Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-25 00:00:00

У грудні 2019 р. АТ «УкрСиббанк» пред`явило позов до [PERSON] , [PERSON] у якому просило з метою погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором між ним і ПАТ «УкрСиббанк» від 16.09.2008 року №11394911000 по кредиту в розмірі 61038,30 дол.США та по процентах в розмірі 54741 дол.США, звернути стягнення на предмет іпотеки - належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у [PERSON] мається кредитна заборгованість по кредиту в розмірі 61038,30 дол.США та по процентах в розмірі 54741 дол.США. З метою захисту своїх прав позивач звернувся до Деснянського районного суду м.Чернігова із позовом до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, який заочним рішенням від 03.10.2016 року був задоволений. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17.01.2017 року рішення Деснянського районного суду м.Чернігова скасованол у позові відмоелно. Рішенням апеляційного суду встановлено, що іпотечна квартир належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Отже, враховуючи наявність спільної сумісної власності звертається з даним позовом до суду вже до [PERSON] та [PERSON] . На час звернення до суду з позовом відповідач [PERSON] помер ( [INFO] ), що підтверджується актовим записом про смерть від 20.10.2018 року. (а.с.69), отже у відкритті провадження в частині вимог до відповідача [PERSON] відмовлено. Відповідачем [PERSON] відзив не надано. Судом залучено до розгляду справи як третіх осіб без самостійних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , орган опіки та піклування Деснянської районної у м.Чернігові ради. В судове засіданні представник позивача жодного разу на з`явився, просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач проти задоволення позову заперечувала. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Інші учасники справи до суду не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщались завчасно і належним чином. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 16.09.2008 між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11394911000. Згідно з цим договором [PERSON] отримав кредит у сумі 73300 доларів 00 центів США для споживчих потреб під 16 % річних шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника з кінцевим терміном остаточного повного погашення заборгованості до 14.09.2018. Відповідно до додатку № 1 до цього договору [PERSON] зобов`язався здійснювати платежі згідно з графіком погашення кредиту з 01 по 10 число кожного місяця. За несвоєчасне повернення кредиту та процентів за користування ним договором передбачено нарахування пені у сумі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. На забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним договором ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки № 30207Z182 від 16.09.2008, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Сенюк А.В. (реєстраційний № 4816/122). Згідно з цим договором [PERSON] передала ПАТ «УкрСиббанк» в іпотеку квартиру [ADDRESS] . У п. 1.1. договору зазначено, що передана [PERSON] в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та її чоловіка як така, що набута у період шлюбу. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 26.04.2016 встановлено, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] умов кредитного договору з ПАТ «УкрСиббанк» від 16.09.2008 № 11394911000 у нього станом на 13.11.2015 утворилася заборгованість: по кредиту - у сумі 61038 доларів 30 центів США, за відсотками за користування кредитом - 69973 долари 48 центів США та по пені у загальній сумі 1092539 грн 04 коп. і цим же рішенням її частково стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» (заборгованість за кредитом та процентами - у межах строку позовної давності, а розмір пені зменшено у порядку ст. 551 ЦК України). Згідно з довідкою Об`єднання житлово-будівельних кооперативів м. Чернігова № 430 від 29.02.2020, у кв. [ADDRESS] зареєстровані відповідач [PERSON] з 1987 року, та треті особи [PERSON] з 2000 року, [PERSON] з з 2000 року, [PERSON] з 2015 року, [PERSON] ( [INFO] ) з 2015 року. (а.с.94). Чоловік відповідача та батько [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується актовим записом про смерть №2970 від 20.10.2018 року. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. На час смерті він був зареєстрований та проживав за адресою [ADDRESS] . Його спадкоємці дружина [PERSON] , діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від спадщини не відмовились, на час смерті проживали разом зі спадкодавцем. Відповідно до ст..1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 6 ст. 3, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі звернення стягнення на предмет іпотеки власник предмета іпотеки втрачає право власності на цей предмет, а користувач предмета іпотеки - право користування ним. Тож задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» спричиняє втрату [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права на частку у власності в порядку спадкування у кв. [ADDRESS] та втрату права користування цією квартирою. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу (стаття 13 ЦПК України). Установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи. Отже, за приписами закону позивач самостійно визначається з колом осіб, які є відповідачами у справі. За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Позивач у відповідно до вимог ЦПК України клопотання про залучення співвідповідачів до розгляду справи не надав. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з вище вказаного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed