Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

У грудні 2015 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в загальному розмірі 6289,31 грн. На обґрунтування позову зазначила, що між нею та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження чого відповідач надав розписку від 17 червня 2015 р. на суму 6000 грн. [PERSON] зобов'язався повернути позику до 18 вересня 2015 р., проте борг не повернув, від виконання свого зобов'язання він ухиляється. Вона також має право на одержання від боржника процентів, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивач [PERSON] подала письмове клопотання про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання, проте в судове засідання він повторно не з'явився, про причини неявки не повідомив, письмових заперечень на позов не подав. Враховуючи неявку відповідача в судове засідання, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Нез'явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши наявні у справі докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 17 червня 2015 р. відповідач [PERSON] взяв у борг у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 грн., зобов'язавшись повернути борг на протязі трьох місяців, що підтверджується власноручною розпискою відповідача про одержання грошей (а.с. 4). З огляду на положення частини 2 статті 1047 ЦК України, розписка [PERSON], яка посвідчує передання йому [PERSON] грошових коштів, розцінюються судом як доказ укладення між сторонами договору позики. Правовідносини, які випливають з договору позики, врегульовані нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до положень частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов'язковим для виконання сторонами. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] своїх грошових зобов'язань у встановлений строк не виконав, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки відповідача. Невиконання позичальником договірного зобов'язання у встановлений строк є підставою для судового захисту порушеного права позикодавця шляхом примусового стягнення суми позики. Частиною 1 статті 1048 цього Кодексу передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В 2015 р. облікова ставка Національного банку України становила: з 28.08.- 27%, з 25.09.- 22%. Оскільки позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача проценти з застосуванням процентної ставки в розмірі 22% і лише за 80 днів прострочення повернення позики (станом на 6 грудня 2015 р.), а вимог про стягнення процентів за весь період користування позикою вона не заявила, суд, розглядаючи позов межах позовних вимог, вважає обґрунтованою вимогу про стягнення процентів в розмірі 289,31 грн. Враховуючи, що рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 88 ЦПК України присуджує позивачу з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved