Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду із позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням та діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12.08.2011 року старшим слідчим слідчого управління ГУМВС України в Запорізькій області Кривим А.В., у кримінальній справі № 331009/3 винесено постанову про застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд та постанову про застосування запобіжного заходу у вигляді застави відносно позивача - [PERSON] . Цього ж дня, протоколом прийняття застави, дружина позивача - [PERSON] передала, а слідчий Кривий А.В. прийняв, в якості застави, рухоме майно - автомобіль Toyota Auris, д.р.н. [NUMBER] , вартість якого, згідно договору купівлі-продажу від 10.08.2010, складала 205 000 грн. 12.08.2011 старшим слідчим слідчого управління ГУМВС України в Запорізькій області Кривим А.В., у кримінальній справі № 331009/3 винесено постанову про залучення [PERSON] в якості обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво, тобто створення суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності, що заподіяло великих збитків державі, вчинене організованою групою). 25.08.2011 старшим слідчим слідчого управління ГУМВС України в Запорізькій області Кривим А.В., у кримінальній справі № 331009/3 винесено постанову про залучення [PERSON] в якості обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України (фіктивне підприємництво, тобто створення суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності, що заподіяло великих збитків державі, вчинене організованою групою; службове підроблення, тобто внесення посадовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а також складення та видача завідомо неправдивих документів, що спричинило тяжкі наслідки, скоєне організованою групою; підробка документів, що видаються або посвідчуються підприємством, установою, організацією та надає права і звільняє від обов`язків, з метою використання його як і підсобником, так і іншою особою, скоєне повторно). У подальшому, кримінальна справа, в тому числі і відносно [PERSON] , з обвинувальним висновком була направлена для розгляду до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2013 [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України, та призначено покарання: - за ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205 КК України - у вигляді штрафу у розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 68 000 (шістдесят вісім тисяч) гривень; - за ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України у редакції від 05.04.2001 - у вигляді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно- розпорядчих функцій строком на два роки; - за 2 ст. 358 КК України - у вигляді позбавлення волі строком на два роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, [PERSON] остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на два роки. На підставі ч. 1 ст. 75, ст. 76 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, якщо протягом 2 (двох) років випробувального строку останній не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці органи про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися на реєстрацію до органів кримінально-виконавчої системи. Запобіжний захід відносно [PERSON] залишено без змін до набрання вироком законної сили. 07.05.2014 ухвалою Апеляційного суду Запорізької області за апеляційними скаргами адвоката Щербіни В.К., який діяв в інтересах [PERSON] , та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, вищевказаний вирок відносно [PERSON] скасовано. Кримінальну справу направлено прокурору Запорізької області для організації додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно [PERSON] залишено у вигляді застави, з умовою виконання покладених на нього обов`язків. У подальшому, на виконання вказаної ухвали Апеляційного суду Запорізької області, 03.06.2014, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження № 12014080000000186 за ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України. 17.01.2019 постановою слідчого СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Павлова В.Є., вказане кримінальне провадження за № 12014080000000186 від 03.06.2014 - закрито у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Крім того, [PERSON] повернуто вилучені 25.10.2010 року за місцем його реєстрації речі. Таким чином, [PERSON] знаходився під слідством та судом з 12.08.2011 по 17.01.2019, тобто 7 років, 5 місяців та 5 днів. Позивач зазначає, що факт його перебування під слідством та судом завдав йому значної моральної шкоди. Так, психічний вплив під час проведення співробітниками поліції обшуку за місцем його проживання, пред`явлення обвинувачення, позбавлення можливостей у повній мірі реалізації його звичок і бажань призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку можливих способів захисту порушених прав та інтересів, зокрема, звернення за правовою допомогою до адвоката для здійснення захисту законних прав та інтересів в ході досудового розслідування та в суді, інших негативних наслідків морального характеру, зниження репутації. [PERSON] був вимушений постійно заспокоювати членів своєї родини, пояснювати друзям та знайомим, що жодного злочину він не вчиняв, а дії співробітників правоохоронних органів є незаконними. Позивач вважає, що внаслідок складання відносно нього процесуальних документів, проведення певних слідчих дій з його участю, викликів до правоохоронних органів, суду, певних обмежень, пов`язаних із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, застави, розгляду кримінальної справи судами першої, апеляційної інстанцій, були порушені його немайнові права, що призвело до душевних страждань, порушення його нормальних життєвих та соціальних зв`язків, обмежило у вільному пересуванні, змінило спосіб його життя. Таким чином, посилаючись на п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», позивач вважає, що закриття кримінального провадження за № 12014080000000186 від 03.06.2014, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, є підставою для відшкодування йому моральної шкоди за рахунок держави. Виходячи із вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та положень ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», відповідно до якої у 2020 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01.09.2020 - 5000,00 гривень, позивач обчислює мінімальний розмір моральної шкоди таким чином. Так, з 12.08.2011 (дата пред`явлення обвинувачення) починається період його перебування під кримінальним переслідуванням та триває до 17.01.2019 (винесення постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення). загальний період становить 89 місяців 5 днів. Мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] , який гарантовано державою, становить 445 806, 45 гривень та розраховано наступним шляхом: 445 000 гривень (89 повних місяців х 5000 грн.) + 806,45 гривень (5000/31=161,29 х 5 днів). Отже, позивач вважає, що незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 445 806 грн., 45 коп., які і просить стягнути на його користь з Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Ухвалою судді від 28.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, встановлено відповідачам строк для подання відзивів на позовну заяву, позивачу - строк для подання відповіді на відзиви відповідачів та відповідачам строк для подання заперечень щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів, роз`яснено про необхідність дотримання вимог, встановлених частинами третьою-п`ятою ст. 178 ЦПК України. 16.01.2021 від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій додатково зазначено, що під час перебування під слідством та судом, маючи запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, позивач разом зі своїми неповнолітніми дітьми - [PERSON] , 1997 року народження, та [PERSON] , 2009 року народження, не могли тривалий час виїжджати за межі країни на лікування та відпочинок, що також створювало для позивача та його сім`ї значні психологічні страждання. 21.01.2021 від відповідача Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області в особі уповноваженої особи ГУНП в Запорізькій області в порядку самопредставництва - Кравченка О.М. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого ГУНП, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, погоджується із розрахованим позивачем розміром моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу. 25.01.2021 від відповідача Державної казначейської служби України в особі представника - Тінькової А.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Так, представник ДКС України зазначає, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, як і доказів втрати чи погіршення нормальних життєвих зв`язків через діяльність або бездіяльність правоохоронних органів. Також зазначає про відсутність в матеріалах справи письмових доказів про звернення позивача до відповідного правоохоронного органу з письмовою заявою про надання дозволу виїхати за межі певної території, а також про відсутність жодних письмових відмов із цього питання. Крім того, посилаючись на висновок Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, викладений у Постанові від 04.07.2018 у справі № 614/2328/17) представник відповідача вказує, що обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачу моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій правоохоронних органів, який позивачем до матеріалів справи не додано. 26.01.2021 до суду від відповідача Запорізької обласної прокуратури в особі керівника - Приходька В.В. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач погоджується, що [PERSON] набув право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», проте, не погоджується із розміром позовних вимог та вважає, що для встановлення розміру відшкодування шкоди у даній справі необхідно встановити період перебування громадянина під кримінальним переслідуванням. Представник прокуратури зазначає, що згідно матеріалів справи № 331009 [PERSON] перебував під кримінальним переслідуванням з 12.08.2011 (дата пред`явлення обвинувачення) по 07.05.2014 (винесення ухвали Запорізького апеляційного суду про направлення справи для організації додаткового розслідування). Враховуючи те, що після набрання законної сили ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.05.2014 [PERSON] не перебував під слідством та судом, то його вимоги про стягнення моральної шкоди за період з 12.08.2011 (пред`явлення обвинувачення) по 17.01.2019 (закриття кримінального провадження за № 12014080000000186) є необґрунтованими У зв`язку із цим, Запорізька обласна прокуратури вважає, що відсутні підстави стверджувати про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями правоохоронних органів та завданою шкодою у період з 08.05.2014 по 17.01.2019. 03.02.2021 позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву представника Державної казначейської служби України, в якому на спростування міркувань цього відповідача зазначив, що підставою для відшкодування моральної шкоди, прямо передбаченою п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», є закриття кримінального провадження за № 12014080000000186 від 03.06.2014 у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Тому, відповідачем в особі представника ДКС України не спростовано та не наведено належних доказів, які б спростовували викладені позивачем факти та обґрунтування позову. 04.02.2021 позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву, який подано Запорізькою обласною прокуратурою, наголосивши, що розмір моральної шкоди у мінімальному розмірі заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є гарантованим мінімумом такого відшкодування, виходячи лише з тривалості кримінального провадження відносно особи. Посилання представника Запорізької обласної прокуратури на той факт, що позивач перебував під слідством з 12.08.2011 (дата пред`явлення обвинувачення) по 07.05.2014 (винесення ухвали Запорізького апеляційного суду про направлення справи для організації додаткового розслідування), на думку позивача, є помилковим, так як після 07.05.2014 до фактичного винесення слідчим постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу злочину від 17.01.2019, позивач знаходився під слідством, у відношенні нього діяли обмеження у вигляді запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд та застави, застосовані постановою слідчого від 12.08.2011, які, в тому числі, не були скасовані ні слідчим, ні Запорізьким апеляційним судом. Таким чином, відповідач в особі Запорізької обласної прокуратури, на думку позивача, не спростував позовні вимоги та розрахунок в частині заявленої до стягнення моральної шкоди. 11.02.2021 на вказаний відзив представником Запорізької обласної прокуратури було надано заперечення, в яких останній зазначив, що матеріали за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.06.2014 за № 12014080000000186. За наслідками досудового розслідування кваліфікуюча ознака «вчинення злочину організованою групою» не пред`являлась, у зв`язку із чим 28.09.2015 подальше розслідування доручено слідчому СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області. Під час розслідування вказаного кримінального провадження повідомлення про підозру відносно позивача та інших осіб не складалось та не повідомлялось, запобіжні заходи не обирались, будь-які інші заходи забезпечення кримінального провадження не вживались. За таких обставин, представник прокуратури вважає, що вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 445 806, 45 грн. не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 08.04.2021 підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Запорізькій області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням та діями органів досудового слідства, прокуратури і суду закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 14.05.2021. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Курдась С.В. надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, відповідях на відзиви на позовну заяву. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача Державної казначейської служби України Тінькова А.О. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Запорізької обласної прокуратури Шевченко А.Т. у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди за період з 07.05.2014 по 17.01.2019, тобто з часу направлення справи на додаткове розслідування і до закриття кримінального провадження. Представник відповідачів Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області - Кравченко О.М. у судовому засіданні погодився із розміром відшкодування моральної шкоди у сумі 445 806, 40 грн., а також із періодом, з якого виходив позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, та вважав позовні вимоги обґрунтованими та проти їх задоволення не заперечував. Заслухавши пояснення сторін у справі, всебічно проаналізувавши обставини справи у сукупності, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Запорізькій області Кривого А.В. від 12.08.2011 у кримінальній справі № 331009/3 [PERSON] , [INFO] притягнено в якості обвинуваченого і пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205 КК України (а.с. 17). Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Запорізькій області Кривого А.В. від 12.08.2011 у кримінальній справі № 331009/3 [PERSON] обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (а.с. 12). Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Запорізькій області Кривого А.В. від 12.08.2011 у кримінальній справі № 331009/3 відносно [PERSON] застосовано запобіжний захід у виді застави (а.с. 14-15). Згідно протоколу прийняття застави від 12.08.2011, від заставодавця [PERSON] , [INFO] , прийнято об`єкт рухомого майна - автомобіль Toyota Auris, д.р.н. [NUMBER] (а.с. 16). Постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Запорізькій області Кривого А.В. від 25.08.2011 у кримінальній справі № 331009/3 [PERSON] , [INFO] , притягнуто в якості обвинуваченого і пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України (а.с. 18-23). Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.12.2013 у кримінальній справі № 1-790/11 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України, та призначено йому покарання не повязане із його реальним відбуванням. Запобіжний захід відносно [PERSON] залишено без змін до набрання вироком суду законної сили (а.с. 24-36). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.05.2014 вирок Орджонікідзевського районного суду від 05.12.2013 відносно [PERSON] скасовано, кримінальну справу направлено прокурору Запорізької області для організації додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно [PERSON] залишено у вигляді застави, з умовою виконання покладених на нього обов`язків (а.с. 37-42). 03.06.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014080000000186 внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України, що підтверджується відповідним витягом з ЄРДР (а.с. 43). 17.01.2019, відповідно до постанови слідчого СВ Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Павлова В.Є., кримінальне провадження за № 12014080000000186 від 03.06.2014, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с. 44). Статтею 56 Конституції України гарантовано кожному право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Частина 2 цієї ж статті передбачає, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у редакції, яка діє на час розгляду справи судом, (далі Закон №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, але у редакції, яка діяла на час пред`явлення [PERSON] обвинувачення, було передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Статтею 2 вказаного Закону №266/94-ВР визначений виключний перелік випадків, у яких виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Так, згідно пункту 2 частини 1 вказаної статті таке право виникає у разі закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Статтею 3 Закону №266/94-ВР у пункті 5 частини 1 передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно зі статтею 13 Закону №266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17, провадження № 61-11897св19), у зв`язку з чим, згідно ст. 5 ЦПК України, не виходячи за межі позовних вимог, суд захищає права позивача спосіб, визначений законом. Як встановлено судом, [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з часу притягнення його у якості обвинуваченого і обрання запобіжного заходу до винесення постанови слідчого про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, тобто з 12.08.2011 по 17.01.2019, що складає 89 місяців і 5 днів. Слідуючи роз`ясненням, наданим у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4, суд приймає до уваги, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, тобто зі змінами, внесеними Законом № 822-IX від 25 серпня 2020 року, установлено з 01 січня 2020 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 4723,00 грн., з 01 вересня - 5000,00 грн. Так, судом встановлено, що позивач незаконно перебував під слідством та судом 89 місяців 5 днів і за таких обставин, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, а також доведеності того факту, що позивач зазнав моральних страждань у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, зокрема, вимушених змін у життєвих стосунках, позбавлення можливості реалізувати свої звички та бажання, порушення нормальних життєвих та соціальних зв`язків, обмежень у вільному пересуванні, зміни способу життя, необхідністю звернення за правовою допомогою до адвоката для здійснення захисту прав та інтересів в ході досудового розслідування та в суді для підтвердження і доведеності добропорядності, необхідність постійно заспокоювати членів своєї родини та доводити друзям відсутність факту вчинення злочину, суд доходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода, яка визначена ним у мінімально гарантованому державою розмірі, у сумі 445 806,40 грн., (89 місяців 5 днів х 5000,00 грн.). Доводи відповідача - Запорізької обласної прокуратури про безпідставність періоду розрахунку розміру моральної шкоди з 12.08.2011 по 17.01.2019, оскільки, на їх думку, відшкодуванню [PERSON] підлягає лише моральна шкода за період з 12.08.2011 по 07.05.2014, є безпідставними, оскільки відомості до ЄРДР були внесені саме на підставі ухвали апеляційного суду Запорізької області після скасування вироку суду та направлення справи, відносно [PERSON] , для організації додаткового розслідування. Після скасування вироку суду відносно [PERSON] продовжував діяти запобіжний захід у вигляді застави, про що прямо було зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції. Згідно витягу з ЄРДР за № кримінального провадження 12014080000000186, у короткому викладі обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, зазначено, прізвища осіб, у тому числі і [PERSON] , які вчинили кримінальні правопорушення. Постановою слідчого від 17.01.2019 закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 358 КК України, та повернуто [PERSON] під розписку вилучені за місцем його реєстрації речі. Вказані обставини свідчать про те, що обмеження прав [PERSON] тривало і після направлення справи для організації додаткового розслідування, з 07.05.2014 до фактичного винесення слідчим постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу злочину, оскільки [PERSON] перебував під слідством та у відношенні нього, відповідно до п. 9 Перехідних положень КПК України, продовжували діяти обмеження у вигляді запобіжних заходів - підписки про невиїзд та застави, які були застосовані постановами слідчого від 12.08.2011, і які ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.05.2014 скасовані не були, а також обмеження користування особистими речами, які були вилучені за місцем його проживання. Таким чином, суд вважає, що обраховувати час, з якого були порушені немайнові права позивача, слід з 12.08.2011, тобто із моменту притягнення його в якості обвинуваченого та застосування запобіжних заходів, та до 17.01.2019, а саме до дня винесення слідчим постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінальних правопорушення, що за своєю суттю є завершенням досудового розслідування, а відтак і незаконного притягнення як обвинуваченого, та обмеження інших його прав. Твердження відповідача Державної казначейської служби України про те, що позивачем до матеріалів справи не додано жодного судового документу про визнання протиправності дій правоохоронних органів є безпідставними, оскільки Закон № 266/94-ВР, на підставі якого позивач звернувся із позовом про відшкодування моральної шкоди, не передбачає необхідності встановлення у судовому порядку протиправності дій органів дізнання, досудового слідства та суду, оскільки право особи на відшкодування шкоди у зв`язку із закриттям кримінального провадження, прямо передбачено п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР. Таким чином,

Outcome: approved