Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

У грудні 2014 року представник позивачки [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з нього на користь позивачки суму інфляційних втрат у розмірі 50260 грн., а також три проценти річних від суми боргу в розмірі 18074 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що вироком Жовтневого райсуду м. Маріуполя від 01.11.2007 року, який набрав законної сили 19.11.2007 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки, з випробуванням на 3 роки. Крім того, вказаним вироком стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування матеріальних збитків - 25000 грн. та на відшкодування моральної шкоди - 45000 грн. Станом на 19.11.2014 року відповідачем кошти з вищевказаних сум не сплачено. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. У ході судового розгляду представник позивачки уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму інфляційних втрат у розмірі 104231 грн., а також три проценти річних від суми боргу в розмірі 6457,50 грн. та судові витрати Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її присутності за участю її представника за довіреністю. Представник позивачки у судове засідання не з'явилася, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у зв'язку з неявкою відповідача. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу заочно у порядку ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Жовтневого райсуду м. Маріуполя від 01.11.2007 року, який набрав законної сили 19.11.2007 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено кримінальне покарання. Також цим вироком задоволено цивільний позов [PERSON] про відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди й стягнуто з [PERSON] на її користь у якості відшкодування матеріальних збитків - 25000 грн. та у якості відшкодування моральної шкоди - 45000 грн. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Зобов'язання про виплату стягнутої вироком суду шкоди, завданої злочином, зводиться до сплати грошей, а відтак, є грошовим зобов'язанням. Згідно ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Відповідач не виконав зобов'язання по сплаті боргу, тому наявні підстави для стягнення з нього інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми за період прострочення. Три проценти річних від простроченої суми за період з 19.11.2007 року (дата набрання вироком законної сили) по 15.12.2014 згідно розрахунків позивача становить 6457,50 грн. Сума інфляційних втрат простроченого зобов'язання за період 19.11.2007 року по 19.11.2014 року згідно представленого розрахунку позивача становить 104231 грн. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного, на користь позивачки з відповідача слід стягнути за період з 19.11.2007 року по 15.12.2014 три проценти річних у розмірі 6457,50 грн. та 104231 грн. інфляційних втрат за період з 19.11.2007 року по 19.11.2014 року. Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких зокрема відносяться витрати на правову допомогу. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Представником позивачки надано рахунок-фактуру ФОП [PERSON] №10 від 13.10.2014 року на суму 3417,20 грн. за консультацію, складання позовної заяви та представництво у суді. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. На підставі ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. При цьому така особа має право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів та бути присутнім у судовому засіданні. Представник особи, яка бере участь у справі має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачено статтями 26, 42 ЦПК України і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу. За змістом зазначених норм закону витрати, пов'язані з оплатою участі у справі представника сторін не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України. Що ж до надання позивачці правової допомоги, не пов'язаної з представництвом у суді, то їхня вартість ані в договорі, ані в позовній заяві чи іншому документі не визначена. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В матеріалах справи відсутні будь-які дані про обсяг правової допомоги та її вартість, розрахунки на підтвердження надання таких послуг. Крім того, у наявному в матеріалах справи рахунку-фактурі відсутні посилання на те, кому, за якою справою надавалась правова допомога, кому виставлений вказаний рахунок-фактура. Також відсутні відомості щодо фактичної оплати вказаного рахунку. За таких обставин, відсутні підстави стягувати з відповідача на користь позивачки 3417,20 грн. витрат на правову допомогу. Позивачка звернулась до суду з позовом, який має вимоги майнового характеру, ціна позову після уточнення позовних вимог - 110688,85 грн. При зверненні до суду з позовом нею був сплачений судовий збір в розмірі 683,44 грн., в той час як необхідно було сплатити 1106,89 грн. Таким чином позивачкою недоплачений судовий збір в розмірі 423,45 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved