Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просила визнати його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач являється власником вищезазначеної квартири. В ній зареєстрований її син [PERSON] однак там не проживає тривалий час. Реєстрація відповідача слугує перешкодою для отримання позивачем субсидії, що й стало підставою звернення до суду. Ухвалою суду від 27.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 04.11.2019 року [PERSON] подала заяву в якій просила допустити рішення суду до негайного виконання з метою отримання субсидії з листопада 2019 року. Позивач до судового засідання не прибула, однак до суду подала заяву відповідно до якої просила розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, однак до суду подав заяву про визнання позову та про розгляд справи без його участі. Третя особа до судового засідання не з`явився про причини неявки до суду не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] (свідоцтво та договір на 5, 6 а.с.). В квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (довідка на 4 а.с.). [PERSON] не проживає у вищевказаній квартирі з вересня 2003 року (акт на 3 а.с.). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи визнання позовних вимог стороною відповідача і таке визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб, позов про визнання особи такою, що втратила право користування житлом підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; 3) відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, - у межах суми стягнення за один місяць; 4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; 5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; 6) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб; 7) примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу; 8) встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України; 9) надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку; 10) видачу або продовження обмежувального припису. Враховуючи, що нормами закону встановлений вичерпний перелік справ в яких можливе допущення рішення до негайного виконання, та відсутність в даному переліку такої категорії справ як визнання особи такою, що втратила право користування, відсутності доказів необхідності допуску рішення до негайного виконання, - в задоволенні вимог позивача про допущення рішення суду до негайного виконання належить відмовити. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення на користь позивача 384,20 грн в рахунок компенсації сплаченого судового збору. Крім того згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50% сплаченого судового збору, що складає 384,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved