Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою, в якій просила суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини -- сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно до повноліття дитини. Позовні вимоги позивачка просила суд задовольнити згідно зі статтями 180-183, 191 СК України. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що з відповідачем [PERSON] вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з 10 лютого 1995 року. Від проживання з відповідачем у шлюбі вони мають трьох синів, двох повнолітніх та малолітнього [PERSON], [INFO], на якого відповідач зобов'язаний платити аліменти або ж надавати матеріальну допомогу добровільно. Подружні стосунки з відповідачем припинені, матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина відповідач не надає. Таким чином, вона має право претендувати на стягнення аліментів на малолітнього сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. Оскільки ж відповідач не бажає надавати їй матеріальну допомогу на утримання дитини, то вона змушена була звернутися до суду з цією позовною заявою і наполягає на задоволенні своїх позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 23 лютого 2015 року з позовною заявою [PERSON] не був згоден та пояснив, що він сумнівається в своєму батьківстві відносно сина [PERSON], 2012 року народження, оскільки його дружина [PERSON] не проживає з ним з 2010 року. Крім того, в одному з останніх телефонних розмов вона сказала йому, що [PERSON] не є його сином. Шлюбні відносини вони припинили в 2010 році, хоч шлюб їх у встановленому порядку не розірваний. Мешкають вони окремо один від одного і спільного господарства не ведуть. Як йому стало відомо, позивачка на теперішній час проживає з іншим чоловіком. В судовому засіданні 23 лютого 2015 року [PERSON] попросив зробити перерву на день-два для спілкування з позивачкою і вирішення спірних питань, проти чого позивачка не заперечувала. Але за станом на 25 лютого 2015 року, як стверджувала представник відповідача і сам відповідач в своїй заяві, його в м. Дніпродзержинську вже не було, хоч в судовому засіданні 23 лютого 2015 року відповідач стверджував, що буде знаходитися в м. Дніпродзержинську до кінця лютого 2015 року. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні 25 лютого 2015 року позовні вимоги [PERSON] визнала та пояснила, що дійсно відповідач [PERSON] знаходився в зареєстрованому шлюбі з позивачкою з 10 лютого 1995 року. Шлюбні відносини припинені. Від подружнього життя вони мають трьох синів, двох повнолітніх та малолітнього [PERSON], [INFO], які проживають з позивачкою. Добровільно матеріальну допомогу на утримання сина [PERSON] він не надає. Син мав намір оспорювати батьківство відносно сина [PERSON], але не зараз, можливо, через декілька місяців. Якщо ж суд та позивачка [PERSON] не бажають ще чекати деякий час, то вона, як представник сина, згодна щоб суд виніс рішення про стягнення аліментів за рішенням суду на сина [PERSON]. А син вже, як забажає, то буде оспорювати батьківство відносно сина [PERSON] дещо пізніше. Суд, вислухавши позивачку, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги належить задовольнити повністю з наступних підстав. Сторони по справі знаходились в зареєстрованому шлюбі. Але подружні стосунки припинені, спільне господарство не ведеться. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина, який знаходяться на утриманні матері. На утримання малолітнього сина відповідач, згідно діючого законодавства, зобов'язаний надавати матеріальну допомогу добровільно або платити аліменти за рішенням суду. Отримавши копію позовної заяви по цій справі, а також повістку в судове засідання, знаючи, коли буде розглядатися справа по суті, відповідач мав достатньо часу для підготовки до розгляду справи. До дня розгляду справи відповідач не надав суду особисто, не направив до суду ніяких доказів іншим способом проти задоволення позовних вимог [PERSON] і не вказав суду джерела таких доказів. Як сам відповідач, так і його представник тільки говорили про сумніви щодо батьківства відповідача відносно сина [PERSON]. Отже, інтимні стосунки позивачка і відповідач підтримували і після 2010 року. Якби цього не було, то відповідач не сумнівався б в своєму батьківстві відносно сина [PERSON], а категорично заперечував би проти свого батьківства відносно сина [PERSON] і проти позовних вимог. Але зустрічного позову про оспорювання батьківства до суду так і не надійшло. Більш того, відповідач вже виїхав з м. Дніпродзержинська, хоч мав намір залишатися в м. Дніпродзержинську до кінця лютого 2015 року. Оцінивши в сукупності всі наявні по справі докази, суд вважає необхідним позовні вимоги [PERSON] задовольнити повністю - в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, оскільки в протилежному випадку це не відповідало б вимогам ст. 182 СК України. Суд вважає необхідним позовні вимоги [PERSON] задовольнити повністю. Тому одночасно необхідно з відповідача стягнути в доход держави судовий збір, що дорівнює 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Outcome: approved