Закону України «Про страхування»\~визначено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~(далі\~Закону) передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому\~\~цим\~\~Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, у тому числі, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу (стаття 28 Закону). Пунктом 33.2. статті 33 Закону визначено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи МВС України про її настання. У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів МВС України розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку. Отже, виходячи з наведеного та враховуючи положення статей 32 та 35 Законом, суд дійшов висновку, що для здійснення страхової виплати не є обов`язковим встановлення вини водія забезпеченого транспортного засобу у вчиненні адміністративного правопорушення або необережного злочину. Згідно зі ст. 3 Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до п.32.1. cт. 32 Закону страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Згідно з положеннями\~ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведене, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто в цьому випадку діє презумпція вини заподіювача шкоди, яка не підлягає доказуванню з боку потерпілого. Обов`язок доказування відсутності вини за законом покладається на володільця транспортного засобу. Натомість потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди, наявність безпосереднього причинного зв`язку шкоди із неправомірними діями особи, яка її заподіяла, та розмір завданих збитків. Частиною першою\~ст.1188 ЦК України\~визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Отже, відсутність вини страхувальника не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, а у випадку, що розглядається судом, для повернення такої виплати. Оскільки презумпція вини страхувальника в процесі розгляду справи стороною позивача спростована не була, так як зі змісту постанови Апеляційного суду Київської області від 05.12.2016 у справі №\~369/8744/16-п не вбачається встановлення відсутності його вини, це є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди та відшкодування завданої шкоди страховиком. Виходячи з положень, закріплених в\~Кодексі України про адміністративні правопорушення, з судової практики, у тому числі рішень Європейського суду з прав людини, при розгляді справ про адміністративні правопорушення суд вирішує їх лише в межах висунутого звинувачення, викладеного в протоколах про адміністративні правопорушення. Відповідальність за\~ст.122-4 КУпАП\~настає за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні. Відповідальність за\~ст.124 КУпАП\~настає за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Зі змісту постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.10.2016 вбачається, що в протоколі про адміністративні правопорушення, передбачені\~ст.ст. 122-4, 124 КУпАП, стосовно водія забезпеченого транспортного засобу [PERSON] , співробітник поліції зазначив, що водієм були порушенні вимоги п. п. 2.3, 2.10, 13.3\~Правил дорожнього руху\~України. Проте, в ході апеляційного розгляду факт порушення наведений вимог\~ПДР\~не знайшов свого підтвердження, тому провадження у справі було закрито на підставі п.1\~ст.247 КУпАП. З огляду на викладене, суд вважає, що встановлена судовим рішенням відсутність в діях водія забезпеченого транспортного засобу порушень, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, вимог\~правил дорожнього руху\~не може автоматично свідчити про ненастання цивільно-правової відповідальність цієї особи за шкоду, заподіяну майну потерпілого, і як наслідок не вказує на те, що згадана дорожньо-транспортна пригода не є страховим випадком. Крім того,\~з доданих до позовної заяви та відповіді на відзив на підтвердження виплати ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» страхового відшкодування копії рахунку-фактури від 21.11.2016 № D-00000300, копії платіжного доручення від 12.12.2016 № 2934 та копії акту здачі-прийняття робіт від 15.12.2016 не можливо встановити, що позивач в дійсності передавав такі кошти відповідачу. Зокрема, з рахунку-фактури від 21.11.2016 № D-00000300 вбачається, що він виданий на суму 5350,00 грн. та є дійсним до 21.11.2016, всупереч цьому, позивач надає суду копію платіжного доручення від 12.12.2016 № 2934 про оплату 5250,00 грн. за страхове відшкодування на ремонт Ford, д.н.з. [NUMBER] . Тобто, дане платіжне доручення підтверджує оплату суми після того, як рахунок-фактура перестав бути дійсним для оплати, вказує на оплату іншої суми, ані ж та, що виставлена в рахунку-фактурі, та сплачена за страхове відшкодування автомобіля з іншим державним номерним знаком, ніж авто відповідача. Більше того, з наданої суду копії акту здачі-прийняття робіт від 15.12.2016 вбачається, що такий акт не був підписаний відповідачем, і відповідної відмітки, про те, що відповідач відмовився підписувати такий акт, на ньому не міститься. З огляду на все вищевикладене, виходячи із засади змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, закріплених в ст.ст.12\~та\~13 ЦПК України, суд вважає, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються його вимоги, тому у задоволенні позову необхідно відмовити. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного та правового висновку ВСУ в постанові від 04.10.2017 у справі № 6-1216цс17,

Outcome: dismissed