Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом в якому після уточнення позовних вимог просив: -визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 08.09.2012 р. укладений між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), зареєстрований приватним нотаріусом Шостаком О.А - недійсним. -визнати за [PERSON] (адреса [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 88,9 кв. м. та житловою 61,8 кв. м. та витребувати 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 88,9 кв. м. та житловою 61,8 кв. м. із чужого незаконного володіння [PERSON] ( [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (адреса [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ). В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між [PERSON] (його батьком) та [PERSON] (його матір`ю) 27.08.1962 року було укладено шлюб. У 1997 році подружжям в інтересах сім`ї було придбано трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира належала подружжю на праві спільної сумісної власності, що зокрема підтверджується постановою Верховного Суду від 04.04.2018 р. по справі №2024/2-2374/11. Зазначену квартиру [PERSON] без згоди дружини [PERSON] 08.09.2012 р. подарував [PERSON] . Вважає, що оскільки квартира на момент відчуження перебувала у спільній сумісній власності подружжя, то договір дарування укладений всупереч ч. 2 ст. 369 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку. Крім того, позивач зазначає, що [PERSON] помер [INFO] , позивач та його матір [PERSON] є спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину у встановленому порядку. Недійсність договору дарування від 08.09.2012 р. свідчить про те, що на момент відкриття спадщини до складу спадщини за [PERSON] входила спірна квартири. Зазначена квартира має бути розподілена між позивачем та його матір`ю [PERSON] як спадкоємцями першої черги по 1/2 частини відповідно. Враховуючи те, що станом на момент звернення до суду квартира придбана [PERSON] , який відповідно до ст. 660, 661 ЦК України є добросовісним набувачем, позивач крім визнання права власності в порядку спадкування просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] відповідну частину квартири. Ухвалою від 07.12.2018 року відкрито провадження у справі. Крім того, до суду в грудні 2018 року в порядку ст. 52 ЦПК України звернулася [PERSON] як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. В позові [PERSON] просить: Визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 08.09.2012 р. укладений між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), зареєстрований приватним нотаріусом Шостаком О.А- недійсним. Витребувати 2/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 88,9 кв. метрів та житловою 61,8 кв. метрів із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ). Визнати за [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 88,9 кв. м. та житловою 61,8 кв. м. та витребувати 1/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 88,9 кв. м. та житловою 61,8 кв. м. із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ). Стягнути з відповідачів судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тими ж обставинами, що і позивач. Однак зазначає, що оскільки спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності її та чоловіка - [PERSON] , вона має права на витребування 1/2 (2/4) частини квартири від добросовісного набувача як співвласник, майно якого вибуло із володіння без її відома. Інша 1/2 частина квартири дійсно має бути розподілена між [PERSON] та [PERSON] як спадкоємцями першої черги, але по 1/4 частини відповідно. Ухвалою від 31.01.2019 р. прийнято зустрічну позовну заяву від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, до розгляду. Залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак О.А. та приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (Т. 1 а.с. 74-76). У відзиві відповідач заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що [PERSON] є неналежним позивачем по справі, оскільки у [PERSON] укладено шлюб з [PERSON] . Крім того, з посиланням на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06.12.2011 р. по справі №2024/2-2374/11 зазначає, що сторони спірного договору дарування мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та не порушували прав та законних інтересів третіх осіб. Вважає, що сторони спірного правочину діяли добросовісно, що виключає можливість визнання правочину недійсним. Відповідач з посиланням на ст. 216 ЦК України зазначає, що вимогу про застосування реституції може бути заявлено виключно стороною недійсного правочину. Правом надання відповіді на відзив позивач не скористався. Від інших відповідачів відзиви на позовні заяви не надходили. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак О.А. надійшов лист №51/01-16 від 22.02.2019 р., в якому він просить розгляд справи здійснювати за його відсутності (Т. 1 а.с. 157). Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. надійшов лист №104/01-16 від 19.04.2019 р., в якому вона заперечує проти задоволення позову, оскільки вважає договір купівлі-продажу від 06.09.2017 р. посвідченим нею у відповідності до закону, та просить розгляд справи здійснювати за її відсутності у зв`язку із завантаженістю (Т. 1 а.с. 215, Т. 2,3 а.с. 109-110). Ухвалою від 03.04.2019 р. витребувано у Шостої Харківської державної нотаріальної контори засвідчені належним чином матеріали спадкової справи № 715/2015 заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 24.04.2019 р. на виконання ухвали від 03.04.2019 р. з Шостої Харківської державної нотаріальної контори надійшли матеріали спадкової справи № 715/2015 заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою від 26.04.2019 р. за клопотанням представника [PERSON] до справи залучено в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 30.10.2019 року закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду по суті, провадження по справі зупинено в зв`язку з направленням судового доручення. Ухвалою від 21.04.2020 р. відновлено провадження по цивільній справі. В судове засідання представник позивача не з`явився. Подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги просив задовольнити. Представник третьої особи Переверзевої В.Г. в судове засідання не з`явився. Подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] судові повістки не отримав, поштові відправлення повернулися з відміткою «адресат відсутній» (Т. 2,3 а.с. 84, 100), що відповідно до ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням про час і місце розгляду справи. Від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з карантинними обмеженнями. В обґрунтування клопотання представник відповідача не зазначає, яким чином карантинні обмеження перешкоджають йому взяти участь в судовому засіданні, зокрема в режимі відеоконференції. Суд, враховуючи що карантинні обмеження істотно послаблено: відновлено транспортне міжміське перевезення та роботу громадського транспорту, суди продовжують здійснення правосуддя, в тому числі забезпечують проведення відео конференцій, а також враховуючи, тривалість судового розгляду, і те що відповідач скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву та мала можливість реалізувати її права передбачені ЦПК України. В подальшому надійшла заява про відкладення слухання справи у зв`язку з відрядженням. Суд визнає клопотання про відкладення розгляду справи зловживанням правом та залишає його без розгляду. З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] . 27.08.1962 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділі РАЦС м. Кемерово в Росії. 20.12.1996 р. [PERSON] уклав договір часткової участі у житловому будівництві на квартиру [ADDRESS] . 13.07.1997 року за спірну квартиру [PERSON] сплатив грошові кошти у розмірі 22 621,50 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. 06.12.2011 р. заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова по справі №2024/2-2374/11 визнано право особистої приватної власності [PERSON] на спірну квартиру. 25.06.2012 р. на підставі зазначеного рішення суду, Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] . 08.09.2012 р. приватним нотаріусом Шостаком О.А, було зареєстровано договір дарування серії ВРТ №070276, згідно якого [PERSON] (дарувальник) передав у власність квартиру [ADDRESS] [PERSON] (обдаровувана). Дружина дарувальника - [PERSON] , згоду на укладення договору дарування не надавала, що не заперечується сторонами. [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина про прийняття якої до Шостої Харківської державної нотаріальної контори подано відповідні заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.09.2016 р. заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06.12.2011 р. по справі №2024/2-2374/11 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 04.04.2018 р. по справі №2024/2-2374/11 заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06.12.2011 р. та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 08.09.2016 р. по справі №2024/2-2374/11 скасовані, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено. Судовими рішеннями Верховного Суду від 04.04.2018 р. по справі №2024/2-2374/11 встановлено, що з 27.08.1962 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Спірне майно придбано [PERSON] за час перебування у шлюбі з [PERSON] . При цьому, Верховний Суд зазначив що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже факт віднесення спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. [PERSON] розпорядилася спірною квартирою, в період коли тривало касаційне оскарження судових рішень по справі №2024/2-2374/11. При цьому, відповідач [PERSON] була залучена до участі у справі №2024/2-2374/11, в якості правонаступника позивача, та була обізнана про таке оскарження. Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.12.2016 р. право власності на спірну квартиру набула [PERSON] . В подальшому [PERSON] , в особі представника за довіреністю [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2017 р. продала спірну квартиру [PERSON] (Т. 1 а.с. 215, т. 2,3 а.с. 109-110). Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири [ADDRESS] станом на момент подання позову та ухвалення рішення по справі є [PERSON] . Надаючи правову оцінку вставленим фактичним обставинам суд зазначає наступне. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Враховуючи, що Верховним Судом заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06.12.2011 р. скасовано, на спірну квартиру на момент укладення договору дарування 08.09.2012 р. поширювався режим спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Зміст вищевказаних норм засвідчує, що відсутність згоди одного із співвласників - подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Зазначений правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у якій Велика Палата відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16. Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду зокрема у постанові від 18.03.2020 № 202/4078/15-ц (61-10711св19). З урахуванням наведеного, слід дійти висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 08.09.2012 р. укладений між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), зареєстрований приватним нотаріусом Шостаком О.А., оскільки вказаний договір укладено без належним чином оформленої згоди [PERSON] , як співвласника, на відчуження спільного майна, що суперечить статті 369 ЦК України та статті 65 СК України. Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. Згідно із частиною першою статті 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 4.21. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Отже, [PERSON] є власником 1/2 (2/4) частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 88,9 кв. метрів та житловою 61,8 кв. метрів, в тому числі на момент укладення спірного договору дарування 08.09.2012 р. В свою чергу, оскільки [PERSON] не мав права відчужувати спірну квартиру без згоди [PERSON] , а відповідний договір є недійсним з моменту його укладення, [PERSON] не набула права власності на спірну квартиру. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відсутність згоди [PERSON] та недійсність договору дарування свідчать про те, що спірна квартира вибула з володіння власників, не з їхньої волі. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 22 своєї постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц (14-376цс18)). Отже, слід дійти висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині витребування 1/2 (2/4) частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 88,9 кв. метрів та житловою 61,8 кв. метрів із чужого незаконного володіння [PERSON] . Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). З огляду на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири на нього поширюються гарантії передбачені ст. 660, 661 ЦК України. При цьому, суд враховує, що власник на користь якого витребовується майно є непрацездатною за віком, має на утриманні сина, інваліда 1 групи, [PERSON] , з 2015 року вимушена в судовому порядку поновлювати свої порушені права. Поряд з цим, законодавство не передбачає інших способів захисту порушених прав власника майна, яке вибуло поза його волею, аніж витребування його у добросовісного набувача. Отже, витребування майна не буде свідчити про покладання на [PERSON] індивідуального та надмірного тягаря, та відповідає вимогам забезпечення «справедливого балансу». Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або з законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. При цьому спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (ст. 1258 ЦК України). [PERSON] помер [INFO] . Згідно матеріалів спадкової справи [PERSON] складено два заповіти: від 03.11.2010 р., яким він заповідав все своє майно [PERSON] та від 24.04.2012 р., яким він заповідав спірну квартиру та грошові кошти на рахунках відкритих на його ім`я [PERSON] . Відповідно до частини першої та четвертої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що особа, спадкодавець, має право у заповіті визначити усі права, обов`язки та майно, що належать йому на момент складання такого заповіту. Проте після смерті особи, на час відкриття спадщини, частина такого майна, яке було визначено заповітом, вже може не належати заповідачу, а тому на момент смерті такої особи визначається чинність заповіту щодо вказаного у ньому майна. Тобто у разі, якщо частина цього майна вже не належить спадкодавцю, то й заповіт у частині такого майна є не чинним. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 201/2796/16-ц. З урахуванням того, що станом на момент відкриття спадщини за [PERSON] спірна квартира не була зареєстрована за спадкодавцем, то в цій частині заповіт є нечинним, а відповідне майно підлягає спадкуванню за законом. [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги та усувають від спадкування інших спадкоємців за законом. Відповідно частка кожного з них складає 1/2 частину від належної [PERSON] частини квартири, тобто 1 х (1/2 х 1/2) = 1/4 часини квартири. Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та задоволення повністю позовних вимог [PERSON] в частині визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом. Щодо витребування цих часток з чужого незаконного володіння, суд вважає такий спосіб захисту не належним та відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зазначена редакція ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набула чинності 16.01.2020 р., тобто вже після відкриття провадження по справі та закриття підготовчого засідання. З урахуванням викладеного суд, з метою ефективного захисту порушених прав позивача та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, вважає за необхідне припинити право власності [PERSON] на 4/4 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 88,9 кв. метрів та житловою 61,8 кв. метрів. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] викладені нею у відзиві та приватного нотаріусу Кошель Т.В. викладені у листах з таких міркувань. Укладення спірного договору дарування без надання згоди [PERSON] , стало можливим лише з урахуванням судового рішення, яке в подальшому було скасоване як незаконне. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Посилання відповідача на те, що [PERSON] не є дружиною померлого [PERSON] спростовуються змістом рішення Верховного Суду від 04.04.2018 р. та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування. З приводу цього Велика Палата Верховного Суду висловилася однозначно, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Що ж до тверджень приватного нотаріусу Кошель Т.В. про законність посвідченого нею правочину, то суд зазначає, що оскільки [PERSON] не мав права відчужувати спірну квартиру, то [PERSON] не набула права власності на неї, а отже всі наступні відчуження також не мали під собою законних підстав. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі заяви представника [PERSON] в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат вирішити в порядку ухвалення додаткового судового рішення.

Outcome: partial