Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

У вересні 2019 року заступник військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України в інтересах держави, уповноваженим органом якого є Міністерство оборони України, концерн «Військторгсервіс» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача, у якому просив суд ухвалити рішення, яким витребувати від добросовісного набувача [PERSON] та повернути його балансоутримувачу концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно, а саме 7/25 частин нежитлового приміщення №107, 108, 109 по [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: 1- №22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1 - №4, площею 21,0 м2 , загальною площею 184,4 м2 та стягнути з відповідача на користь військової прокуратури Центрального регіону України витрати по сплаті судового збору в розмірі 5982,48 грн. Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор діяв на підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про проруратуру», наказу Генерального прокурора України від 29.08.2014 року №12гн «Про особливості діяльності військових прокуратур» у зв`язку з тривалим зволіканням Міністерством оборони України та концерном «Військторгсервіс» із зверненням з позовом до суду щодо захисту інтересів держави, а саме про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та повернення його балансоутримувачу. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно п. 1.1, 4.2 Статуту концерну «Військторгсервіс» від 15.11.2018 року, концерн «Військторгсервіс» є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України. Майно концерн «Військторгсервіс» є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання, концерн «Військторгсервіс» володіє, користується та розпоряджається майном відповідно до мети своєї господарської діяльності на свій розсуд і в порядку, що не суперечить чинному законодавству України. 12.03.2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області за позовом заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України в особі концерну «Військторгсервіс», прийнято заочне рішення, яким ухвалено наступне: - визнано недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, укладеного 11.05.2010 року між концерном «Військторгсервіс» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського суду нотаріального округу Лукашенко В.Б. за реєстровим №4518 та договір про внесення змін до договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. 11.05.2010 року за реєстровим №4518, укладений 06.07.2010 року між концерном «Військторгсервіс» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. за реєстровим №7006; - зобов`язано [PERSON] повернути державі України в особі концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно - 7/25 частини нежитлового приміщення №107, 108, 109 по І - му [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: №1-№22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1 - №4, площею 21,0 м2, загальною площею 184,4 м2 , отримане ним за договорами від 11.05.2010 та 06.07.2010; - зобов`язано концерн «Військторгсервіс» повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 249603,60 грн. отримані концерном «Військторгсервіс» за договорами від 11.05.2010 року та 06.07.2010 року. У зв`язку із смертю [PERSON] , 29.07.2013 року Апеляційним судом Вінницької області прийнято рішення, яким частково скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2013 року та ухвалено нове рішення, яким: - зобов`язано [PERSON] повернути державі Україна в особі концеру «Військторгсервіс» нерухоме майно - 7/25 частини нежитлового приміщення №107, 108, 109 по [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: №1-№22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1-№4, площею 21,0 м2, загальною площею 184,4 м2, отримане [PERSON] за договорами від 11.05.2010 року та 06.07.2010 року; - зобов`язано концерн «Військоторгсервіс» повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 249603,60 грн. отримані концерном «Військторгсервіс» за договорами від 11.05.2010 року та 06.07.2010 року. В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2013 року залишено без змін. Таким чином, Апеляційним судом Вінницької області застосовано двосторонню реституцію, однак до даного часу вищевказане нерухоме майно у власність держави в особі концерну «Військторгсервіс» не повернуто. 18.03.2015 року на підставі наказу Генерального директора концерну «Військторгсервіс» №27, майно яке перебуває у володінні Міністерства оборони України та у користуванні концерну «Військторгсервіс» на підставі вказаних судових рішень, а саме: 7/25 частини нежитлового приміщення №107, 108, 109 по [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: №1-№22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1 - №4, площею 21,0 м2, загальною площею 184,4 м2 поставлено на баланс концерну «Військторгсервіс». Однак, 19.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 7/25 частки нежитлового приміщення №107, 108, 109 по [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: №1-№22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1-№4, площею 21,0 м2, загальною площею 184,4 м2 посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. за реєстровим №3251. У позові прокурор вказував, що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Через те, що однією з підстав визнання судом недійсним договору купівлі-продажу від 11.05.2010 року між концерном «Військторгсервіс» та [PERSON] стала відсутність дозволу Міністерства оборони України на відчуження нерухомого майна підприємства, як це було передбачено на час укладення вказаного договору п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року №406/2011, то нежитлове приміщення, яке на даний час перебуває у власності відповідача, вибуло з державної власності поза межами волі Міністерства оборони України. Відповідно до ч. 4 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувані, власник мас право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Однак концерн «Військторгсервіс» до теперішнього часу не вживає заходів щодо витребування оспорюваного нерухомого майна, що підтверджується листом від 20.08.2019 року за вих. №07/1457, тому прокурор відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні військовий прокурор Вінницького гарнізону Центрального регіону України Конончук В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник Міністерства оборони України Панасюк В.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник концерну «Військторгсервіс» до судового засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] також до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Заяв та відзиву на позовну заяву від відповідача [PERSON] не надходило. Таким чином, з урахуванням приписів ст. 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення війскового прокурора та представника Міністерства оборони України, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України). Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2013 року по цивільній справі №232/3368/12 за позовом заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України в особі концерну «Військторгсервіс», прийнято рішення, яким ухвалено наступне: - визнано недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, укладеного 11.05.2010 року між концерном «Військторгсервіс» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського суду нотаріального округу Лукашенко В.Б. за реєстровим №4518 та договір про внесення змін до договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. 11.05.2010 року за реєстровим №4518, укладений 06.07.2010 року між концерном «Військторгсервіс» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. за реєстровим №7006; - зобов`язано [PERSON] повернути державі України в особі концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно - 7/25 частини нежитлового приміщення №107, 108, 109 по І - му [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: №1-№22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1 - №4, площею 21,0 м2, загальною площею 184,4 м2 , отримане ним за договорами від 11.05.2010 та 06.07.2010; - зобов`язано концерн «Військторгсервіс» повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 249603,60 грн. отримані концерном «Військторгсервіс» за договорами від 11.05.2010 року та 06.07.2010 року (т. 1 а.с. 111-115). У зв`язку із смертю [PERSON] , 29.07.2013 року Апеляційним судом Вінницької області прийнято рішення, яким частково скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2013 року та ухвалено нове рішення, яким: - зобов`язано [PERSON] (спадкоємця [PERSON] ) повернути державі Україна в особі концеру «Військторгсервіс» нерухоме майно - 7/25 частини нежитлового приміщення №107, 108, 109 по [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: №1-№22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1-№4, площею 21,0 м2, загальною площею 184,4 м2, отримане [PERSON] за договорами від 11.05.2010 року та 06.07.2010 року; - зобов`язано концерн «Військоторгсервіс» повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 249603,60 грн. отримані концерном «Військторгсервіс» за договорами від 11.05.2010 року та 06.07.2010 року. В іншій частині заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2013 року залишено без змін (т. 1 а.с. 116-120). Таким чином, Апеляційним судом Вінницької області застосовано двосторонню реституцію, однак до даного часу вищевказане нерухоме майно у власність держави в особі концерну «Військторгсервіс» не повернуто. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2013 року, зокрема, встановлено, що майно, яке відчужувалося [PERSON] є об`єктом права державної власності і було закріплено за концерном «Військторгсервіс» на праві господарського відання, що підтверджується актом від 01.10.2007 року, затвердженим заступником Міністра оборони України 17.12.2008 року, свідоцтвом про право власності від 11.03.2010 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.04.2010 року. Згідно п. 1.1 Статуту концерну «Військторгсервіс» від 15.11.2018 року концерн «Військторгсервіс» є державним господарським об`єднанням, заснованим на державній власності у формі концерну. Концерн належить до сфери управління Міністерства оборони України (т. 1 а.с. 137-164). Відповідно до п. 4.2 Статуту концерну «Військторгсервіс» майно концерну є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Реалізуючи право господарського відання, концерн володіє, користується та розпоряджається майном відповідно до мети своєї господарської діяльності на свій розсуд і в порядку, що не суперечить чинному законодавству України. В подальшому, 18.03.2015 року на підставі наказу Генерального директора концерну «Військторгсервіс» №27, майно яке перебуває у володінні Міністерства оборони України та у користуванні концерну «Військторгсервіс» на підставі вказаних судових рішень, а саме: 7/25 частини нежитлового приміщення №107, 108, 109 по [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: №1-№22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1 - №4, площею 21,0 м2, загальною площею 184,4 м2 поставлено на баланс концерну «Військторгсервіс». Однак, 19.09.2017 між [PERSON] (спадкоємець [PERSON] ) та [PERSON] було укладено договір дарування 7/25 частки нежитлового приміщення №107, 108, 109 по [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: №1-№22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1-№4, площею 21,0 м2, загальною площею 184,4 м2 посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. за реєстровим №3251. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на день укладення вказаного вище договору дарування - 19.09.2017 року, 18/25 часток нежитлового приміщення, що розташоване в [ADDRESS] , приміщення №107, 108, 109 належало на праві спільної часткової власності Міністерству оборони України, правовий режим майна: право оперативного управління Концерн «Військторсервіс», а 7/25 часток даного нежитлового приміщення належало на праві власності [PERSON] (т. 1 а.с. 99-101). Листом приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. від 27.08.2019 року підтверджується, що 19.09.2017 року за реєстровим №3251 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О.О. було посвідчено договір дарування 7/25 часток в праві власності на нежитлове приміщення, що розташоване в [ADDRESS], приміщення №107 , 108, 109. Сторонами цього договору дарування були: [PERSON] та [PERSON] . На дату укладення вказаного вище договору дарування вказані вище 7/25 часток в праві власності на нежитлове приміщення, що розташоване в [ADDRESS] , приміщення № 107 , 108 , 109 не перебували під арештом чи забороною. Відсутність заборони відчуження зазначених будівель, іпотек, інших речових прав, підтверджується інформацією з відповідного реєстру речових прав від 19.09.2017 року (т. 1 а.с. 84-85). В подальшому, 18.06.2019 року [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за умовами якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] і [PERSON] прийняли по 1/2 частці кожний 7/25 частки нежитлового приміщення №107, 108, 109 за адресою: [ADDRESS] , що складається з: на 1 поверсі житлового будинку літ. «А» приміщення №108: №1-№22 площею 163,4 кв.м та приміщення №109: №1-№4, площею 21,0 кв.м., загальною площею 184,4 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ясінською О.М. Право власності [PERSON] і [PERSON] на вказане спірне нерухоме майно зареєстровано 19.06.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 213-219). Отже, станом на 23.09.2019 року - дату звернення військового прокурора з даним позовом до суду згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власниками спірного нежитлового приміщення в рівних частинах по 1/2 частці кожен - були [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 213-219), проте прокурор звернувся до суду з позовом до [PERSON] , а не до власників даного спірного майна - [PERSON] та [PERSON] . Також судом встановлено, що в листопаді 2019 року Міністерство оборони України звернулося до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача концерн «Військторгсервіс», на стороні відповідачів [PERSON] , [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння - справа №127/29254/19 (т. 1 а.с. 187-202). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2020 року по справі №127/29254/19 позов Міністерства оборони України до [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача концерн «Військторгсервіс», на стороні відповідачів [PERSON] , [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено. Витребувано з незаконного володіння [PERSON] у власність держави в особі Міністерства оборони України 7/50 об`єкту нерухомого майна загальною площею 184,4 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Витребувано з незаконного володіння [PERSON] у власність держави в особі Міністерства оборони України 7/50 об`єкту нерухомого майна загальною площею 184,4 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Стягнуто в рівних частинах з [PERSON] , [PERSON] на користь Міністерства оборони України судові витрати у розмірі 11964,96 грн. (т. 2 а.с. 75-78). Станом на день ухвалення рішення у даній справі, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.11.2020 року не набуло законної сили. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 7/25 частин нежитлового приміщення по [ADDRESS] , яке складається з приміщення І поверху № 108: №1- №22, площею 163,4 кв.м та приміщення №109: №1- №4, площею 21,0 кв.м., загальною площею 184,4 кв.м вибуло без волі його власника - держави Україна в особі Міністерства оборони України з його володіння на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2010 року, який надалі було визнано недійсним. Підставою недійсності вказаного правочину, як встановлено заочним рішенням Вінницького міського суду від 12.03.2013 року та рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 29.07.2013 року, стало недотримання концерном «Військторгсервіс», зокрема, пункту 8 Положення про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю, затвердженого постановою КМУ від 06.06.2007 року №803, а саме відчуження майна державного підприємства відбулося без надання згоди Фондом державного майна України. Отже, на час укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] , на підставі якого до [PERSON] перейшло право власності на спірну частину нежитлових приміщень, а також на час укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , на підставі якого до [PERSON] та [PERSON] перейшло право власності на спірне нерухоме майно, існувало рішення суду щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування двосторонньої реституції, всупереч якого дане нерухоме майно вибуло з володіння держави Україна в особі Міністерства оборони України та оперативного управління концерну «Військторгсервіс». Відтак наявні правові підстави для витребування майна у добросовісних набувачів - [PERSON] та [PERSON] . Проте у даній цивільній справі військовий прокурор звернувся до суду з позовом до [PERSON] , а не до теперішніх власників даного спірного майна - [PERSON] та [PERSON] та в ході розгляду справи не заявляв суду будь-ких клопотань про притягнення до участі в справі [PERSON] і [PERSON] в якості співвідповідачів або про заміну неналежного відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Статтею 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Ними можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (ст. 80 ЦК України). Відповідно до ст. 46 ЦПК України цивільна процесуальна правоздатність - це здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Частиною 1 ст. 47 ЦПК України закріплено визначення поняття цивільна процесуальна дієздатність - це здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Саттею 51 ЦПК України урегульовано питання залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача. Так, суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, тому слід зазначити, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Неналежними сторонами в цивільному процесі будуть ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Неналежний відповідач не повинен відповідати по пред`явленому до неї в суді позову. Військовий прокурор не скористався своїм процесуальним правом та не подав суду клопотання про заміну неналежного відповідача або про притягнення співвідповідачів до участі в справі, хоча таке право надане виключно позивачу, відповідно до вимог ст. 51 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Військовий прокурор звертаючись 23.09.2019 року до суду в інтересах держави, уповноваженим органом якого є Міністерство оборони України, Концерн «Військторгсервіс» пред`явив позов до [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача, у якому просив суд: витребувати від добросовісного набувача [PERSON] та повернути його балансоутримувачу концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно, а саме 7/25 частини нежитлового приміщення №107, 108, 109 по [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: №1- №22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1- №4, площею 21,0 м2 , загальною площею 184,4 м2 та стягнути з відповідача на користь військової прокуратури Центрального регіону України витрати по сплаті судового збору у розмірі 5982,48 грн. Разом з тим, як встановлено по справі та підтверджується письмовими доказами, станом на день звернення військового прокурора до суду з даним позовом - 23.09.2019 року власниками на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2019 року по Ѕ частці 7/25 частини нежитлового приміщення №107, 108, 109 по [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: №1- №22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1- №4, площею 21,0 м2, загальною площею 184,4 м2 були [PERSON] та [PERSON] - добросовісні набувачі. Отже, враховуючи викладене, [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі та на нього не можуть бути покладені ті обов`язки, про вчинення яких заявлено у поданій військовим прокурором до суду позовній заяві - витребувати від добросовісного набувача [PERSON] та повернути його балансоутримувачу концерну «Військторгсервіс» нерухоме майно, а саме 7/25 частин нежитлового приміщення №107, 108, 109 по [ADDRESS] , що складається з приміщення 1 поверху №108: 1- №22 площею 163,4 м2 та приміщення №109: №1 - №4, площею 21,0 м2 , загальною площею 184,4 м2 , оскільки [PERSON] не є власником спірного нерухомого майна, а з 19.06.2019 року (дата державної реєстрації права власності) власниками даного майна є [PERSON] та [PERSON] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заступник військового прокурора Вінницького гарнізону Центрального регіону України в інтересах держави, уповноваженим органом якого є Міністерство оборони України, Концерн «Військторгсервіс» звертаючись до суду з даним позовом, указав неналежного відповідача, тому позов слід залишити без задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в позові відмовлено, тому судові витрати на користь військової прокуратури Центрального регіону України не стягувати.

Outcome: dismissed