Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просить припинити право відповідача на успадковану ним 1/8 частку житлового будинку [ADDRESS] з виплатою останньому грошової компенсації відповідно до вартості його частки у розмірі 97998,75 грн., визнати право власності на 1/8 частку вказаного житлового будинку за позивачем та стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за життя її батькам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя належав житловий будинок [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, після чого відкрилась спадщина на належну йому Ѕ частку зазначеного будинку, яку прийняли всі спадкоємці першої черги за законом, а саме: [PERSON] , позивач, [PERSON] та відповідач. [INFO] померла [PERSON] , за життя вона залишила заповіт, згідно якого на випадок смерті заповіла все належне їй майно позивачу. Не погодившись з цим, відповідач звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом до позивача про визнання заповіту недійсним. Проте, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.11.2017 в задоволенні позову відмовлено. Після смерті матері позивач прийняла спадщину та 03.08.2018 отримала свідоцтво про спадщину за заповітом, яка складається з 5/8 часток спірного житлового будинку. Таким чином, на теперішній час в результаті прийняття спадщини після смерті батьків учасники справи мають право на частки у спільному майні в наступному розмірі: [PERSON] 6/8 часток, [PERSON] 1/8 частка, [PERSON] 1/8 частка, але свідоцтво про право на належну відповідачу частку ним не отримано. Всі витрати по утриманню спірного будинку несе позивач сплачує комунальні послуги, робить поточний ремонт, забезпечує утримання будинку в належному стані. [PERSON] , яка є співвласником спірного майна допомагає в догляді за будинком, в той час, як відповідач жодним чином не піклується про його збереження та не несе витрати на його утримання. Позивач вважає, що є всі підстави для припинення права на частку відповідача у спірному майні, оскільки наявні всі обставини, передбачені пунктами 1-4 частини першої статті 365 ЦК України. При цьому, припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача, так як йому на праві спільної часткової власності належить Ѕ частка житлового будинку [ADDRESS] , в якому він зареєстрований та проживає разом з сім`єю. Відповідач спірним будинком не опікується, не вживає ніяких заходів щодо його утримання, підтримання у належному технічному стані, не сплачує за комунальні послуги в розмірі, що відповідає його частці, тобто, не здійснює жодних дій, які б свідчили про його бажання володіти та користуватися належною йому часткою у спірному майні. Бездіяльність відповідача, який має право на частку у спільному майні, але ухиляється від оформлення та реєстрації права власності на належне йому спадкове майно, суттєво порушує права позивача та законні інтереси щодо користування та розпорядження належною їй часткою у спірному майні. Оскільки вирішити питання щодо спірного майна в добровільному порядку відповідач не бажає, позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.05.2020 надано дозвіл позивачу на внесення коштів на депозитний рахунок та відкладено підготовче засідання по справі. 11.06.2020 позивач надала до суду докази сплати вартості 1/8 частки нерухомого майна, що належить на праві власності відповідачу, у розмірі 97998,75 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 23.06.2020 на 14:50 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності та відсутності її представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив розгляд справи провести за його відсутності. Третя особа причини своєї неявки не повідомила, правом на подання пояснень на позовну заяву не скористалась. Згідно вимог\~статті 247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи і\~оцінивши наявні\~в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 15.07.2015, посвідченим приватним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Токіой І.В. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого 09.09.2008 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 1929. З досліджених матеріалів спадкової справи № 924/2008, заведеної державним нотаріусом Другої миколаївської державна нотаріальна контора Миколаївської області до майна [PERSON] , померлого [INFO] , що з заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулись: - [PERSON] , дружина спадкодавця, яка своєю заявою прийняла спадщину за законом, та 01.07.2015 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку від Ѕ частки житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; - [PERSON] , донька спадкодавця, яка своєю заявою прийняла спадщину за законом, та 12.08.2015 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку від Ѕ частки спірного житлового будинку; - [PERSON] , донька спадкодавця, яка своєю заявою прийняла спадщину за законом, та 12.08.2015 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку від Ѕ частки спірного житлового будинку; - [PERSON] , син спадкодавця, який своєю заявою фактично прийняв спадщину за законом на ј частку від Ѕ частки спірного житлового будинку, але до теперішнього часу свідоцтво про право на спадщину не отримав. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.01.2016 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №241, [INFO] у віці [INFO] років померла [PERSON] . Із досліджених матеріалів спадкової справи № 186/2016, заведеної державним нотаріусом Другої миколаївської державна нотаріальна контора Миколаївської області до майна [PERSON] , померлої [INFO] , що [INFO] [PERSON] склала заповіт, згідно до\~якого все\~своє майно\~заповіла своїй донці [PERSON] . В липні 2016 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] та посвідчений Другою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 01.07.2015 за реєстровим №1-444. Проте, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва по справі №489/3455/16 від 13.11.2017 у задоволенні вимог [PERSON] відмовлено. 03.08.2018 позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Токіой І.В., зареєстроване в реєстрі за №1-319, відповідно до якого позивач отримала у спадок право власності на 5/8 часток в праві спільної часткової власності на спірний житловий будинок, після смерті [PERSON] . Таким чином, на теперішній час спірний житловий будинок належить учасникам справи на праві спільної часткової власності з визначенням часток в наступному розмірі: [PERSON] 6/8 часток; [PERSON] , - 1/8 частка; [PERSON] 1/8 частка, який до теперішнього часу не здійснив державну реєстрацію своїх майнових прав на вказану частку в спірному майні. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до приписів частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Поняття спільної часткової власності викладено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У відповідності з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною другою цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно із статтею 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно частини першої статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Положеннями частини першої статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини другої цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в статті 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.. Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Верховний Суд України у постанові від 15.05.2013 по справі № 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В постанові від 02.07.2014 по справі № 6-68цс14 Верховний Суд України роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою пунктом 4 частини першої цієї статті. За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до абзацу 3 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Згідно звіту про оцінку майна від 31.05.2019 слідує, що ринкова вартість об`єкту оцінки, тобто житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на дату оцінки без ПДВ склала 783990,00 грн., за такого вартість 1/8 частки становить 97998,75 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, на виконання вимог частини другої статті 365 ЦК України, внесено на депозитний рахунок Територіального управління ДСА України в Миколаївській області кошти у сумі 97998,75 грн., відповідно до квитанції № ПН461636 від 11.06.2020, відповідно до попередньо проведеної оцінки вартості майна. Враховуючи визнання відповідачем позову, та те, що частка в праві спільної часткової власності на спірний житловий будинок відповідача є незначною та не може бути виділена в натурі, відповідач тривалий час не мешкає в спірному будинку, не здійснює витрати на його утримання, спільне володіння і користування майном між сторонами є неможливим, і таке припинення права власності відповідача на спірне майно не завдасть істотної шкоди інтересам останнього, який має інше житло в якому і мешкає, суд вважає за можливе припинити за відповідачем право власності на частку у спільному майні. Проте враховуючи, що відповідач [PERSON] не здійснив державну реєстрацію своїх майнових прав на спірну частку у спадковому майні, при цьому відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує, тобто не оформлення спадщини відповідачем, який її прийняв, не змінює його статусу як власника, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача буде припинення права власності на 1/8 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка була прийнята у спадщину відповідачем, в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , з присудженням відповідачу грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності, а також визнання за позивачем права власності на вказану частку спірного майна. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат у сумі 5579,99 грн., які складаються із судового збору в розмірі 979,99 грн., витрат з оцінки спірного майна у розмірі 979,99 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн., суд виходить з наступного. Згідно з\~частинами першою,\~другою статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. В своїй заяві від 17.06.2020 відповідач просив звільнити його від сплати судового збору, на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», посилаючись на те, що він є учасником бойових дій. Крім того, відповідач просив витрати на правничу допомогу покласти на позивача, оскільки заявлені вимоги суперечать вимогам статті 137 ЦПК України та не відповідають складності справи, обсягу послуг, витраченого часу. Згідно з посвідченням серії [NUMBER] 183562, виданим 21.07.2018, відповідач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій. Відповідно до пункту 13 частини першої\~статті 5 Закону України «Про судовий збір»\~учасники бойових\~дій,\~постраждалі учасники\~Революції Гідності,\~Герої України під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12,\~22 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17. Враховуючи те, що предмет і підстава позову, не стосується захисту порушеного права відповідача, суд приходить висновку про стягнення з відповідача судових витрат по сплаті судового збору. При цьому, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За такого, у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду з позовом. Інші 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору підлягають стягненню на її користь з відповідача. Також, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні нею, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера від 30.05.2019, витрати з оцінки спірного майна у сумі 2600,00 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною третьою\~статті 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За приписами частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, тому на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц. Позивачем наданий лише попередній розрахунок (орієнтовний) суми судових витрат, які очікує позивач понести в зв`язку з розглядом справи, в якому визначено 2000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та договір про надання правової допомоги, який містить загальні умови надання правової допомоги. Однак, розрахунок фактично наданих послуг, докази оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) в матеріалах справи відсутні. Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: approved