Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

У грудні 2012 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогами до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі280 000,00 грн. Позов мотивований тим, що добровільно відповідач грошові кошти не повернув, тим самим порушив умови договору позики від 28.07.2012 р. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 25.01.2013 прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди та об'єднано з основним позовом. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що ніколи ніяких грошей у [PERSON] він не брав, а розписка була написана внаслідок застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку останнього. Позивач та його представник первісний позов підтримали з підстав викладених в ньому та просили його задовольнити, проти зустрічного позову заперечували. Представник відповідача проти первісного позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Свідок [PERSON] у судовому засіданні13.03.2013 показав, що [PERSON] побив [PERSON] та із застосуванням сили посадив останнього в машину. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 13.03.2013 показав, що він був свідком того, як [PERSON] в офісі писав розписку та йому [PERSON] передав обумовлену суму грошових коштів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 27.03.2013 показав, що будь-якої інформації щодо написання розписки та передачі коштів він не знає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 27.03.2013 показав, що [PERSON] та [PERSON] говорили «на підвищених тонах», але останньому ніхто не погрожував та не застосовував фізичної сили. Відповідач [PERSON], допитаний у судовому засіданні 15.05.2013 в якості свідка, показав, що 27.07.2012 він знаходився у Севастополі та не міг написати розписку у Києві. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 20.08.2014 показав, що перебував з [PERSON] у ділових відносинах, орендував у нього приміщення, не міг віддати гроші йому за оренду та писав [PERSON] під диктовку декілька листів, писав пояснення, що диктував Павленко. Свідок показав, що ніколи не доставляв і не возив до Києва. [PERSON] останній раз бачив в кінці осені 2012. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що правовідносини виникають з договору позики, оформленого у формі розписки та складеного 28.07.2012 р. між сторонами по справі, з якого випливає, що позикодавець [PERSON] передав позичальнику [PERSON] грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн., а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві суму позики до 12.10.2012 р. та зобов'язався у випадку невиконання ним договору виплачувати штрафні санкції у розмірі 10 % в день від загальної суми боргу. Покладені на відповідача зобов'язання щодо повернення суми позики та сплати процентів, останній не виконав. Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилом ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження обставин укладення договору позики позивачем надана розписка. Суд не кваліфікує розписку як договір позики, оскільки остання не містить обов'язкових реквізитів, умов, форми та змісту, передбачених для договору позики. Враховуючи, що розписка свідчить про факт передачі грошових коштів в розмірі 100 000,00 грн., суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення суми боргу є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Разом з тим, суд вважає вимогу позивача про сплату відповідачем штрафних санкцій в розмірі 10 % в день від загальної суми боргу безпідставною, з огляду на таке. Відповідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися серед іншого неустойкою. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Спірні правовідносини виникають з розписки, яка за своїм змістом підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача у борг, проте вона не є договором позики, який розумінні ст. 1048 ЦК України породжує правові наслідки у формі нарахування та стягнення неустойки (штрафу, пені). У зустрічній позовній заяві [PERSON],посилаючись на те, що розписка була написана внаслідок застосування до нього тиску та грошей він не отримував,просить визнати недійсним договір позики у формі розписки. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ухвалою суду від 15.05.2013 р. була призначена судово-технічна експертиза документів. Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 18.07.2014 № 5017/13-34/8170-8172/14-34/8173/14-33 встановлено: 1) Записи та підпис у досліджуваній розписці від імені [PERSON], датованої 28.07.2012 (Т. 1, а. с. 215), виконані кульковою ручкою, спорядженою пастою синьо-фіолетового кольору. 2) У розписці від імені [PERSON], датованої 28.07.2012 (Т. 1, а. с. 215), виявлено ознаки, які можуть свідчити про штучне зістарювання документу внаслідок впливу сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів. 3) Встановити, чи дійсно рукописний текст розписки від імені [PERSON], яка знаходиться на а. с. 215 та датована 28.07.2012, виконано у зазначену дату не видається можливим через наявність ознак штучного зістарювання цієї розписки внаслідок впливу сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів. 4) Встановити абсолютний часу складання розписки від імені [PERSON], яка знаходиться на а. с. 215 та датована 28.07.2012, не видається можливим через наявність ознак штучного зістарювання цієї розписки внаслідок впливу сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав визнання договору недійсним в розумінні ч. 1 ст. 215 ЦК України. Крім того, суд критично відноситься до показів свідків [PERSON], [PERSON],[PERSON],[PERSON], [PERSON] та допитаного в якості свідка [PERSON] оскільки вони є суперечливими, взаємовиключними та спростовуються наведеними вище доказами. У своїй позовній заяві [PERSON] також просить стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зі змісту ст. ст. 10, 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи, що [PERSON] не надав суду належних доказів спричинення йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не довів суду за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) [PERSON] вони заподіяні, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позову щодо стягнення моральної шкоди. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають присудженню понесені та документально підтверджені судові витрати позивача [PERSON] в розмірі1000,00 грн. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial