Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки, виданої Тростянецькою селищною радою від 02.12.2019 р. №2480, у даній квартирі зареєстрована також відповідач [PERSON] , хоча в ній не проживає та за місцем реєстрації не з`являється протягом останніх трьох років. Відповідач не приймає участі в утриманні квартири, речей в квартирі не зберігає, комунальні послуги не сплачує та самостійно знятися з місця реєстрації не бажає, чим порушуються права [PERSON] , як власника майна. А тому, [PERSON] просив суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 20.12.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження. 30.07.2020 р. справу прийнято до свого провадження суддею Натальчук О.А. та призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Додатково суду пояснив, що квартира була придбана під час перебування у шлюбі з відповідачем, однак не за кошти [PERSON] . З позовом про виключення майна із спільного сумісного володіння не звертався. Шлюб зареєстрували 14.09.1996 року та 09.11.2020 р. шлюб розірвано рішенням суду. У судовому засіданні представник відповідача, адвокат Конякін М.С., в задоволенні позову просив відмовити у зв`язку з тим, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відповідач не може бути визнана такою, що втратила право користуватися нею. Згідно ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що з 14.09.1996 р. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2001 року набув у власність квартиру, що розташована в [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вихватнюк Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №1009 (а.с.7). Вулицю «Леніна» в смт.Тростянець перейменовано на вулицю «Соборна», згідно розпорядження селищного голови Тростянецької селищної ради Вінницької області від 18.02.2016 р. №7 (а.с.11). У вказаній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] , 1977 р.н., дружина [PERSON] , 1977 р.н., син [PERSON] , 1998 р.н. та дочка [PERSON] , 1999 р.н., що підтверджується довідкою №2480 від 02.12.2019 р., виданою виконкомом Тростянецької селищної ради (а.с.12). Відповідно до Акту про встановлення факту проживання від 02.12.2019 р., складеного депутатом Тростянецької селищної ради Усенко А.В. в присутності свідків-сусідів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з 2017 року і по даний час не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка зазначена позивачем як правова підстава для задоволення позовних вимог, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічну норму містить також ст. 156 ЖК України. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (в редакції на день укладання договору купівлі-продажу будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Сторонами у справі не заперечується того факту, що вказана у позові квартира, що розташована в [ADDRESS] , була придбана ними під час шлюбу, отже у відповідності до ст. 22 чинного на той час КпШС України була набута подружжям у спільну сумісну власність. Частина 2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідачки на вказану квартиру. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. На підставі зазначених норм закону під час розгляду цивільної справи №647/1683/15-ц (постанова від 28.02.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду сформулював правовий висновок, що про те, що вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, тоді як положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини. Оскільки відповідач є співвласником квартири у якій вона зареєстрована, а її відсутність в такій квартирі не може свідчити про втрату нею права користування нею, і як наслідок, в розумінні ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не може розцінюватись як підстава для зняття її з реєстрації та відповідно, підстава для задоволення позову. Сам факт відсутності відповідача в квартирі за місцем її реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для визнання її такою, що тратила право користування житловим приміщенням. Також суд зазначає, що тривалий час проживання особи в житлі, а саме в квартирі, починаючи з 2001 р. по 2017 р., не залежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», а тому наступне її позбавлення права користування ним, є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушення прав та повагу до житла. Відповідні положення містяться у постанові КЦС ВС 25 серпня 2020 року справа №592/345/17. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, зважаючи на встановлені судом обставини, а саме те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, набутою за час шлюбу, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed