Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

У грудні 2015р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Одеська нова біржа, посилаючись на те, що 11 червня 1997року на Одеській новій біржі між [PERSON], [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], та [PERSON], [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №435/97 від 11 червня 1997р., відповідно до умов якого позивачі придбали у власність квартиру [ADDRESS]. Позивачі зазначали, що всі істотні умови договору були ними дотримані, власники квартири отримали грошові кошти, але вони не мають можливості розпорядитися належним їм майном, оскільки вказаний договір не був нотаріально посвідчений. Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили суд визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна №435/97 від 11 червня 1997р. дійсним та визнати за кожним із них право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 31 травня 2016 року за заявою позивачів провадження по справі за зазначеним позовом, в частині позовних вимог до [PERSON] було закрито, у зв'язку зі смертю (а.с. 69). Позивачі в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви якими підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутністю (а.с.64,68,68). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час, місце розгляду повідомлялася відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с. 38, 50, 59). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: представник Одеської нової біржі в судове засідання не з'явився, про дату, час, місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст.74 ЦПК України (а.с.32,44,60). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним, та визнання права власності підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003р. до правовідносин, які виникли до 01.01.2004 року застосовуються норми ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Купівля-продаж житла є договірним зобов'язанням і регулюється правилами цивільного законодавства. Згідно ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що 11 червня 1997р. на Одеській новій біржі між [PERSON], [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], та [PERSON], [PERSON], яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №435/97 від 11 червня 1997р., відповідно до умов якого позивачі придбали у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.9-11). Із технічного паспорту судом встановлено, що квартира [ADDRESS] складається з: двох житлових кімнат площею 23,1 кв.м., 14,8 кв.м., коридору площею 9,8 кв.м. кухні площею 8,7 кв.м., ванної кімнати площею 3,3 кв.м., балкону (лоджії) площею 0,6 кв.м., загальною площею 60,3кв.м., у тому числі житловою площею 37,9 кв.м (а.с.45-46). Договір був оформлений на Одеській новій біржі, без наступного нотаріального посвідчення та зареєстрований в журналі реєстрації біржових правочинів із нерухомістю, під реєстраційним №435/97 від 11.06.1997р. (а.с.9-11). Істотною умовою договору купівлі-продажу житла є умова про ціну, яка в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Факт передачі позивачами грошових коштів продавцям квартири [ADDRESS], а саме [PERSON] та [PERSON], підтверджується п.6 договору купівлі-продажу №435/97 від 11 червня 1997р., зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН», згідно якого, грошова сума в розмірі 40700,00 грн. за відчужувану квартиру, отримана продавцями до підписання договору. Зазначений договір фактично є підтвердженням наміру сторін, досягнення між ними домовленості щодо всіх істотних умов даного договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на квартиру. Згідно ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст.128 ЦК УРСР 1963р. право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Судом встановлено, що після укладення зазначеного договору і його реєстрації в КП «ОМБТІ та РОН», позивачі вселились в квартиру, зареєструвались та проживають в ній по теперішній час, сплачують комунальні послуги, несуть затрати по її утриманню, тобто фактично володіють та користуються квартирою. Відповідно до копії паспорту позивачів [PERSON], [PERSON], останні зареєстровані в зазначеній вище квартирі (а.с.6зв., 7зв.). Підтвердженням факту виникнення у позивачів права власності на квартиру [ADDRESS] є реєстрація 12 червня 1997р. їх права власності на вищезазначену квартиру в КП «ОМБТІ та РОН» (а.с.11). Таким чином, суд прийшов до висновку, що сторони у справі вважали, що уклали між собою правомірну угоду, відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», яка згідно договору та закону, не підлягала подальшому нотаріальному посвідченню. Весь цей час сторони вважали і вважають цей договір дійсним. Тому суд вважає, що договір купівлі-продажу квартири за №435/97 від 11.06.1997р., укладений на Одеській новій біржі, без наступного нотаріального посвідчення та зареєстрований в журналі реєстрації біржових правочинів із нерухомістю, під реєстраційним №303 від 12 червня 1997 р., необхідно визнати дійсним. Згідно ч.2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Суд вважає, що сторони у справі повністю виконали всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], і ці умови не є протизаконними. Небажання відповідачки у теперішній час посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі розцінюється судом, як навмисне його ухилення від нотаріального оформлення угоди, що порушує права та інтереси позивачів. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Таким чином, судом встановлено, що на момент звернення позивачів до суду квартира [ADDRESS], належить їм відповідно до ст.368 ЦК України на праві спільної сумісної власності. З позовної заяви вбачається, що позивачі також просять суд виділити їх частки у праві спільної сумісної власності на квартиру та визнати за кожним з них право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Суд вважає, що дані позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки є законними та обґрунтованими. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності,вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, кожному із позивачів належить на праві власності по 1/3 частини квартири [ADDRESS], яка складається з: двох житлових кімнат площею 23,1 кв.м., 14,8 кв.м., коридору площею 9,8 кв.м. кухні площею 8,7 кв.м., ванної кімнати площею 3,3 кв.м., балкону (лоджії) площею 0,6 кв.м., загальною площею 60,3кв.м., у тому числі житловою площею 37,9 кв.м. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі складає 6 090,00 грн., які повністю сплачено позивачами при зверненні до суду (а.с.1,24).

Outcome: approved