Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

У грудні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вони з відповідачкою з 14 травня 1983 року перебувають в шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Великомихайлівського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №26. Від вказаного шлюбу мають повнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сім'ї послужила несумісність характерів подружжя. Шлюбні відносини фактично припинились у жовтні 2013 року. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав через канцелярію суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглянути справу за його відсутності. Також зазначив, що у разі неявки в судове засідання відповідачки не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчать розписки про одержання судових повісток, причину неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 14 травня 1983 року відділом реєстрації актів цивільного стану Великомихайлівського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №26. Від спільного життя мають повнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. На підставі ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони припинили подружні відносини і однією сім'єю не проживають з жовтня 2013 року, позивач відновлювати подружні відносини не має наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини не має потреби, оскільки вважає, що їхня сім'я розпалася остаточно. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. При таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка й жінки й роблять їхнє спільне життя надалі неможливим, тому що, збереження родини суперечило б інтересам сторін, адже позивач категорично налаштований на розірванні шлюбу, на примирення не згоден, а оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді сторін, то ніхто не вправі примусити чоловіка та жінку до шлюбу. Таким чином, з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 Сімейного Кодексу України, є недоцільним та неефективним і суперечить моральним засадам суспільства. Частина 3 ст.115 Сімейного кодексу України регламентує документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. В порядку ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 229, 40 грн. на користь позивача [PERSON]. На підставі ч.1 ст.24, ст. 105 ч.3, 110, 112, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved