Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду в порядку вимог ст. 405 ЦК України із позовом до колишньої дружини [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , онуки [PERSON] [INFO] , про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що він, [PERSON] , є власником вказаного житлового будинку. Відповідачі зареєстровані в цьому будинку, однак фактично не проживають в ньому з травня 2015 року, в добровільному порядку не знімаються з реєстрації спірного житлового приміщення, оплату за нього та комунальні послуги не провадять, чим порушують його права власника житла на його користування та розпорядження. Особистих речей відповідачів в будинку немає, перешкод в користуванні жилим будинком ні він, ні інші члени його сім`ї не чинили. Донька [PERSON] з онукою [PERSON] виїхали на постійне місце проживання до країни Ізраїль 13.03.2019 року , а колишня дружина [PERSON] зареєстрована та перебуває в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав за заявленими підставами, не заперечував проти розгляду справу у заочному порядку. Відповідачі у судове засідання не з`явилися без повідомлення причин своєї неявки, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, відзив на позов не надали. У зв`язку із зазначеним та відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу в порядку заочного провадження. Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16, і яку суд враховує при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 18.01.1986 року, їх шлюб розірвано заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 25 січня 2016 року, яке набрало законної сили 14 березня 2016 року(а.с.6-7). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності від 17 квітня 1997 року, виданого виконавчим комітетом Кам`яноярузької сільської Ради народних депутатів, жилий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Кам`яноярузької сільської Ради народних депутатів від 11 лютого 1997 року № 2/5(а.с.9). Відповідно до штампу Чугуївського міжміського бюро технічної інвентаризації на цьому свідоцтві зазначений житловий будинок зареєстрований за [PERSON] 30.04.1997 року за реєстровим № 619(а.с. 9 зворот). Згідно довідки № 997 від 21.09.2019 року, виданої виконавчим комітетом Кам`яноярузької сільської ради Чугуївського району Харківської області, згідно записам по господарській книги Кам`яноярузької ради [PERSON] зареєстрований і проживає в домоволодінні [ADDRESS] . Також за цією адресою зареєстровані: [PERSON] -син, [PERSON] -невістка, [PERSON] -онук, [PERSON] -онук, [PERSON] - колишня дружина, [PERSON] -дочка, [PERSON] -онука (а.с.10). Згідно довідки № 998 від 21.09.2019 року, виданої виконавчим комітетом Кам`яноярузької сільської ради Чугуївського району Харківської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані, але не проживають за адресою: [ADDRESS] , з 04.05.2015 року по теперішній час. Склад сім`ї станом на 21.09.2019 року-5 осіб, підстава акт про фактичне місце проживання (не проживання) в селі с. Кам`яна Яруга від 21.09.2019). Відповідно до акту про фактичне місце проживання (не проживання) в селі с. Кам`яна Яруга Чугуївського району Харківської області від 21.09.2019 року, складеного за участю сусідів [PERSON] та [PERSON] , посвідченого депутатом сільської ради [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але фактично не проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8). Згідно копії довідки № 93/2662 від 09.06.2017 року, виданої відділом по питанням міграції відділу поліції «Радянський» Управління внутрішніх справ Російської Федераціїї по місту Челябінську, [PERSON] зареєстрована за місцем проживання з 25.05.2017 року по 25.05.2018 року за адресою: [ADDRESS] , по виданому їй УВС ГУМВС Росії по Челябінській області дозволу на тимчасове проживання № 7172/16 строком дії з 20.02.2017 року по 20.02.2020 року (а.с.12). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищевказане, у цій справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема, КпШС України. Статтею 22 КпШС України (в редакції, чинній на момент придбання спірного житлового будинку) встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Судоми встановлено, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Звертаючись до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, [PERSON] посилався на те, що його колишня дружина [PERSON] та дочка [PERSON] з неповнолітньою онукою, які зареєстровані в спірному будинку, понад рік не проживають у будинку, що відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права їх користування цим житлом. Між тим суд враховує, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та який зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] , придбаний останнім під час шлюбу з відповідачем [PERSON] , тому , відповідно до ст. 22 КпШС України є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже [PERSON] є співвласником вказаного будинку. Учасниками справи не надано до суду доказів припинення права власності відповідача [PERSON] на спірний будинок. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. У зв`язку із встановлених обставин та вищевказаних норм права суд вважає, що відповідач [PERSON] не втратила право власності на вказаний житловий будинок у силу вимог статей 319, 321 ЦК України, і положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на відповідача [PERSON] . Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, і який врахований судом при вирішенні цього спору відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання [PERSON] такої, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] та неповнолітньої дочки останньої [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування спірним житловим будинком, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Під час розгляду справи в суді даних про те, що відповідач [PERSON] проживає в спірній квартирі та користуються нею й під час розгляду зазначеного спору, до суду не надано. Будь-яких даних, які б свідчили про те, що відповідачу [PERSON] з неповнолітньою дочкою [PERSON] , перешкоджали в користуванні вказаним жилим приміщенням, до суду не надано. Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить про те, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. [PERSON] з неповнолітньою дочкою [PERSON] , як член сім`ї власника будинку [PERSON] , набула право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] спільним побутом із [PERSON] не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі вимог ч.2 ст.406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Тому неповнолітню [PERSON] також слід визнати такою, що втратила право користування спірним будинком. Реєстрація відповідача [PERSON] з дитиною [PERSON] в спірному жилому приміщенні перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Outcome: partial