Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

у грудні 2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просив суд продовжити їй строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] у м. Києві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті у 2003 р. [PERSON] відкрилася спадщина на 1/3 частину належної йому на праві приватної власності квартири. 28.11.2019 із листа який надійшов з Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори їй стало відомо про існування зазначеного заповіту. Вважає, що строк майже 16 років пропущене з поважних причин, оскільки існувала велика відстань між її місцем постійного проживання і місцем знаходження спадкового майна, відсутність обізнанності про наявність заповіту. Також на момент відкриття спадщини вона була неповнолітньою особою, перебувала під опікою спочатку бабусі, а після її смерті у старшої сестри, оскільки мати померла раніше, а батько позбавлений батьківських прав. При ухваленні рішення просила застосувати норми 550 ЦК УРСР який діяв на період складення заповіту. Ухвалою судді від 08.01.2020 відкрито провадження у справі (а.с. 14). Ухвалою суду від 30.01.2020 витребувано копію спадкової справи (а.с. 37). 30.01.2020 ухвалою суду залучено до справи третю особу [PERSON] (а.с. 39). 17.02.2020 третя особа [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, зазначивши, що позовні вимоги не відповідають фактичним обставинам справи, є надуманими, не підтвердженими належними та допустимими доказами, оскільки єдиний аргумент як юридична необізнаність позивача майже 16 років не є аргументом для задоволення позовних вимог (а.с. 55-59). 10.03.2020 позивачем на адресу суду надіслано відповідь на відзив, зазначивши, що доводи викладені у відповіді на відзив необґрунтовані, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути взяті судом до уваги при прийняті рішення по справі (а.с. 138-140). 30.03.2020 третьою особою на адресу суду надіслано заперечення на відповідь на відзив від 06.03.2020, яка до суду надійшла 10.03.2020, обґрунтовуючи тим, що позивач лише з 2006 року проживала у іншому населеному пункті, а тому могла знати про існування складеного заповіту. Посилаючись на практику ВС постанова від 26.06.2019 у справі №565/1145/17 просять відмовити у позовних вимогах (а.с. 149-151). 28.02.2020 та 12.03.2020 третьою особою подано клопотання про витребування доказів, але судом не прийнято до уваги, оскільки витребувані документи не стосуються предмета позову (а.с. 132, 145). Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином. Надіслано заяву про слухання справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 157). Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, заяви про слухання справи без їх участі не надіслано. Треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора та [PERSON] у судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, заяви про слухання справи без їх участі або про оголошення перерви у судовому засіданні не надіслано. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. удом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] (а.с. 72). 18.04.2002 [PERSON] склав заповіт на ім`я своєї онуки [PERSON] на 1/3 частину квартири під [ADDRESS] (а.с. 71). Заповіт посвідчено державним нотаріусом Зубченко Л.С. Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори. 10.09.2015 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після якого у позивача змінено прізвище на [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до ст. 1255 ЦК України, нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. 02.06.2003 до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на майно, яке залишилося після смерті батька [PERSON] звернувся син [PERSON] (а.с. 67). 02.06.2003 заведена спадкова справа за №850/03 (а.с. 66-129). Також судом встановлено і ніким не оспорюється, що позивач на час відкриття спадщини постійно разом з спадкодавцем [PERSON] не проживала. Нотаріусом не зроблено відповідно до матеріалів спадкової справи оголошення у пресі інформації про наявність заповіту на користь позивача. Правові відносини виникли у період здійснення заповіту 18.04.2002. Згідно ст.ст. 1223, 1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Спадкодавець помер. Позивач не звернулася своєчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки не знала про існування заповіту. Зворотного по справі не доведено. Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 06.09.2017 у справі № 6-496цс17, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Згідно з пунктами 7, 209, 188, 214 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 283/8882 (чинних на час виникнення спірних правовідносин), довідки про заповіти (про наявність заповіту, його зміст та ін.) видаються особам, щодо яких було складено заповіт, а також органам, переліченим в абзаці третьому пункту 7, та спадкоємцям за законом тільки після смерті заповідача за умови подання свідоцтва про його смерть. При підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє: факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, наявність та чинність спадкового договору, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво; перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Отже, Закон пов`язує виникнення у нотаріуса або особи, уповноваженої на вчинення нотаріальних дій, обов`язку здійснювати дії щодо сповіщення спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме, з моментом заведення спадкової справи, чому передує звернення спадкоємця із заявою про прийняття спадщини. 18.11.2019 вих. 7823/02-14 на адресу позивача від завідуючої Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшов лист-повідомлення про існування на її ім`я заповіту (а.с. 108), оскільки 20.11.2018 вих. 758/02-14 на адресу Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшов лист від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шандиби Л.І. з якого вбачається, що у зв`язку із заведеною спадковою справою №12/2017 до майна померлої [INFO] [PERSON] , зі слів спадкоємців стало відомо, що після померлого [INFO] помер її батько [PERSON] (спадкова справа №873/04 заведена Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 03.06.2004), який подав заяву про прийняття спадщини після померлого [INFO] свого батька [PERSON] (спадкова справа №850/03 заведена Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 02.06.2003) (а.с.88). 06.12.2019 до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на майно, яке залишилося після смерті дідуся [PERSON] звернулася позивач [PERSON] (а.с. 109). 06.12.2019 вих. 8158/02-33 позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із пропуском передбачений законодавством шестимісячного строку встановленого для прийняття спадщини після смерті (а.с. 114). Суд вважає, що позивач пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки вона на момент відкриття спадщини була неповнолітньою, перебувала під опікою бабусі після смерті матері та позбавлення батька батьківських прав (а.с. 60), проживала цілодобово у школі-інтернаті № 20 у м.Києві (а.с. 61) та не проживала зі спадкодавцем на момент смерті. На момент направлення листа-повідомлення від нотаріальної контори проживала на значній відстані в іншій області, а саме у с. Хомутець Брусилівського району Житомирської області, а тому об`єктивно не могла знати про наявність на її ім`я заповіту. Отже, у межах шестимісячного строку позивач не вчиняла дій, спрямованих на прийняття спадщини, оскільки не знала про наявність заповіту. Про існування заповіту позивачу стало відомо лише після спливу шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 81 ЦПК України - у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Вказуючи третьою особою на обізнаність позивача про наявність заповіту, відповідач та третя особа не надали суду будь-яких доказів, які об`єктивно вказують на обізнаність спадкоємця про заповіт, складений на її ім`я. Позивач зазначила, що вона пропустила строк для прийняття спадщини, оскільки не знала про наявність заповіту на її ім`я, що і є поважною причиною пропуску строку. Докази можуть бути надані для підтвердження наявності чи відсутності певної обставини. Необізнаність є людським фактором, наявність якого не дає змоги володіти певною інформацією через незалежні від волі особи обставини, а тому вона не може бути підтверджена відповідними доказами. У той же час факт необізнаності особи про наявність заповіту може бути спростовано шляхом надання суду інших доказів, що свідчать про протилежні обставини, однак матеріали справи таких доказів не містять. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява №4909/04). Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved