Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

У жовтні 2013 року Перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до суду в інтересах малолітніх дітей сиріт - [PERSON], [PERSON] та опікуна малолітніх дітей сиріт - [PERSON] в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою слідчого від 06.08.2012 року, з метою забезпечення цивільного позову у кримінальній справі накладено арешт на все майно обвинуваченого за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 291 КК України, [PERSON]. З зазначеною постановою [PERSON] був ознайомлений під час оголошення йому про закінчення досудового слідства і пред'явлення матеріалів кримінальної справи, що підтверджується відповідним протоколом від 25.08.2012 року. Між тим, 06.09.2012 року укладено договір дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], який є батьком дарувальника. Посилаючись на те, що вказаний правочин є фіктивним, позивачі просять визнати недійсними договір дарування, укладений 06.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON], предметом якого є квартира [ADDRESS]. Представники позивачів у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] явку свого представника у судове засідання 25.03.2014 року не забезпечив, повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився. У письмових заперечення наданих суду заперечував проти задоволення позову. Вказав, що [PERSON] не був ознайомлений з постановою слідчого від 06.08.2012 року про накладення арешту на все його майно і на момент вчинення спірного правочину йому не було відомо про накладення арешту на квартиру [ADDRESS], на момент посвідчення правочину у відповідних реєстрах жодних обмежень, обтяжень зареєстровано не було. Спірний правочин не є фіктивним, був спрямований на настання реальних наслідків. Також [PERSON] звертає увагу на те, що їм не заперечується той факт, що саме його дії стали причиною загибелі людей і що він усвідомлює свою майнову відповідальність та не відмовляється від неї. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату, місце та час розгляду справи, направив до суду письмові заперечення проти задоволення позовних вимог та клопотання про розгляд справи за його відсутністю. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що при посвідченні згаданого правочину жодних обтяжень, щодо майна відповідачів по справі, у Єдиному державному реєстрі про наявність/відсутність обтяжень не значилось, зазначений договір дарування посвідчений ним, як приватним нотаріусом, на законних підставах, за відсутності будь - яких порушень законодавства. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши обставини справи, суд встановив наступне. 06.09.2012 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування належної йому на праві власності квартири [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №816, зареєстрований у Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12 вересня 2012 року за реєстраційним номером 35034989. Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ст.291 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п'ять) років. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 3(три) роки. Задоволені цивільні позови потерпілих [PERSON], [PERSON], яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах малолітніх осіб [PERSON] та [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] 200 000 грн. моральної шкоди завданої смертю їх дочки [PERSON], а також стягувати завданої шкоди в сумі 282,82 грн, щомісячно, довічно починаючи з дня смерті [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON],[INFO], та [PERSON], [INFO], у сумі 400 000 грн. моральної шкоди завданої смертю їх батьків [PERSON] та [PERSON] Стягувати з [PERSON] на користь неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] по 715,23 грн. кожній, щомісячно, до досягнення ними 18-ти років, а в разі навчання до його закінчення, але не більш як до досягнення ними 23 років, починаючи з дня смерті батьків. Вироком Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2013 року вирок Неміровського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2013 року, щодо [PERSON], в частині призначення йому покарання, скасувати. Призначити [PERSON] за ст.291 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін. У мотивувальній частині вироку Апеляційного суду Вінницької області від 18.12.2013 року однією з підстав призначення міри покарання [PERSON] у вигляді 5 -ти років без застосування ст.75 КК України зазначене наступне: судом першої інстанції безпідставно визнано пом'якшуючою обставину - щире каяття засудженого, оскільки дана обставина не знайшла свого підтвердження під час досудового та судового слідства. [PERSON] вчинив дії які прямо та переконливо свідчать про відсутність щирого каяття, а саме виведення нерухомого майна з власності у період досудового розслідування, що свідчить про те, що каяття [PERSON] не відзначається щирістю, і є нічим іншим як спробою уникнути відповідальності перед потерпілими. У відповідності до положень ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст. 204 ЦК України) Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При цьому, з'ясуванню підлягає, чи було порушено вимоги ст. 203 ЦК України в момент вчинення правочину, зокрема на дату укладення договору. Матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не є стороною оскаржуваного договору дарування, однак вказує, що такий договір порушує її інтереси, як потерпілої у кримінальній справі, оскільки у зв'язку з незаконним відчуженням майна [PERSON] вона позбавлена права на забезпечення цивільного позову пред'явленого у кримінальній справі. Недійсність правочину позивач обґрунтовує порушенням сторонами при укладенні договору дарування від 06.09.2013 року положень ст. 234 ЦК України. Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Укладення фіктивного правочину завжди відбувається з певною метою і умисно. Як вбачається з матеріалів справи, під час досудового слідства старшим слідчим слідчого управління УМВС України у Винницькій області [PERSON] 06.08.2012 року винесено постанову про накладення арешту на все майно обвинуваченого [PERSON]. Постанову для виконання направлено в Київське міське бюро технічної інвентаризації (а.с.130). З зазначеною постановою [PERSON] був ознайомлений під час оголошення йому про закінчення досудового слідства і пред'явлення матеріалів кримінальної справи, що підтверджується відповідним протоколом від 25.08.2012 року (а.с.133) Заперечення відповідача [PERSON] про те що він та його адвокат 25.08.2012 року не знайомились з протоколом про оголошення обвинуваченому про закінчення досудового слідства і пред'явлення йому матеріалів кримінальної справи №12150150, як на доказ того, що йому не було відомо про арешт його майна, спростовуються письмовими доказами долученими до матеріалів справи, а саме: відповідними записами наявними в журналу реєстрації відвідування через пост ГУВС України у Вінницікій області за 25.08.2012 рік (а.с.141) та показаннями слідчого [PERSON], який був допитаний судом у судовому засіданні як свідок. У відповідності з ч.1 ст. 126 КПК України (у редакції 1960 р) забезпечення цивільного позову проводиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось. Таким чином, наявність постанови про накладення арешту на майно означає, що відповідач не мав права розпоряджатись майном або коштами, на які накладено арешт, з моменту винесення такої постанови, незалежно від того, які зроблені дії на стадії виконання цієї постанови. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно із ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У відповідності із ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Договір дарування квартиру укладений після винесення постанови слідчого про накладення арешту на все майно [PERSON], . про що останньому було відомо. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] є рідним батьком [PERSON] Після вчинення правочину дарування квартири [PERSON] продовжував проживати разом з родиною у спірній квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї та реєстрацію (а.с.45), з якої вбачається, що останній на час розгляду справи є зареєстрованим за вказаною адресою. Твердження відповідача [PERSON] щодо того, що вказаний правочин вчинений для настання правових наслідків, зокрема, мотивом дарування квартири батькові було те, що раніше саме ним йому були надані кошти як на купівлю спірної квартири, так і на підтримку його матеріального стану, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки дані твердження не підтверджені належними доказами. Таким чином, суд доходить висновку, що під час укладення оскаржуваного договору відповідачу [PERSON] було достеменно відомо про накладення арешту на зазначений об'єкт нерухомого майна, а тому здійснивши відчуження квартири в період дії її арешту, [PERSON] уклав фіктивний правочини. Сукупність вказаних фактів дає суду достатні підстави вважати, що спірний договір дарування квартири укладений [PERSON] з метою приховання майна від звернення з нього стягнення за зобов'язаннями перед [PERSON] та малолітніми [PERSON], [PERSON], є фіктивним, що є підставою для визнання його недійсним та задоволення позову.

Outcome: approved