Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

У вересні\~2019\~року позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] , в якій постійно мешкала зі своїм чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] . З 29.08.2003 по 2012 рік [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а тому мешкав відповідно окремо в квартирі дружини. У шлюбі в них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яку також зареєстрували у спірній квартирі. 29.01.2015 між позивачем та [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] було помилково укладено договір дарування спірної квартири, який постановою Миколаївського апеляційного суду від 26.02.2019 було визнано недійсним. З моменту укладення договору дарування та визнання його недійсним, поки йшли судові розгляди у декількох інстанціях, [PERSON] самоправно, без дозволу позивача, зареєстрував у спірній квартирі нову дружину [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також, позивач зазначила, що після укладення договору дарування, відповідач змінив замки на вхідних дверях та перешкоджав їй та рідному батьку у доступі до своєї квартири та особистих речей, тим самим фактично залишив свою матір без житла, знаючи що вона хворіє на цукровий діабет і потребує догляду, ліків і швидкий доступ до лікарні. Весь цей час батьки вимушені були мешкати у дачному будиночку с. Баловне СТ «Підлісне», в якому немає ні опалення, ні комунікацій, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду для відновлення своїх порушених прав. Так рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02.10.2018 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення у спірну квартиру було задоволено, а у задоволенні його зустрічних вимог про визнання позивача такою, що втратила право користування спірною квартирою було відмовлено. Після визнання вищевказаного договору дарування недійсним та після вселення позивача до її квартири у судовому порядку, відповідачі добровільно і самостійно, без домовленості із позивачем, зібрали всі свої особисті речі і виїхали у невідомому напрямку та більше не поверталися. Вони не намагалися вселитися до квартири і взагалі жодних спроб повернутися до квартири не виявили. Перешкод у проживанні при цьому їм ніхто не чинив. Оскільки спірна квартира є єдиним житлом позивача, відповідачі в ній не проживають, комунальні послуги не сплачують, їх особисті речі та майно в квартирі відсутні, позивач вважає, що існують всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09.12.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 08.09.2020 на 15:30 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності та відсутності позивача, за наявними у справі доказами, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, в порядку, визначеному частинами п`ятою та восьмою статті 128 ЦПК України. Представник третьої особи надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог\~статті 247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи \~і оцінивши\~наявні в\~ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2001 та рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.03.2014, на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, довідка №190713460 від 28.11.2019. Згідно довідки Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 14.07.2016 №1672, станом на 14.07.2016 за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (донька [PERSON] ). Судом встановлено, що в січні 2017 року позивач зверталась до Ленінського суду міста Миколаєва з позовом в якому просила усунуту їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом вселення, в свою чергу відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати позивача такою, що втратила право користування спірною квартирою. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02.10.2018, яка постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.11.2018 було залишено без змін, позовні вимоги [PERSON] було задоволено, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Вищевказаним рішенням суду встановлено, що [PERSON] з квітня 2016 року не пускав позивача до спірної квартири, не віддавав їй речі, одяг, змінив замки до квартири, тим самим чинив перешкоди у користуванні його матір`ю квартирою, де вона проживала та в якій вона зареєстрована. Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що 29.01.2015 між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Черніковою О.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 36. Проте постановою Миколаївського апеляційного суду від 26.02.2019 вказаний договір дарування було визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру. Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №19.03.03-24Д/2413/19 від 15.07.2019 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно акту про відсутність проживання за місцем реєстрації від 10.05.2019, засвідченого сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] з 28.02.2019 виїхали зі всіма особистими речами з вищевказаної квартири і в ній не проживають, виїхали в невідомому напрямку, нової адреси не залишали. Крім того, у вказаному акті зазначено, що в спірній квартирі проживають батьки [PERSON] [PERSON] і [PERSON] , саме вони сплачують комунальні послуги і утримують квартиру в житловому стані. З відповіді Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 05.06.2019 вбачається, в ході проведення перевірки за заявою [PERSON] факт не проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтвердили сусіди [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні 30.06.2020 вказували на те, що в 2016 році [PERSON] перешкоджав матері та батькові проживати у квартирі, змінив замки. З лютого 2019 року відповідачі в спірній квартирі більше не з`являвся, виїхали добровільно, їх особистих речей в квартирі немає, повернутися до квартири не намагалися. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстровані відповідачі, які за вказаною адресою не проживають понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратили право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню у спосіб, вказаний позивачем. Відповідно до положень статей 137, 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. За правилами статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.\~ Згідно пункту 2 частини другої статті 141\~ЦПК України\~інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову\~на відповідача. Судом встановлено, що з метою отримання правової допомоги щодо ведення вказаної справи позивачем було укладено Договір про надання правової допомоги від 24.07.2019 з адвокатом Долговою Л.В. Згідно розрахунку витрат на правничу допомогу адвоката від 08.09.2020 та квитанцій до прибуткового касового ордера від 24.07.2019 та від 01.07.2020, відповідачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах. Крім того, на підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved