Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

У грудні 2014 року позивач пред'явила через суд зазначений позов до відповідача, посилаючись на те, що вони з відповідачем є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO], проте після розірвання шлюбу 22 квітня 2014 року відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та перешкоджає дитині проживати у приміщенні, де вона зареєстрована - в квартирі [ADDRESS], всіляко намагається позбавити позивача і дитину можливості користуватися власним житлом, вчиняє постійні сварки, погрожує фізичною розправою дитині і позивачу, що змусило їх з дитиною переїхати проживати до подруги [PERSON], матеріально дитину не утримує, хоч працює і отримує достатній дохід, аліментів за рішенням суду не сплачує, не спілкується, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, не виявляє інтересу, тому позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав по відношенню його дитини [PERSON], [INFO]; виселити відповідача з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], в якому зареєстрована дитина [PERSON] Ухвалою суду від 15 січня 2015 року в порядку ст. 126 ЦПК України позовні вимоги роз?єднані та виділено в окреме провадження позовні вимоги [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради, про виселення з житлового приміщення, в якому зареєстрована дитина. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - органу опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради Булоус Я.І., позов підтримала у повному обсязі, пояснивши, що органом опіки та піклування на підставі з'ясованих обставин призначались неодноразово засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі, на які відповідач, належним чином повідомлений, не з'являвся, після чого рішенням Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради від 19 грудня 2014 року затверджений висновок про доцільність позбавлення батьківських прав батька відносно доньки [PERSON] з підстав ухилення останнього від виконання своїх батьківських обов?язків. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, заперечуючи тим, що у відповідача з донькою нормальні дружні відносини, він про неї піклується, цікавиться її успіхами, сприяє розвитку, забирає по можливості з дитячого садка, організовує прогулянки, відвідує ігрові заклади і майданчики, проте після розірвання шлюбу позивач усіляко намагається його виселити з квартири [ADDRESS], перешкоджає у спілкування з дитиною та погрожує позбавленням батьківських прав у разі відмови покинути вказану квартиру, а орган опіки і піклування при розгляді питання про позбавлення його батьківських прав навіть не повідомив про засідання комісії, не заслухав пояснень і не прийняв доказів батька на спростування тверджень позивача, прийнявши безпідставне і необґрунтоване рішення 19 грудня 2014 року, тому просили в задоволенні позову відмовити. Прокурор в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала тим, що наведені в позовній заяві обставини та представлені доказі свідчать про негативне ставлення відповідача до позивача, а не до дитини [PERSON], тому просила в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою в судовому засіданні показала, що є матір?ю позивача та їй відомі обставини ставлення відповідача до їх спільної доньки [PERSON], оскільки дитина часто хворіла і вона як лікар у зв?язку з цим регулярно приїжджала з м. Знам?янка Кіровоградської області до м. Дніпропетровська, на декілька днів і більше, а з січня по червень 2012 року, у січні-квітні 2014 року взагалі жила разом з дочкою, відповідачем та дитиною в м. Дніпропетровську. Так, коли [PERSON] подала заяву про розірвання шлюбу, [PERSON] при дитині став вмикати газ в квартирі, погрожувати вибухом, що дочка розповідала по телефону одразу після цих подій, будучи наляканою за життя дитини і своє. З квітня 2014 року вона як мати стала постійно, щонайменше раз на тиждень, приїжджати до доньки в Дніпропетровськ, щоб її підтримати, а також у зв?язку з медичним наглядом та підтриманням здоров?я онуки, проте за цей час [PERSON] ні разу не поцікавився дитиною та окрім образ на адресу [PERSON] та неї нічого не вчиняв. Коли в кінці осені 2014 року вони прийшли разом з донькою і дитиною вручити запрошення на комісію опікунської ради, то [PERSON] у квартирі [ADDRESS] знаходився сам, проте до дитини навіть не повернувся, не підійшов. Така сама ситуація склалася у лютому 2015 року, коли вони з дитиною були на вулиці, а [PERSON] зустрівши їх навіть не привітався з донькою. Внаслідок постійних образ, сварок, побоїв донька змушена була із своєї власної квартири разом з донькою переїхати до подруги. Крім того, за весь час після розірвання шлюбу вона ніколи не бачила і не чула, щоб [PERSON] давав якісь кошти на утримання дитини, приходив до дитячого садка, приймав участь в дитячих святах у садку, ніколи не намагався зустрітися з дитиною, ніколи не цікавився здоров?ям [PERSON], яку у травні 2014 року для ретельного обстеження і лікування вона забрала до себе у м. Знам?янка, де як лікар проводила її лікування. Також свідок додала, що усі подробиці стосунків та відношення відповідача до позивача з дитиною після травня 2014 року їй відомі загалом зі слів дочки. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що її подруга [PERSON] з дитиною [PERSON] проживала у неї вдома з квітня 2014 року а у травні взагалі перевезла до її квартири речі, оскільки в своїй квартирі на вул. Набережній Леніна у м. Дніпропетровську невзмозі була проживати через постійні сварки і погрози життю з боку її колишнього чоловіка [PERSON], з яким вона, як подруга сім?ї, знайома з 2007 року. Після того, як [PERSON] стала проживати у неї в квартирі на вул. Героїв Сталінграду в м. Дніпропетровську [PERSON] ні разу не приїжджав до дитини, не спілкувався, не телефонував з метою зустрічі з дитиною, грошей на дитину не давав, при цьому дитина [PERSON] ніколи не запитувала про батька, не пригадувала його. Також вона ніколи не бачила, щоб [PERSON] забирав дитину з садочка, був на святах у дитячому закладі. Свідок [PERSON], будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що є сусідом [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] і [PERSON] іноді просить забрати дитину [PERSON] з дитячого садочка і трохи з нею погуляти, доки вона прийде з роботи або привести на роботу до [PERSON] При цьому, коли [PERSON] говорила [PERSON], що її з дитячого садочка забере батько [PERSON], дитина починала плакати та говорити, що хоче до мами. Про те, щоб забирати дитину з дитячого садочка з [PERSON] існувала домовленість ще до розірвання шлюбу між сторонами, а після розлучення і переїзду [PERSON] до іншої квартири, він частіше став забирати дитину з садка. Так, 20 жовтня 2014 року забравши дитину із садочка вони разом гуляли у дворі будинку коли до них підійшов [PERSON], пояснивши, що дитину забере сам, проте після телефонної розмови з [PERSON] свідок відмовив і дитина залишилася з разом з ним, оскільки домовленість з [PERSON] була про те, щоб дитину забрати із садочка і віддати матері. Більше він ніколи не бачив, щоб [PERSON] цікавився дитиною, забирав із дитячого садочка. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що познайомилась з [PERSON] роки два тому, коли зі своєю дитиною гуляла в парку, а він гуляв зі своєю дитиною там само. Також, у серпні і на День Міста у вересні 2014 році вони зустрічалися на Набережній Леніна, в парку ім. Глоби з дітьми, щоб погуляти, в подальшому у листопаді 2014 року. При цьому, [PERSON] дуже добре ставився до доньки [PERSON], вона радісно з ним спілкувалася, не вередувала, вони грали разом, він купував їй іграшки, морозиво, солодощі, дуже добре про неї відзивався. Останній раз з [PERSON] вони бачилися у грудні 2014 року 2, 3 грудня ввечері, а 4 грудня гуляли до 22-00 год. і [PERSON] розповідав, що у нього з колишньою дружиною конфлікти, в тому числі і з приводу спілкування з дитиною, зокрема, коли він телефонував при ній, то йому відмовили у зустрічні з донькою. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що є матір?ю відповідача [PERSON] та їй добре відомі стосунки з позивачем та їх дитиною [PERSON]. Так, до розірвання шлюбу у [PERSON] з [PERSON] були добрі сімейні стосунки, [PERSON] піклувався про сім?ю і про доньку, проте після розірвання шлюбу [PERSON] перестала давати [PERSON] дитину, стала чинити перешкоди у спілкуванні з донькою, особливо з вересня 2014 року. Про всі обставини того, як [PERSON] намагався зустрітися з донькою, погуляти з нею їй відомо зі слів [PERSON], а решту бачила сама, коли приїздила в гості приблизно раз на півроку. Коли в грудні 2014 року вона приїхала до сина в гості на вул. Набережну Леніна в м. Дніпропетровську, то [PERSON] з матір?ю прийшли за речами та стали кричати, сваритися з [PERSON]. Також їй відомо, що [PERSON] давав [PERSON] гроші на дитину, забирав дитину з садочка, про що він їй розповідав по телефону. Останній раз онуку вона бачила приблизно рік тому, оскільки наразі [PERSON] не дає можливості спілкуватися з дитиною навіть їй як бабусі. Суд, вислухавши сторони та їх представників, представника третьої особи на стороні позивача, прокурора, показання свідків, дослідивши наявні письмові докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2008 року по 03 травня 2014 року, що встановлено рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровську від 23 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 03 травня 2014 року (а.с.10). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Кіровським відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ 29 липня 2009 року серії [NUMBER] (а.с.11). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлюють обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. У ст. 150 СК України (ч.1, 3) встановлені обов'язки батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до роз'яснень, даних в п.п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З аналізу наведених норм матеріального права слідує, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, і ця міра застосовується судом тоді, коли всі інші заходи впливу виявились безрезультатними. Звідси, пред'явленню позову про позбавлення батьківських прав передує велика профілактична, попереджувальна робота з неблагополучними батьками. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що батько ухиляється від їх виконання, що таким буде лише за встановлення його впертого та систематичного, незважаючи на всі міри попередження, продовження невиконання свого батьківського обов'язку. Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2014 року, що набрало законної сили 06 грудня 2014 року, позов [PERSON] задоволено; змінено розмір аліментів стягуваних з [PERSON] на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], визначивши до стягнення щомісяця з [PERSON], на користь [PERSON] на утримання малолітньої доньки [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до повноліття дитини, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття (а.с.251-253). На виконання даного рішення судом 06 грудня 2014 року виданий виконавчий лист №203/6329/14-ц, пред?явлений позивачем до примусового виконання в Кіровський ВДВС Дніпропетровського МУЮ, в ході виконання якого за [PERSON] станом на 01 червня 2015 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня, що підтверджується довідкою державного виконавця від 16 червня 2015 року №13602/06-41/97 (а.с.233). Також судом встановлено, що за позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Іщенко Н.Д. 31 березня 2004 року, зареєстровано 06 травня 2004 року право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.12, 13). За даними довідки КП «Житлове господарство Кіровського району» ДМР від 02 грудня 2014 року №5196 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.14), що узгоджується з даними довідки адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 12 січня 2015 року (а.с.56). Також судом встановлено, що відповідач займається суспільно корисною працею, працює комірником в ТОВ «Ароматєка» з 04 вересня 2012 року, де регулярно отримує заробітну плату в розмірі 1300,00 грн. на місяць, про що свідчить довідка про доходи від 21 січня 2015 року №04 (а.с.95). За місцем роботи відповідач характеризується позитивно (а.с. 94), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, про що до матеріалів справи долучені відповідні довідки КЗ «Дніпропетровськ спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР» від 22 січня 2015 року, КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР» від 22 січня 2015 року №0483 (а.с.96, 108). Одночасно судом встановлено, що постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2014 року, яка набрала законної сили 17 березня 2014 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 кУпАП та на нього накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 85,00 грн. в дохід держави (а.с.17). Висновком органу опіки і піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради від 19 грудня 2014 року №16/436, затвердженим рішенням райради, визнано доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.48) відповідно до ст. 164 СК України з підстав ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Разом з тим, до висновку не додані документи на підтвердження дійсної профілактичної та попереджувальної роботи з відповідачем, як і доказів, які свідчать про систематичність, умисел та зневагу до своїх батьківських обов'язків відносно дитини. Вирішуючи спір у даній справі судом встановлено, що між сторонами у справі виникли вкрай конфліктні взаємини з приводу минулих обставин спільного проживання як подружжя, наявність взаємних звинувачень сторін, що також підтвердили усі допитані судом свідки, які показали, що через конфліктні відносини позивач з дитиною забрала речі і поїхала з власної квартири в інше житло, що саме неврівноважена, агресивна поведінка відповідача відносно позивача стала причиною сварок з приводу побачень з дитиною, що узгоджується з фактично встановленими обставинами відсутності регулярного спілкування батька з дитиною з листопада-грудня 2014 року. При цьому, встановлені судом обставини наявності гострого конфлікту між сторонами, мотиви такого конфлікту, особистої неприязні відповідача до позивача, вчинення стосовно позивача насильства в сім'ї, сварок, що повністю узгоджується з показанням свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], є предметом взаємовідносин позивача та відповідача і не свідчать про взаємовідносини відповідача з донькою та про факти вчинення ним умисних дій, спрямованих на невиконання своїх батьківських обов'язків відносно малолітньої доньки [PERSON]. Доводи позивача в обґрунтування позовних вимог про те, що обставини ухилення від виконання батьківських обов?язків підтверджуються притягненням відповідача до адміністративної відповідальності, неодноразовими зверненнями позивача до райвідділу міліції з приводу хуліганських дій відповідача, суд до уваги не приймає, оскільки до райвідділу міліції позивач зверталася 01 лютого 2014 року, 04 листопада 2014 року з приводу хуліганських дій, вчинених відповідачем відносно неї, а не відносно дитини [PERSON], про що свідчать висновки Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10 лютого та від 04 листопада 2014 року про закінчення перевірки за фактом звернень з заявами (а.с.173, 175-зворот) і так само постановою суду відповідач визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП за обставинами вчинення [PERSON] сімейної сварки з дружною [PERSON] (а.с.172), а не вчинення насильства в сім'ї відносно дитини [PERSON]. При цьому, суд зважає на те, що в свою чергу [PERSON] 10 березня 2014 року звернувся з заявою про надходження на його адресу погроз від тещі [PERSON], що також підтверджується висновком Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 19 березня 2014 року про проведення перевірки за фактом звернення з заявою (а.с.193). А відтак, наведені обставини свідчать про наявність гострого конфлікту між сторонами, як колишнім подружжям, відсутність поваги та зневагу один одного, що не свідчить про ухилення відповідача від виконання батьківських обов?язків відносно дитини, хоч опосередковано і впливає на емоційний стан останньої. Доводи позивача про те, що відповідач ухиляється від матеріального утримання дитини доказами відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджені, а показання свідків про ці обставини відомі останнім лише зі слів позивача у зв'язку з чим до уваги судом не приймаються, натомість наведені обставини спростовуються наявною в матеріалах справи довідкою Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 16 червня 2015 року про відсутність заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки [PERSON]. Разом з тим, суд не приймає до уваги представлені суду фотокартки за всі періоди спільного життя, на яких відповідач зображений з дитиною в підтвердження регулярного спілкування з донькою, оскільки виконання батьківських обов'язків відносно дитини в період до розірвання шлюбу не є предметом доказування у справі, а за період після розірвання шлюбу відповідач представив лише фотокартки на яких відображені обставини святкування дня міста у 2014 році, тому лише ці фотографії приймаються судом до уваги в підтвердження ставлення відповідача до дитини. Також не приймаються до уваги судом доводи відповідача про регулярне надання позивачу коштів на утримання дитини, оскільки доказів таких обставин відповідач відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не представив, відсутні такі і в матеріалах справи. Встановлена у судовому засіданні і визнана сторонами наявність конфлікту між колишнім подружжям (батьками дитини) щодо часу, способу та порядку спілкування з дитиною, свідчить про те, що такі обставини створювали труднощі у реалізації відповідачем прав батька, а дитина та забезпечення і реалізація її найвищих інтересів через це стали заручниками зіткнення особистісних мотивів матері і батька, що в сукупності спростовує твердження позивача про прямий умисел відповідача на ухилення від спілкування та виховання дитини. Крім того, розв?язуючи спір, суд не може прийняти до уваги висновок органу опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради від 19 грудня 2014 року, складений відповідно до ст. 19 СК України, про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки висновок не містить викладення обставин, які б свідчили про умисне невиконання батьком своїх батьківських обов?язків відносно малолітньої дитини щодо утримання, виховання, спілкування, а містить лише опис обставин наявності конфлікту між [PERSON] та [PERSON] особистого характеру, з приводу порядку спілкування з дитиною, у зв?язку з чим суд приходить до висновку про неповне з?ясування фактичних обставин третьою особою при розгляді даного питання. Крім того, належить відзначити, що висновок не містить посилання на норму права, передбачену СК України, на підставі якої особа позбавляється батьківських, а містить лише загальне посилання на статтю 164 СК України, що є недопустимим, оскільки вказана стаття передбачає виключний конкретний перелік підстав у частині 1 статті, кожна з яких як підстава для позбавлення таких прав повинна доводитися відповідними доказами. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв'язок їх в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову згідно п.2 ч.1 ст. 164 СК України, виходячи з того, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження факти систематичних, свідомих умисних діянь, тобто ухилення, батька від виконання обов'язків з виховання дитини, незважаючи на всі заходи попередження, та продовження ним не виконання своїх батьківських обов'язків. За правилами ст.88 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed