Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач-1), [PERSON] (надалі - відповідач-2), у якому просив визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 15.09.2015 року, серія та номер 2136, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. в частині дарування 5/100 (п»ять сотих) частин земельної ділянки, загальною площею - 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також визнати за позивачем право власності на вказану частину земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу 5/100 частки житлового будинку в [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П. Відповідно до даного Логовору позивач отримав у власність 5/100 частки житлового будинку по [ADDRESS]. Право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться придбана позивачем частина будинку, до нього не перейшло, оскільки, дана земельна ділянка перебувала під іпотекою Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., 18 червня 2007р. за реєстровим № 2146. На дану земельну ділянку було накладено заборону відчуження нерухомого майна. 15 вересня 2015 року [PERSON], за договором дарування, подарував земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], на якій знаходиться житловий будинок, частка якого перебуває у власності позивача, своєму сину - [PERSON] чим порушив норми ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України. Після зняття іпотеки позивач мав переоформити у власність зазначену частину земельної ділянки, але всупереч вимогам закону [PERSON] не повідомив позивача про вивільнення земельної ділянки із під іпотеки, а подарував її своєму сину. Таким чином, оскільки позивач є власником частини будинку з моменту реєстрації укладеного договору, тобто з 06 липня 2011 року, а отже саме він повинен бути визнаний фактичним власником частини земельної ділянки, яка дорівнює 5/100 від 0,1 га, відповідно до частини будинку, що знаходиться у його власності, а сам договір дарування від 15.09.2015р., в частині відчуження 5/100 даної земельної ділянки просить суд визнати недійсним. В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Відповідач - 1 та представник третьої особи в судове засідання не з»явився з невідомих причин, хоча про дату і час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи у їх відсутність не подавали. Представник відповідача - 2 у судовому засіданні проти позову заперечувала зазначивши, що до розгляду справи по суті готова, з матеріалами ознайомлена, проте просила перенести розгляд справи для особистої участі [PERSON] у даній справі. Суд, вислухавши пояснення присутніх учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Статтте. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що 06 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П., зареєстровано в реєстрі за № 119, відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв і став власником 5/100 часток житлового будинку за номером [ADDRESS] Судом встановлено, що на момент укладання цього договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, частка якого відчужується, перебувала в іпотеці в Акціонерному комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі Іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., 18 червня 2007р. за реєстровим № 2146; на земельну ділянку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., 18 червня 2007 року за реєстровим № 2147 накладено заборону відчуження нерухомого майна. У зв'язку з тим, що на момент укладання цього договору на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, частка якого відчужується, накладено заборону відчуження нерухомого майна, за домовленістю сторін право власності земельної ділянки буде оформлено окремими договорами в майбутньому. Продавець зобов'язується сприяти Покупцеві у здійсненні усіх необхідних дій для належної реєстрації та оформлення відповідних прав Покупця на земельну ділянку. (п. 4 Договору купівлі-продажу). Згідно з ч.1 ст.120 ЗК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Між тим, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 15 вересня 2015 року [PERSON], за договором дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. серія та номер 2136, подарував земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER] на якій знаходиться житловий будинок [PERSON] (а.с 35). Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином з врахуванням п. 4 Договору купівлі-продажу від 06.07.2011р., суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 15.09.2015р., серія та номер 2136, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М. в частині дарування 1/100 (одна сота) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться в по [ADDRESS] в м. Києві. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Пленум Верховного Суду України в п. 18 своїй постанові від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз»яснив, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю») Вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з'ясовувати, зокрема: чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. При цьому, згідно правової позиції ВСУ у справі №6-2цс15, що згідно до ст. 370-1 ЦПК України є обов'язковою для застосування всіма судами, визначено, що відсутності цивільно-правої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 230 ЗК України з огляду на таке. Аналізом змісту статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами зазначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладанні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Приписами ст.328 ЦК України встановлено - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України,доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши встановлені по справі обставини в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із застосуванням правових наслідків недійсності правочину, а саме в частині визнання права власності за [PERSON] на частину земельної ділянки загальною площею - 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним та про визнання права власності на земельну ділянку підлягає задоволенню

Outcome: approved