Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], із залученням третіх осіб: виконавчий комітет Ізюмської міської ради, приватне підприємство «Ізюмжитлосервіс», про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] (а.с. 2-3). В обґрунтуванні позовних вимог позивач [PERSON] та її представник [PERSON] посилаються на те, що з 12 січня 1996 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народилися двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO]. Сім'єю проживали у неприватизованій квартирі [ADDRESS], яка відноситься до комунальної форми власності та перебуває на балансі експлуатуючої організації приватне підприємство «Ізюмжитлосервіс». Однак сім'я розпалась, [PERSON] виїхав з місця проживання 04 листопада 2010 року, та 28 листопада 2011 року шлюб із [PERSON] було розірвано, про що свідчить рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 листопада 2011 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] більш ніж чотири роки в квартирі [ADDRESS], не проживає, став проживати у своїх батьків за адресою: [ADDRESS], із квартири забрав свої речі. [PERSON] більше чотирьох років проживає в квартирі сама з дітьми. Вказали, що на теперішній час відповідач мешкає окремо. Відповідач виїхав із квартири [ADDRESS] добровільно, ніяких перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [PERSON] не створювала. На підставі викладеного й у відповідності із статями 71, 72 ЖК УРСР, позивачка просить суд її позовні вимоги задовольнити повністю, та відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі (а.с. 52-53). Відповідач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги не визнав і надав заперечення на позов (а.с. 19), та 02.02.2015 року відповідач [PERSON] пред'явив зустрічну позовну заяву до [PERSON], із залученням третіх осіб: виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області, приватне підприємство «Ізюмжитлосервіс», про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] Харківської області (а.с. 21-22). Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2015 року зустрічний позов [PERSON] об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] (а.с. 35). В обґрунтуванні заперечень на первісний позов та в обґрунтуванні зустрічного позову [PERSON] та його представник [PERSON] посилаються на те, що починаючи із 1991 року [PERSON] проживав з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в однокімнатній квартирі гуртожитку по [ADDRESS], та з 12 січня 1996 року по 28 листопада 2011 року перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Після народження дочки, [PERSON], [INFO], він звертався до різних державних установ з приводу розширення житлової площі, в 1997 році їм представили двокімнатну квартиру [ADDRESS], площею 35кв.м. [INFO] народився син [PERSON], з того часу вони сім'єю проживали у неприватизованій квартирі [ADDRESS], яка відноситься до комунальної форми власності та перебуває на балансі експлуатуючої організації приватне підприємство «Ізюмжитлосервіс», в якій проживали до теперішнього часу. Після розірвання шлюбу 17 листопада 2011 року, він залишився проживати в даній квартирі, так як починаючи з травня 2007 року до листопада 2013 року працював в охоронних підприємствах м. Харкова, де працював вахтовим методом, із січня 2014 року по цей час працює в приватних організаціях м. Харкова на різних роботах з метою матеріального забезпечення сім'ї, постійно приїжджав після роботи до спірної квартири [ADDRESS], бо на той час так і на теперішній, він не мав та і не має свого іншого житла. Крім цього з 2011 року він доглядав за хворим паралізованим батьком, а з 2013 року, після смерті батька, він доглядав свою хвору матір, для чого він дійсно періодично проживав у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] Але з вересня-листопада 2014 року він не міг свободо користуватися спірною квартирою, так як між ним і [PERSON] виникали сварки, та намагання вижити його з квартири, так як [PERSON] одружилася та жила з іншим чоловіком. Відповідачка [PERSON] і на теперішній час не визнає його права, чинить перешкоду його проживати у спірній квартирі: поміняла замки на вхідних дверях, у квартиру не впускає, незважаючи на те, що в квартирі знаходиться все їх майно. Таким чином, [PERSON] позбавила його можливості користуватися житлом і він вимушений був оселитися в квартирі матері. Також він неодноразово прохав відповідачку [PERSON] впустити його в квартиру для проживання, але вона продовжує чинити йому перешкоди, не впускає в квартиру, не дає ключів від вхідної двері, крики, погрози на його адресу та інше. Він не проживав у спірній квартирі з поважних причин, внаслідок того, що [PERSON] добровільно пустити його в квартиру, виділити і визначити з ними порядок користування кімнатами відмовляється. Через її неправомірні дії він не має можливості користуватися спірним житлом. На підставі викладеного й у відповідності із статтями 71, 156 ЖК України, просить суд усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] Харківської області. Представник третьої особи виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі, покладаються на розсуд суду (а.с. 38). Представник третьої особи приватного підприємства «Ізюмжитлосервіс» м. Ізюм Харківської області у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Зі згоди сторін суд ухвалює рішення при відсутності представників третіх осіб. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні первісного позову [PERSON] та задоволення зустрічного позову [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей Житлового кодексу), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до статті 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Відповідно до ч.4 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 р. №5464-X, із наступними змінами (далі - ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Позивач [PERSON] на підставу своїх вимог щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], посилається на статті 71-72 ЖК УРСР. Позивач [PERSON] на підставу своїх вимог за зустрічним позовом щодо примусового вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] Харківської області, посилається на статті 71, 165 ЖК УРСР. Виходячи із положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається у збереженні житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР). Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР, якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму цього приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користуванням останнім з дня вибуття. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі визнання таких причин поважними суд може продовжити вказаний строк. При цьому у відповідності з наведеною нормою та п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. за № 2, наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо). Відповідно до абзацу 7 ч.1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР). Право членів сім'ї на жиле приміщення виникає не у зв'язку з реєстрацією, а за наявності відповідних обставин. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що з 12 січня 1996 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народилися двоє дітей: дочка [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO]. В 1997 році сторонам представили двокімнатну квартиру [ADDRESS], площею 35,10 кв.м., з цього часу вони сім'єю проживали у неприватизованій квартирі [ADDRESS], яка відноситься до комунальної форми власності та перебуває на балансі експлуатуючої організації приватне підприємство «Ізюмжитлосервіс», особовий рахунок відкрито на ім'я [PERSON]. 28 листопада 2011 року шлюб між сторонами було розірвано, про що свідчить рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 листопада 2011 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] продовжував проживати в спірній квартирі, починаючи з травня 2007 року до листопада 2013 року працював в охоронних підприємствах м. Харкова вахтовим методом, із січня 2014 року по цей час працює неофіційно в приватних організаціях м. Харкова на різних роботах, постійно приїжджає після роботи до спірної квартири [ADDRESS], не має свого іншого житла. З 2011 року [PERSON] доглядав за хворим паралізованим батьком [PERSON], який помер [INFO], а після смерті батька, він доглядав свою хвору матір [PERSON], для чого дійсно періодично проживав у своїх батьків за адресою: [ADDRESS]. Починаючи з вересня 2014 року [PERSON] не міг свободо користуватися спірною квартирою, так як між ним і [PERSON] виникали сварки, та намагання вижити його з квартири, так як [PERSON] жила з іншим чоловіком, та 30 грудня 2014 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] [PERSON] і на теперішній час не визнає права [PERSON] у користуванні спірним житлом, чинить перешкоду його проживанню у спірній квартирі, а саме: були поміняні замки на вхідних дверях, у квартиру його не впускає, не дає ключів від вхідної двері, незважаючи на те, що в квартирі знаходиться його майно. (а.с. 4-7, 10, 27-28, 114-116, 117-119) З зустрічної позовної заяви [PERSON] до суду, вбачається, що відповідач вказує адресу свого фактичного проживання: [ADDRESS] (а.с. 21). З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що із листопада 2014 року [PERSON] не може потрапити до квартири [ADDRESS], оскільки [PERSON] замінила на вхідних дверях замки. Позивач [PERSON] не надала суду достатніх доказів на підтвердження того, що з 4 листопада 2010 року по цей час [PERSON] не проживає у спірній квартирі добровільно понад 6 місяців без поважних причин, а не внаслідок її неправомірних дій. Сторонами у справі не заперечується, що після розірвання шлюбу і по листопад 2014 року [PERSON] безперешкодно час від часу з'являвся у квартирі, провідував дітей, мешкав в спірному житловому приміщенні. Отже, відповідач [PERSON] не втратив інтерес до спірної квартири як до місця свого проживання. Даний факт підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Зокрема, суд звертає увагу, що [PERSON] надавав кошти своїй сім'ї на їх утримання за місцем розташування спірної квартири, надавав кошти для сплати комунальних послуг, постійно відвідував дітей, що свідчить про те, що він інтересу до спірного житла не втрачав. Крім того, відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 22.07.1998 року за згодою позивачки. Тимчасове мешкання у квартирі своїх батьків, відсутність звернення за захистом свого порушеного права на користування жилим приміщенням з 2011 року, відсутність майна у спірній квартира не може бути підставою для висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З урахуванням наведеного суд вважає не доведеним факт відсутності відповідача [PERSON] у жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Відповідачем [PERSON] відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України надано доказів поважності причин його відсутності в спірній квартирі понад встановлені строки. Таким чином відповідач [PERSON] не втратив в установленому порядку право користування приміщенням спірної квартири [ADDRESS], так як із 2011 року по грудень 2014 року вибував з житлового приміщення і був відсутній з поважних причин понад шести місяців, на постійне проживання в інше житлове приміщення не виїжджав. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON], виходячи із того, що починаючи з травня 2007 року до листопада 2013 року [PERSON] працював в охоронних підприємствах м. Харкова вахтовим методом, із січня 2014 року по цей час працює неофіційно в приватних організаціях м. Харкова на різних роботах, доглядав за хворим паралізованим батьком [PERSON], який помер [INFO], а після смерті батька, він доглядає свою хвору матір [PERSON], йому чинили перешкоди у користуванні спірною квартирою, оскільки позивачкою були замінені вхідні двері у квартиру, ключі від яких відповідачу не були надані. Викладене свідчить про те, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню. Судові витрати суд залишає за сторонами.

Outcome: approved