Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] Новартіс Консьюмер Хелт [PERSON]А. (Швейцарія) (далі [PERSON] Новартіс), у якому, враховуючи зміну та уточнення позовних вимог, просила: визнати незаконним і скасувати наказ №\~60-к від 24 листопада 2014 року, виданий головою Представництва [PERSON] Новартіс Консьюмер Хелт [PERSON]А. (Швейцарія) в Україні (далі Представництво [PERSON]) про звільнення її з роботи з посади фінансового менеджера даного Представництва на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату; визнати незаконним і скасувати п. 4.3 наказу №\~224і від 24 листопада 2014 року, виданого Державним підприємством Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв про звільнення її з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з посади фінансового менеджера вказаного Представництва; змінити дату і формулювання причини звільнення з роботи в Представництві [PERSON] та вважати її звільненою за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 05 жовтня 2015 року; стягнути з [PERSON] Новартіс на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 279451 грн. 47 коп. та моральну шкоду в розмірі 100000 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 38257 грн. (т. 2 а. с. 61-70). В обґрунтування позову зазначала, що 01 грудня 2008 року згідно із наказом №\~108і її було прийнято на роботу на посаді фінансового менеджера в Представництво [PERSON]. Відповідно до наказу №\~02-ОТП-Д від 16 лютого 2012 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років з 16 лютого 2012 року по 22 листопада 2014 року. 30 жовтня 2014 року по телефону повідомила голову Представництва [PERSON] про те, що з 24 листопада 2014 року вона приступає до виконання своїх трудових обовязків. 24 листопада 2014 року до роботи в Представництві [PERSON] вона приступити не змогла. Цього дня голова Представництва [PERSON] [PERSON] вручив їй повідомлення про звільнення з роботи у звязку зі скороченням штату, а також усно повідомив про те, що її звільнено із займаної посади фінансового менеджера на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 24 листопада 2014 року, оскільки дану посаду, яку вона займала, скорочено. У наданні можливості відпрацювати визначених законом два місяці з часу повідомлення про звільнення їй відмовлено. Всупереч вимогам закону з наказом про звільнення з роботи її не ознайомили, трудову книжку того ж дня видано не було. Зазначені документи: трудову книжку та витяг з наказу про звільнення з роботи вона одержала лише 01 грудня 2014 року в дирекції Інпредкадри. Вважає звільнення її з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату незаконним і безпідставним, проведеним з грубим порушенням вимог законодавства, так як штатна чисельність працівників не скорочувалась, оптимізація структури Представництва [PERSON] полягала лише у звільненні її з роботи, а також зміні в штатному розписі назви посади з фінансовий менеджер на фінансовий директор. Посадові обовязки останнього включали ті ж самі обовязки, що покладалися на фінансового менеджера. Фактичною підставою звільнення є бажання голови Представництва [PERSON] залишити на роботі працівника, який тимчасово заміщав її на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. У порушення вимог ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці її повідомлено не було, про звільнення з роботи усно попереджено в перший день виходу на роботу 24 листопада 2014 року та того ж дня звільнено. У наданні можливості відпрацювати визначені законом два місяці їй відмовлено. Переважне право залишення на роботі не враховано, іншу роботу в Представництві [PERSON] їй не запропоновано. За весь час роботи до дисциплінарної чи будь-якої іншої відповідальності вона не притягувалася, підстав для звільнення її з роботи у керівництва Представництва [PERSON] не було. Ці дії останнього є протиправними та порушують її права. Однак враховуючи, що 06 жовтня 2015 року вона прийнята на іншу роботу на посаді заступника фінансового директора в ТОВ [PERSON] Пекеджинг Україна та продовжувати трудові відносини з відповідачем вона уже не бажає, тому накази про її звільнення з роботи необхідно скасувати, а дату та причини формулювання звільнення з роботи відповідно до вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України змінити та вважати її звільненою за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 05 жовтня 2015 року. За час вимушеного прогулу за період з 24 листопада 2014 року по 05 жовтня 2015 року на її користь з відповідача [PERSON] Новартіс підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 279451,47 грн. за вирахуванням виплаченої при незаконному звільненні вихідної допомоги та отриманого нею за цей період доходу. Крім того, незаконним звільнення з роботи відповідачем їй завдано значної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї. Протягом тривалого часу вона перебувала в депресивному, неспокійному стані, позбавлена права на отримання гідного заробітку, внаслідок чого її сімя змушена була економити кошти на продуктах харчування, відмовитися від придбання одягу, обмежившись лише самим найнеобхіднішим. Її постійно тривожили думки з приводу того, що вона незаконно позбавлена перспективної та високооплачуваної роботи, її не покидав страх за своє майбутнє та майбутнє малолітньої дитини, внаслідок чого у неї погіршилися відносини з рідними, суттєво змінився звичайний спосіб життя. Оцінити рівень завданих їй незаконним звільненням моральних страждань у грошовому виразі неможливо. Враховуючи тривалість і глибину душевних страждань, негативні наслідки, викликані втратою постійного заробітку, завдану їй моральну шкоду вона оцінює в 100000 грн. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, дали аналогічні пояснення, просили позовні вимоги [PERSON] задовольнити повністю. При ухваленні рішення просили суд допустити негайне його виконання в частині виплати позивачеві заробітної плати за один місяць в розмірі 38257 грн. Представник відповідача [PERSON] Новартіс [PERSON], вона ж представник третьої особи Представництва [PERSON], у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала, оскільки [PERSON] з роботи у звязку зі скороченням штату звільнено правомірно відповідно до наказу голови Представництва [PERSON] від 05 листопада 2014 року №\~56/1, яким посаду фінансового менеджера, яку займала позивач, скорочено. Позивач повідомлялася про відсутність вакантних посад у Представництві [PERSON] за її професією та спеціальністю, проте ставити свій підпис про ознайомлення вона відмовилася, що підтверджується відповідним актом. При звільненні [PERSON] виплачено компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в розмірі трьох посадових окладів. Відповідно до умов договору №\~1070і, укладеного 18 липня 2003 року між [PERSON] Новартіс і дирекцією Інпредкадри, остання зобовязалася вести кадрову роботу відповідача та видала [PERSON] наказ про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку. Порушення строків повідомлення про звільнення у звязку зі скороченням штату не може бути підставою для поновлення позивача на роботі. Просила суд у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. 18 липня 2003 року між відповідачем [PERSON] Новартіс в особі її Представництва та дирекцією Інпредкадри Генеральної дирекції з обслуговування іноземних представництв (далі дирекція Інпредкадри) було укладено договір №\~1070і, за умовами якого сторони домовилися, що вони будуть здійснювати співробітництво в галузі ведення кадрової роботи, повязаної з оформленням громадян України на роботу в Представництво (т. 2 а.\~с. 10-15). Згідно із п. п. 2.1, 2.2 цього договору дирекція Інпредкадри взяла на себе обовязок вести кадрову роботу Представництва [PERSON], виписувати трудові книжки, вносити в них записи, а Представництво [PERSON] зобовязувалося повідомляти дирекцію Інпредкадри про зміни в трудових відносинах з працівниками. Із витягу з наказу №\~108і від 01 грудня 2008 року, виданого дирекцією Інпредкадри, видно, що позивача [PERSON] прийнято на роботу в Представництво [PERSON] на посаді фінансового менеджера країн СНД з 01 грудня 2008 року (т. 1 а.\~с. 8). У звязку з цим, 01 грудня 2008 року між Представництвом [PERSON] і [PERSON] укладено трудовий договір на невизначений строк (т. 1 а.\~с. 174-185). Відповідно до наказу Представництва [PERSON] №\~02-ОТП-Д від 16 лютого 2012 року позивачу [PERSON], фінансовому менеджеру, надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років з 16 лютого 2012 року по 22 листопада 2014 року (т. 1 а.\~с. 9). На період перебування позивача у вказаній відпустці обовязки фінансового менеджера виконувала [PERSON] 24 листопада 2014 року в перший робочий день після закінчення зазначеної відпустки позивач [PERSON] вийшла на роботу в Представництво [PERSON]. Того ж дня позивача повідомлено про те, що у звязку з оптимізацією структури Представництва [PERSON] згідно із наказом №\~56/1 від 05 листопада 2014 року голови цього Представництва посаду фінансового менеджера, яку займала [PERSON], скорочено та її буде звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 24 листопада 2014 року у звязку зі скороченням штату (т. 1 а.\~с. 10). Згідно із вказаним наказом Представництва [PERSON] №\~56/1 від 05 листопада 2014 року було внесено зміни в організаційну структуру Представництва та затверджено новий штатний розклад, який введено в дію з 05 листопада 2014 року (т. 1 а.\~с. 11-14, т. 2 а.\~с. 27-29). З даного наказу видно, що зміни в організаційній структурі Представництва [PERSON] полягали лише у скороченні посади фінансовий менеджер, яку займала позивач, та введенні нової посади фінансовий директор. Наказом голови Представництва [PERSON] №\~60-к від 24 листопада 2014 року позивача [PERSON], фінансового менеджера, звільнено з роботи з 24 листопада 2014 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату Представництва [PERSON], повідомлено про те, що її трудова книжка знаходиться в дирекції Інпредкадри та виплачено їй компенсацію за невикористану відпустку і вихідну допомогу в розмірі трьох посадових окладів (т. 2 а.\~с. 2). Відповідно до наказу дирекції Інпредкадри №\~224і від 24 листопада 2014 року (п. 4.3) позивача [PERSON], фінансового менеджера країн СНД Представництва [PERSON], звільнено з роботи з 24 листопада 2014 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності або штату працівників) (т. 2 а.\~с. 158). Згідно із ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до норми ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У ч. 1 ст. 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Пленум Верховного Суду України в абз. першому п. 19 постанови №\~9 від 06 листопада 1992 року Про практику розгляду трудових спорів розяснив, що розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що 05 листопада 2014 року на введену нову посаду фінансового директора, яку скорочено 10 червня 2015 року, було переведено [PERSON], яка тимчасового виконувала обовязки фінансового менеджера на час перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (т. 1 а.\~с. 205). У порушення вимог ч. 1 ст. 492 КЗпП України про наступне звільнення та скорочення посади фінансового менеджера [PERSON] попереджено не було. Цю інформацію до позивача керівництвом Представництва [PERSON] доведено 24 листопада 2014 року у перший день виходу її на роботу після вказаної відпустки. Того ж дня [PERSON] звільнено з роботи. Всупереч вимогам ч. ч. 2, 3 ст. 492 КЗпП України Представництвом [PERSON] переважне право позивача [PERSON] на залишення на роботі, зокрема її кваліфікацію, освіту, трудовий стаж, не зясовувалося. Інша робота в Представництві [PERSON] позивачу не пропонувалась, чим порушено процедуру звільнення. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що звільнення позивача [PERSON] з роботи в Представництві [PERSON] проведено з грубим порушенням чинного законодавства України, без зясування переважного права позивача на залишення на роботі відповідно до кваліфікації, без пропонування [PERSON] іншої роботи, без попередження її про наступне звільнення. Вказані обставини дають суду підстави для визнання звільнення позивача таким, що не узгоджується з вимогами КЗпП України, тому [PERSON] підлягала поновленню на роботі в Представництві [PERSON]. Доводи представника відповідача про те, що рішення про переведення [PERSON] на посаду фінансового директора та звільнення [PERSON] прийнято головою Представництва [PERSON] правомірно, так як йому надано право наймати, утримувати та звільняти працівників відповідно до законодавства України, висновків суду не спростовують. Доказів того, що в Представництві [PERSON] дійсно мали місце зміни в організації праці, суду не надано. При звільненні [PERSON] недотримано передбаченого ст. 492 КЗпП України порядку, що регулює вивільнення працівників. У абз. шостому п. 19 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України вказав на те, що в усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за два місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Виходячи з наведеного, суд при недодержанні лише строку попередження працівника про звільнення може змінити дату звільнення протягом якого працівник не працював у випадку якщо працівника звільнено з роботи правомірно. Позивача [PERSON], як встановлено судом, звільнено з роботи з порушенням вимог закону, тому вона повинна була бути поновлена на роботі. Із записів у трудовій книжці позивача вбачається, що наказом від 06 жовтня 2015 року [PERSON] прийнято на роботу на посаді заступника фінансового директора ТОВ [PERSON] Пекеджинг Україна (т. 2 а.\~с. 71). У звязку з цим, позивач продовжувати трудові відносини з відповідачем не бажає. За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП у разі визнання звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, орган, що розглядає трудовий спір, на прохання працівника, який не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем у звязку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю, може визнати звільнення працівника незаконним та не поновлюючи його на роботі, змінити дату і формулювання причини звільнення та вказати в рішенні причину звільнення з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Одночасно необхідно також прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, суд вважає необхідним змінити підставу і дату звільнення позивача з роботи з посади фінансового менеджера Представництва [PERSON] та вважати її звільненою на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 05 жовтня 2015 року. Вирішуючи питання щодо виплати позивачеві [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №\~100 від 08 лютого 1995 року, розяснень п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України №\~9 від 06 листопада 1992 року обчислює середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу за період з 24 листопада 2014 року по 05 жовтня 2015 року виходячи з посадового окладу фінансового менеджера Представництва [PERSON], враховуючи при цьому виплачену позивачу при незаконному звільненні з роботи вихідну допомогу та отриманий нею у вказаний період дохід від підприємницької діяльності. Згідно із довідкою про доходи №\~150 від 23 березня 2015 року на момент звільнення позивача [PERSON] її посадовий оклад становив 38257 грн., такою ж є її середньомісячна заробітна плата (т. 1 а.\~с. 169). Враховуючи, що середня кількість робочих днів у році за один місяць складає 21 день, середньоденна заробітна плата позивача становить 1821,76 грн. (38257 грн. : 21 день). Вимушений прогул позивача у звязку з незаконним звільненням тривав з 24 листопада 2014 року по 05 жовтня 2015 року, з яких: 10 повних місяців (з грудня 2014 року по вересень 2015 року) та 7 робочих днів (з 25 по 30 листопада 2014 року та з 1 по 5 жовтня 2015 року). У звязку з цим, сума компенсації за вимушений прогул за даний період буде становити (38257 грн. х 10 міс.) + (1821,76 грн. х 7 дн.) = 382570 + 12752,32 грн., всього 395322,32 грн. Від зазначеної суми коштів підлягають відрахуванню виплачена [PERSON] вихідна допомога в розмірі 98061,72 грн. та отриманий нею від зайняття підприємницькою діяльністю дохід за період з липня по жовтень 2015 року в розмірі 17809,13 грн. (т. 2 а.\~с. 40, 76-78). Таким чином, сума належної [PERSON] компенсації за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] Новартіс на користь позивача [PERSON] становить 279451,47 грн. (395322,32 грн. 98061,72 грн. 17809,13 грн.). За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно із ч. 4 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вирішуючи вимогу [PERSON] про стягнення на її користь з [PERSON] Новартіс завданої моральної шкоди, суд враховує глибину і тривалість, характер та обсяг душевних страждань і переживань позивача у звязку з незаконним звільненням з роботи, час та зусилля необхідні для відновлення порушеного права. Виходячи із засад розумності та справедливості, моральну шкоду, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] Новартіс на користь позивача [PERSON], суд визначає в розмірі 10000 грн., тому позов у цій частині підлягає задоволенню частково. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача та держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 243,60 грн. Також згідно із п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України с уд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача присудженої виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 38257 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial