Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

у грудні 2019 р. позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання виконавчого напису №2152 від 28.03.2019 виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. таким, що не підлягає виконанню, стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.03.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис №2152 від. Зазначену нотаріальну дію проведено з істотним порушенням вимог чинного законодавства, з огляду на те, що сума заборгованості не є безспірною, розрахунок заборгованості, здійснений відповідачем є некоректним, не відповідає дійсним обставинам справи та не може бути документом, який підтверджує безспірність вимог кредитора. Нотаріусом не встановлено відсутності всіх необхідних документів, за якими стягнення проводиться в безспірному порядку. Крім того, позивач не отримував вимоги від позивача щодо усунення порушень, а з дня виникнення права вимоги минуло більше 3 років. Ухвалою суду від 05.12.2019 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 36). 06.12.2019 ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва клопотання [PERSON] про забезпечення позову до пред`явлення позову повернуто заявнику (а.с. 44). 16.12.2019 ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні №59183787, відкритому на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 28.03.2019, зареєстрованого в реєстрі №2152 (а.с. 62). 29.01.2020 ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 73). 29.01.2020 ухвалою суду задоволено клопотання позивача та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича (01001, м. Київ, вул. Мала Житомирська, 6/5) належним чином завірені копії матеріалів вчинення виконавчого напису від 28.03.2019, зареєстрованого в реєстрі №2152 (а.с. 79). Так 21.02.2020 представником відповідача подано до суду клопотання про врегулювання спору за участі судді. Як передбачено ч. 1 ст. 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті, однак вказана заява подана після закриття підготовчого провадження, тому не підлягає задоволенню. Позивач у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, 18.06.2020 представник позивача подав до суду заяву про слухання справи за відсутності позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 03.04.2020 надійшла заява про слухання справи у відсутність представника. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 11.07.2012 між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №R53100294166В відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 42900 грн 00 коп. на строк до 11.07.2015 за користуванян кого нараховуються проценти у розмірі 32% річних (а.с. 14-23). 28.03.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис зареєстрованого в реєстрі №2152, згідно якого стягнуто з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «Фінансової компанія управління активами» якому відступлено право вимоги на підставі договору відступлення прав вимоги №201807-1/2 від 24.07.2018, якому в свою чергу ПАТ «ВТБ Банк» відступлено право вимоги за кредитним договором №R53100294166В від 11.07.2012 укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] за період з 06.11.2014ипо 15.03.2019 у розмірі 29563 грн 37 заборгованість за тілом кредиту; 8739 грн 15 коп. заборгованість за нарахованими та невиплаченими процентами; 150 грн 00 коп. плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 38452 грн 52 коп. (а.с. 13). 23.05.2019 старшим державним виконавцем Ірпінського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59183787 на підставі виконавчого напису №2152 виданого 28.03.2019 ПН КМНО Гуревічовим О.М. (а.с. 54, 55). 28.05.2019 старшим державним виконавцем Ірпінського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника в рамках ВП №59183787 (а.с. 56, 57). Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Заклну України «Про нотаріат»), у тому числі, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 цього Закону визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст. 50 Закону України «Про нотаріат»). Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості у позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» випливає, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звертається до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати безспірна заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю або в частині розміру заборгованості, або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 61-84цс19). Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте такі вимоги банком не заявлялися. Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Встановлено, що 11.07.2012 між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №R53100294166В відповідно до умов якого позичальнику надано кредитні кошти в розмірі 42900 грн. 00 коп., терміном повернення до 11.07.2015 або достроково у випадках передбаченим цим договором, зі сплатою 32 % річних. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018, нарахування відсотків після спливу строку 11.07.2012 кредитного договору унеможливлено. З виконавчого напису вбачається, що період нарахування заборгованості, в тому числі, відсотків, становить з 06.11.2014 по 15.03.2019 включно, тобто нарахування відбувалось поза межами дії кредитного договору. А тому, представлену нотаріусу заборгованість позичальника перед ТОВ «Фінансова компанія управління активами» не можна було вважати безспірною. Відтак, за висновками суду, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, та дотримання стягувачем вимог закону щодо трирічного строку подання заяви про вчинення виконавчого напису з часу настання у нього права на звернення з такою вимогою, чим порушив вимоги ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача На підставі викладеного,

Outcome: approved