Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок на виконання зобов`язання, що виникло відповідно до договору позики №1 від 03.09.2018 року; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги мотивує тим, що у вересні 2018 року між [PERSON] , як позичальником, та [PERSON] , як позикодавцем, було укладено договір позики № 1 від 03.09.2018 року, на підставі якого позивачем було надано відповідачу позику у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок. Згідно до умов Договору, а саме п.3 Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю грошові кошти у сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок протягом двох років з дати підписання цього Договору, але не пізніше 03 вересня 2020 року. Однак на момент звернення з вказаним позовом, відповідач позивачу грошові кошти не повернув. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2020 року матеріали позовної заяви було передано для розгляду судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року по справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що 03 вересня 2018 року між [PERSON] , як позичальником, та [PERSON] , як позикодавцем, було укладено договір позики № 1 від 03.09.2018 року, на підставі якого позивачем було надано відповідачу позику у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок, що підтверджується копією Договору позики № 1 від 03 вересня 2018 року. Зі змісту вказаного Договору вбачається, а саме у відповідності до п.1, за Договору позики Позикодавець передає у власність Позичальнику 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок, а Позичальник зобов`язується у строк та у порядок, передбаченому цим Договором, повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно до умов Договору, а саме п.3 Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю грошові кошти у сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок протягом двох років з дати підписання цього Договору, але не пізніше 03 вересня 2020 року. Як встановлено у судовому засіданні, та вказане не спростовувалося сторонами у справі, на момент розгляду вказаної справи, відповідач позивачу грошові кошти не повернула. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальник) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що відповідачем порушено зобов`язання за Договором позики № 1 від 03.09.2018 року, відтак відповідач зобов`язаний повернути позивачеві 500 000,00 грн. основного боргу. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість у розмірі 500 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом в порядку ч. 2 ст. 206 ЦПК України роз`яснено сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевірено, чи не суперечить закону визнання відповідачем позову та чи не порушено права, свободи чи інтереси інших осіб у зв`язку з таким визнання. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). З врахуванням тієї обставини, що визнання позовних вимог відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також того, що відповідач свої зобов`язання за Договором позики № 1 від 03.09.2018 року не виконала, а отже з останньої на користь позивача підлягає стягненню: загальний розмір заборгованості у розмірі 500 000,00 грн., суд приймає визнання позовних вимог відповідачем, а відтак позовна заява підлягає задоволенню з ухваленням судового рішення. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та повертає позивачу 50 відсотків судового збору з державного бюджету. На підставі ст.ст. 525, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved