Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у серпні 2008 року позивач надав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 15000 гривень строком до 31.12.2012. У жовтні 2015 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики. Після отримання вимоги про повернення позики відповідач у добровільному порядку позику не повернув. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 15000 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також суму нарахованих3% річних. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що відповідач з запізненням повернув всі суму позики , що підтверджується аудиозаписом телефонної розмови, яка міститься в матеріалах справи. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 28.08.2012 року [PERSON] зобов'язався повернути борг у розмірі 15000 грн., які були отримані у [PERSON] до 31.12.2012р. Під час передачі коштів та написання розписки не були присутні будь - які свідки. Такі факти підтверджені розпискою, складеною відповідачем. (а.с. 8) У відповідності до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж кількості. Згідно з ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як убачається з матеріалів справи, між сторонами виникли позикові договірні правовідносини, що підтверджується борговою розпискою. Представник відповідача не заперечував, що саме відповідачем написана розписка. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилалася на те, що він на даний час виконав всі договірні зобов'язання по даній розписці та в повному обсязі повернув борг. Однак, долучена до матеріалів справи, копія розписки підтверджує факт отримання позики відповідачем та містить жодних пітверджень про повернення грошових коштів позикодавцю. Відтак, на час вирішення судом справи правочин є дійсним та породжує юридичні наслідки для сторін, зокрема, обов'язок відповідача повернути позику. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про задоволення позову та вирішує стягнути з відповідача на користь позивача борг за розпискою від 28 серпня 2012 року у розмірі 15000 гривень, інфляційних втрат в розмірі 11865,00грн. та 3% річних в розмірі 1314,24грн. відповідно до розрахуноку розміру заявлених вимог в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 487,20 гривень.

Outcome: approved