Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

у грудні 2013 року ТОВ «Вердикт Фінанс» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу від імені боржника. Свої вимоги обґрунтувало тим, що відповідно до умов укладеного АКІБ «УкрСиббанк» з відповідачем договору № 11202107000 від 22 серпня 2007 року про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, [PERSON] отримала від останнього задля придбання автомобіля кредит в розмірі 20 517,00 доларів США під 13,00% річних строком до 22 серпня 2014 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором того ж дня [PERSON] було надано в заставу банку автомобіль «Opel»; модель: «Astra»; рік випуску: 2007; номер кузова: [NUMBER]; державний реєстраційний номер: [NUMBER], що належить їй на праві власності. В порушення норм діючого законодавства, а саме: ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, відповідач зобов'язання за договором № 11202107000 від 22 серпня 2007 року належним чином не виконала. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за договором, відповідач станом на 08 листопада 2013 року має заборгованість в розмірі 128 768,14 грн., з яких: 80 012,98 грн. - заборгованість по основній сумі, 14 612,11 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 15 331,10 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань, 2 400,39 грн. - три проценти річних від простроченої суми. Враховуючи те, що за договором факторингу № 05/12-КВ від 20 квітня 2012 року до ТОВ «Вердикт Фінанс» від ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшло право вимоги за договором № 11202107000 від 22 серпня 2007 року про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, отримане останнім також того ж дня, однак, за договором факторингу № 05/12, укладеним з ПАТ «УкрСиббанк», на підставі ст. ст. 16, 526, 527, 530, 590, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 19, 27 Закону України «Про заставу» та ст. ст. 24-30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» просив суд звернути стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем від імені відповідача, з наданням права підпису від імені відповідача договору купівлі-продажу вказаного автомобіля під час його укладання з іншою особою-покупцем, наданням позивачу права від імені відповідача вчиняти усі дії, необхідні для зняття вищевказаного автомобіля з обліку, в тому числі повноваження на звернення із письмовою заявою про зняття з обліку та про видачу нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого або викраденого, на отримання акту огляду вищевказаного автомобіля, на отримання нового свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, на підпис зазначених заяв, на пред'явлення вказаного автомобіля для огляду, зобов'язати відповідача передати належний їй на праві власності автомобіль, технічний паспорт та ключі від зазначеного автомобіля, а також стягнути з останньої судовий збір. Не погоджуючись з пред'явленим позовом, [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, якою просила суд розірвати договір № 11202107000 від 22 серпня 2007 року про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу та стягнути з неї на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» 38 902,80 грн., а також вирішити питання судових витрат у справі, вмотивувавши свої вимоги частковим виконанням зобов'язань за зазначеним договором (а.с. 112-116). В судовому засіданні представник ТОВ «Вердикт Фінанс» позовні вимоги первісного позову підтримав та просив первісний позов задовольнити в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом в ході розгляду справи заявлений ТОВ «Вердикт Фінанс» позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні. Позовні вимоги зустрічного позову підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В ході судового розгляду встановлено, що відповідно до умов укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] договору № 11202107000 від 22 серпня 2007 року про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, остання отримала кредит в розмірі 20 517,00 доларів США під 13,00% річних строком до 22 серпня 2014 року (а.с. 16-29). В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором того ж дня [PERSON] було надано в заставу банку автомобіль «Opel»; модель: «Astra»; рік випуску: 2007; номер кузова: [NUMBER]; державний реєстраційний номер: [NUMBER], що належить їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу № 1027 від 17 серпня 2008 року (а.с. 30-39). Вказаний договір підписаний банком та відповідачем [PERSON], що на думку суду, свідчить про те, що обидва учасники, досягнувши згоди за всіма істотними умовами договору, бажали укласти правочин і що зовнішній вираз їх волі відповідає внутрішньому. Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Як вбачається з матеріалів справи, 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір факторингу № 05/12, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги заборгованості за договором № 11202107000 від 22 серпня 2007 року про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. 20 квітня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено договір факторингу № 05/12-КВ, відповідно до умов якого ТОВ «Кредекс Фінанс» відступив на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» своє право вимоги заборгованості за договором № 11202107000 від 22 серпня 2007 року про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу (а.с. 64-81). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому, на думку суду, позивач набув право вимоги до відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що банк свої зобов'язання по наданню кредитних коштів виконав у повному обсязі, що підтверджується випискою по кредитному договору відповідача (а.с. 53-58). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] були допущені порушення зобов'язань за договором, внаслідок чого станом на 08 листопада 2013 року за нею рахується заборгованість в розмірі 128 768,14 грн., з яких: 80 012,98 грн. - заборгованість по основній сумі, 14 612,11 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 15 331,10 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань, 2 400,39 грн. - три проценти річних від простроченої суми (а.с. 45-52). Підстави для неприйняття до уваги даного розрахунку перед судом не наведені, відповідачем в розрізі ст. ст. 56-59 ЦПК України не спростовані, тому суд вважає за можливе покласти останній в основу судового рішення. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з положень розділу 8 договору № 11202107000 від 22 серпня 2007 року про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу заставодержатель має право на звернення стягнення на предмет застави у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором (а.с. 22). За умовами вказаного розділу договору звернення стягнення на предмет застави здійснюється або за рішенням суду, або шляхом застосування позасудових засобів звернення, серед яких продаж банком предмету застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. У разі застосування позасудових засобів звернення стягнення банк надсилає позичальнику повідомлення відповідно до ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». У разі невиконання позичальником вимог, зазначених в повідомленні, банк здійснює звернення стягнення у порядку, передбаченому Законом України 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Згідно ст. 24 зазначеного Закону звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. У відповідності до ст. ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. Зокрема, передбачена можливість продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу із іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Відповідно до ст. 30 вказаного Закону обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах. Договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Покупець предмета забезпечувального обтяження набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом Відповідно до ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, зобов'язаний надіслати боржнику письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити вимогу до боржника виконати порушене зобов'язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та ін. Вказані вимоги закону , позивачем дотримані. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов'язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Судом встановлено, що позивачем дотримано вищезазначених вимог Закону, зокрема, на адресу відповідача було направлено лист, у якому вимагалося виконати порушене зобов'язання або передати у володіння позивача заставлений автомобіль разом із комплектом ключів від автомобіля, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, оформити на представника ТОВ «Вердикт Фінанс» довіреність із наданням усіх необхідних для зняття ТЗ з обліку повноважень для подальшої реалізації, а також проведено відповідну реєстрацію звернення стягнення (а.с. 42-44, 59-63). Проте, як встановлено в ході розгляду справи та не спростовано стороною відповідача, вимога ТОВ «Вердикт Фінанс» залишилась без задоволення. Таким чином, з аналізу вищезазначених норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про наявність у позивача правових підстав для звернення до суду з даним позовом. З огляду на те, що відповідачем не доведено факту погашення заборгованості згідно кредитного договору, навпаки, в ході судового розгляду представником [PERSON] було вказано на неналежне виконання останньою взятих на себе зобов'язань, зокрема, лише часткове повернення кредитних коштів, суд, приймаючи до уваги те, що зобов'язання має виконуватися належним чином, приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] з огляду на таке. Так, згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Однак, в ході розгляду справи в обґрунтування своєї позиції за зустрічним позовом [PERSON] та її представником не було надано жодного доказу в розумінні ст. 57 ЦПК України, а також не було використано надані їй ст. 27 ЦПК України права щодо подання доказів, заявленню клопотань тощо. Остання не скористалась порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст. 137 ЦПК України, та не витребувала у встановленому законом порядку доказів, необхідних їй для обґрунтування своєї позиції. Наданий [PERSON] розрахунок, що міститься на аркушах справи №№ 117-118 не приймається судом до уваги з огляду на його невідповідність, знову-таки, вимогам ст. ст. 57-59 ЦПК України, а надані останньої копії платіжних доручень (а.с. 137-148) не спростовують як наданого ТОВ «Вердикт Фінанс» розрахунку, так і відомостей, наявних у виписці по кредитному договору [PERSON] (а.с. 53-58). Теж саме й стосується вимоги [PERSON] щодо стягнення з неї на користь ТОВ «Вердикт Фінанс» 38 902,80 грн., яка, на думку суду, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведена перед судом належними і допустимими доказами. Тому, суд дійшов до висновку про те, що позов [PERSON] не може бути задоволений у зв'язку з безпідставністю позовних вимог та їх недоведеністю. Питання судових витрат у справі слід вирішити відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved