Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнион-Углегазодобича», посилаючись на те, що 30 вересня 2013 року він був звільнений з роботи у зв'язку на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. На день звільнення з роботи відповідач нарахував йому заробітну плату у розмірі 68,19 гривень, однак не виплатив її. Просив стягнути заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. Рішенням Сніжнянського міського суду Донецької області від 03 березня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Юнион-Углегазодобыча» на користь [PERSON] заборгованість з заробітної плати за період з 01 вересня 2013 року по 30 вересня 2013 року в сумі 68,19 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9637,92 гривні та моральну шкоду в сумі 500 гривень. Вирішено питання про судовий збір. Не погодившись з зазначеним рішенням відповідач ТОВ «Юнион-Углегазодобыча» подало апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про часткове задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт погоджується з висновками суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, проте заперечує проти задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивач навмисно не отримував заборгованість. Крім того не погоджується із стягненням моральної шкоди, оскільки вона є значно більшою ніж сама заборгованість. В судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Юнион-Углегазодобыча» Моісеєнко І.І. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобо*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] наказом відповідача № 7к від 29 січня 2009 року був прийнятий гірничим робочим по ремонту гірничих виробіток підземним, звідки був звільнений відповідно до наказу № 59-к від 30 вересня 2013 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.24, 31). На час звільнення відповідач не сплатив позивачу при звільненні заборгованість по заробітній платні у розмірі 68,19 гривень (а.с.44). Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що затримкою розрахунку при звільненні відповідач порушив право позивача на своєчасну оплату праці. Висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, нормам права, які судом вірно застосовані. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Сторонами не заперечувався розмір заборгованості по заробітній платі позивача з 01 вересня 2013 року по 30 вересня 2013 року в сумі 68,19 гривень, тому рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми є обґрунтованим. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач навмисно ухилявся від остаточного розрахунку з корисних міркувань, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів з цього приводу відповідачем до суду не надано. Як зазначено в п.20 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена з вини відповідача, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог ст.117 КЗпП України. Проте, апеляційний суд вважає, що розмір середньомісячної заробітної плати позивача обчислений з порушенням п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а саме не за два останні місяці роботи, що передують події. Позивач був звільнений з роботи 30 вересня 2013 року, однак судом першої інстанції були взяті для обчислення серпень та вересень 2013 року, тоді як останні два місяці роботи, що передували звільненню липень та серпень 2013 року. В липні 2013 року заробітна плата позивача складала 1319,35 гривень (відпрацьовано 23 дні), у серпні 2013 року заробітна плата позивача складала 1419,83 гривень (відпрацьовано 14 днів). Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача складає 74,03 гривні (2739,18 : 37 = 74,03). Час затримки розрахунку в межах заявлених вимог складає з 01 жовтня 2013 року по 03 березня 2014 року, тобто по час винесення рішення судом першої інстанції - 108 днів (жовтень 2013 року - 23 дні, листопад 2013 року - 21 день, грудень 2013 року - 22 дні, січень 2014 року - 21 день, лютий 2014 року - 20 днів, березень 2014 року - 1 день). Оскільки позивач був звільнений з роботи з 30 вересня 2013 року, а день звільнення є останнім днем роботи, то період затримки розрахунку починається з 01 жовтня 2013 року. Середня заробітна плата позивача за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, з 01 жовтня 2013 року по 03 березня 2014 року складає 74,03 х 108 = 7995,24 гривні. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При розгляді зазначених справ суди на підставі наданих позивачем доказів мають встановити, чи порушено законні права працівника, чи призвело таке порушення до моральних страждань, в чому вони полягають, які нормальні життєві зв'язки втрачено в наслідок порушення права працівника та яких додаткових зусиль це потребує. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції урахував характер та ступінь моральних страждань позивача, конкретні обставини справи, виходячи із засад розумності та справедливості, визначив таке відшкодування в розмірі 500 гривень та навів в рішенні відповідні мотиви стягнення саме такого розміру. Підстав для зменшення розміру моральної шкоди не вбачається. З урахуванням того, що при вирішенні спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд змінює рішення в цій частині. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Outcome: partial