Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому, згідно уточнених позовних вимог просив визнати особистою приватною власністю гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у 1992 році він побудував гараж під [ADDRESS] та розпочав ним користуватися не оформивши право власності на нього. 03 лютого 1995 року він зареєстрував шлюб із відповідачем, в якому перебував до 05 березня 2001 року. У придбанні та будівництві гаражу відповідач жодної участі не брала. На підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради народних депутатів від 27 січня 1999 року № 86 йому 20 лютого 1999 року видано свідоцтво про право власності на гараж, який розташований у [ADDRESS] . В подальшому, рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області вказаному гаражу було присвоєно адресу: [ADDRESS] . При зверненні до приватного нотаріуса для укладання договору купівлі-продажу гаражу позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що право власності на гараж набуто у період шлюбу із [PERSON] , а тому майно є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач як на підставу позову посилається на ту обставину, що спірний гараж був побудований ним до укладення шлюбу із відповідачем, тому є його особистою власністю. Ухвалою суду від 31 грудня 2020 року позовну заяву було залишено без руху. 05 січня 2021 року позивачем було усунено недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 16 січня 2021 року провадження у справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якому підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 03 лютого 1995 року між сторонами укладено шлюб, який розірвано 05 березня 2001 року, що підтверджується відміткою у паспорті [PERSON] /а.с.12-14/. Оскільки шлюб між сторонами було зареєстровано та розірвано до 01 січня 2004 року, спірні правовідносини регулюється нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України). Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ч.1 ст.24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи питання щодо правового статусу майна, суд враховує наступне. Як вбачається з акту державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію від 22 січня 1999 року, «рішенням міськвиконкому від 07 серпня 1992 року № 359» [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаража [ADDRESS]. У вказаному акті зазначено, що будівництво розпочато позивачем у 1992 році і закінчено у 1992 році /а.с.5,6/. На підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів від 27 січня 1999 року № 86 [PERSON] 20 лютого 1999 року видано свідоцтво про право власності на гараж, який розташований у [ADDRESS] /а.с.7,8/. Право власності на гараж зареєстровано 20 лютого 1999 року в КП «Новомосковське МБТІ» за реєстровим номером №603-3, що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлюючому документі. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року, встановлено факт належності позивачу правовстановлюючого документу - Свідоцтва про право власності на гараж, що розташований в [ADDRESS] , видане 20 лютого 1999 року виконавчим комітетом Новомосковської міської ради на підставі рішення виконкому Новомосковської міської ради №86 від 27 січня 1999 року, на ім`я [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області №733/0/6-19 від 20 листопада 2019 року гаражу позивача присвоєно адресу: [ADDRESS] /а.с.18/. 04 грудня 2020 року відомості про право власності позивача на спірний гараж на підставі вказаного рішення суду внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.21/. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України» (в редакція яка була чинна на момент спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Враховуючи зазначені положення законодавства, а також ту обставину, що будівництво спірного гаража було розпочато і закінчено позивачем до укладення шлюбу з відповідачем, проте право власності зареєстровано після реєстрації шлюбу, суд приходить до висновку, що позивачем спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а тому вказаний об`єкт нерухомості не може бути віднесено до спільної сумісної власності подружжя. Постановою приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу від 10 грудня 2020 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо відчуження гаражу з посиланням на ту обставину, що майно було придбане у період шлюбу та може бути об`єктом спільної сумісної власності. Суд погоджується з доводами позивача про те, що вказана обставина позбавляє його можливості реалізувати своє право власності, а тому таке право підлягає захисту в силу положень ст.392 ЦК України. Враховуючи, що позивачем надано переконливі докази на підтвердження того, що зазначений гараж є його особистою приватною власністю, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом визнання гаража особистою приватною власністю позивача. На підставі викладеного і

Outcome: approved