Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 04.08.2001 між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 03.02.2016 (справа № 370/1473/15-ц) шлюб між сторонами було розірвано. За час подружнього життя сторонами набуто спільне майно, а саме: 1-кімнатна квартира на 4 поверсі загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 14,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.09.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 457856032224, на підставі Договору купівлі-продажу деривативу № 16/1/4/1/П, УФНР/29/01/14/Д/1 від 29.01.2014, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «Лемако Ессет Менеджмент» та [PERSON] . Позивач зазначила, що їх спільні з [PERSON] діти, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають та знаходяться на її повному утриманні та вихованні. Всі витрати, пов`язані з утриманням, навчанням, лікуванням, оздоровленням, розвитком, вихованням дітей несе [PERSON] . Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів (згідно останньої за датою довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за вих. № 11888 49\~120,55 грн.), не цікавиться життям дітей, не відвідує їх, та не регулярно і не в повному обсязі виплачує аліменти. Крім того, [PERSON] зазначила, що їх син [PERSON] навчається на контрактній формі на денному відділенні Київського коледжу транспортної інфраструктури. Вартість навчання в рік становить 11\~225,00 грн., а вартість проживання в гуртожитку за місяць становить 392,00 грн., які позивач одноосібно сплачує, що підтверджується копіями квитанцій про оплату. Оскільки,\~на думку\~позивача,\~ [PERSON] ухиляється\~від участі\~в утриманні\~дітей,\~діти проживають\~із [PERSON] \~та перебувають\~на її\~повному утриманні\~та вихованні,\~розмір аліментів,\~які одержують\~діти недостатній\~для забезпечення\~їхнього фізичного,\~духовного розвитку,\~забезпечення навчальних\~та розвивальних\~потреб,\~остання просила\~суд визнати\~за нею\~право власності\~на 3/4\~частки у\~спільному сумісному\~майні,\~а саме\~в 1-кімнатній квартирі, загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 14,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] та вирішити питання про розподіл судових витрат. 14.09.2019 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 08.04.2019 підготовче судове засідання було відкладено у зв`язку із витребування доказів за клопотанням представника позивача. 23.04.2019 відповідач подав до суду відзив проти позову за вх. № 15669, відповідно до якого зазначив про неодноразову добровільну сплату коштів на утримання дітей та повне погашення заборгованості по сплаті аліментів на підставі рішення суду про стягнення аліментів, що підтверджується розрахунками із сплати аліментів, виданих старшим державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу ДВС Куйбідою О.І. та наявністю спілкування між ним та дітьми. Крім того, [PERSON] зазначив, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, які йому в грудні 2004 року позичила рідна сестра [PERSON] у сумі 6\~503,64 доларів США. Просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку за його безпідставністю та необґрунтованістю. 02.05.2019 представник позивача подав до суду відповідь на відзив за вх. № 16611, відповідно до якого зазначив, що доводи відповідача про відсутність у нього заборгованості станом на травень 2018 року не спростовують факту наявності такої заборгованості за попередні періоди. Крім того, [PERSON] не надав належних, достатніх та достовірних доказів того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. 15.05.2019 [PERSON] подав до суду заперечення на відповідь на відзив за вх. 18557, відповідно до якого зазначив, що під час шлюбу [PERSON] не працювала, не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї та перебувала на його утриманні. Вказав, що спірна квартира придбана за йог особисті кошти, у зв`язку з чим не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 31.05.2019 підготовче судове засідання було відкладено у зв`язку із приєднанням відповідних документів. 19.06.2019 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження у даній справі, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні позивач та її представник просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, 04.08.2001 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 03.02.2016 (справа № 370/1473/15-ц) шлюб між сторонами було розірвано. Як встановлено в судовому засіданні, за час подружнього життя сторонами набуто нерухоме майно, а саме: 1-кімнатна квартира на 4 поверсі, загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 14,8 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.09.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 457856032224, на підставі Договору купівлі-продажу деривативу № 16/1/4/1/П, УФНР/29/01/14/Д/1 від 29.01.2014, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «Лемако Ессет Менеджмент» та [PERSON] . Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 за № 11, передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Оскільки вищезазначена квартира набута сторонами в період шлюбу, тому дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За приписами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки ця обставина не підтверджена належними та допустимими доказами, а матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира набувалася сторонами спільно за кошти, які були ними набуті під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Так, копія довідки начальника Центрального Калуського відділення акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» від 18.04.2019 за вих. № Д5-В73/46-42 про переказ Peter [PERSON] [PERSON] грошових коштів у грудні 2004 року у загальному розмірі 6\~503,64 доларів США, не може безальтернативно стверджувати, що отримані кошти були надіслані саме [PERSON] і не були передані третій особі, враховуючи твердження відповідача, що кошти з Німеччини переказувала йому рідна сестра « [PERSON] », проте як вбачається із довідки кошти переказував «Peter». Крім того, не доведено,що вищезазначені кошти були витрачені на купівлю квартири, враховуючи суттєву різницю у розмірі отриманих коштів та розміру виплати за квартиру, та пройдений значний час з моменту отримання грошового переказу до укладання договору купівлі-продажу деривативу. Надані до суду копії договорів депозиту та банківського вкладу з акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Фінансова ініціатива» відповідно, також не можуть підтвердити внесення [PERSON] саме особистих коштів, а не спільних коштів подружжя і витрату їх саме на купівлю нерухомого майна Суд не\~приймає до\~уваги твердження\~відповідача про\~відсутність у [PERSON] роботи на час перебування її у шлюбі з відповідачем, оскільки останнє спростовується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER] з наявними записами про працевлаштування. Крім того, необхідно зазначити, що за ч.2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Верховний Суд України в своїй постанові № 11 від 27 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» в пункті 30 пояснив при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних неповнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Як обставини, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти тільки випадки, коли один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, втрачає його на шкоду інтересам сім`ї, але й випадки, коли один із подружжя не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Як вбачається із матеріалів справи, сторони мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з [PERSON] . Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 03.12.2014, було стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 04.11.2014 року. Згідно останньої за часом формування копії розрахунку із сплати аліментів, виконаного страшим державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу ДВС, станом на 01.05.2019 заборгованість по сплаті вищезазначених аліментів у [PERSON] відсутня. Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 03.06.2019, було стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16.07.2018 року і до повноліття дітей та стягнено додаткові витрати на утримання дитини [PERSON] в сумі 9\~907,50 грн. у зв`язку із навчанням останнього у Київському коледжі транспортної інфраструктури на контрактній основі та його проживанню у гуртожитку. Як вбачається із поштового переказу від 29.07.2019 за номером 13, [PERSON] переказав [PERSON] грошові кошти у розмірі 9\~907,50 грн. згідно вищезазначеного рішення. Суд не знаходить підстав для збільшення на користь позивача частки нерухомого майна, оскільки останньою не надано належних та допустимих доказів про ненадання відповідачем матеріального забезпечення дітям, та що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу шлюбний договір (контракт) сторони не укладали та домовленості між ними не було, а передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток позивачем не доведені, оскільки на підтвердження недостатності аліментів, які сплачує відповідач, позивачем доказів не надано. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, суд зобов`язує [PERSON] сплатити на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 902,50 грн. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 61, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 за № 11,

Outcome: partial