Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Спадщину позивач прийняла, оскільки у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заяваю про прийняття спадщини. Відповідачі подали до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття належної їм частки у спадщині. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не може, оскільки у свідоцтві про право власності на квартиру не визначені частки співвласників. Тому в нотаріальній конторі отримала відмову. Просила суд визначити, що частки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у спільній сумісній власності на квартиру номер [ADDRESS], що належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 29 грудня 1993 року Київською дільницею цивільних споруд ПЗЗД, є рівними - по 1/4 частині за кожним. Представник позивачка у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена, направила до суду лист в якому позовні вимоги підтримала та просила слухати справу у її відсутності. Відповідачі у судове засідання не з'вились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися. Суд, перевіривши матеріали справи та наявні в ній докази, знаходить, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. За правилами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 29 грудня 1993 року [PERSON] та члени його сім'ї - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право власності на житло, а саме кватиру, [ADDRESS], при цьому у свідоцтві про право власності на житло вказано, що квартира належить на праві спільної сумісної власності. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 03 жовтня 2013 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області. За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї. Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. У відповідності до встановленої законом черговості у першу чергу спадкують діти спадкодавця, той з подружжя, хто пережив його, та батьки. З матеріалів спадкової справи №2/2013 до майна померлого [PERSON] встановлено, що до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] 21 листопада 2013 року звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON], а відповідачі [PERSON] та [PERSON] 21 листопада 2013 року подали заяви про відмову від належної їм частки у спадщині. Листом №101/02-14 від 04 грудня 2013 року, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв'язку з тим, що частака померлого у праві спільної сумісної власності не визначена, а також з неможливістю встановити факту родинних відносин, між спадкоємцями та спадкодавцем. У п.12 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року передбачено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отож, позивач не скористалася своїм правом отримати свідоцтво про право на спадщину у позасудовому порядку, не довела суду, що її право в даному випадку порушене, більш того у матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії, як це визначено Законом України «Про нотаріат» та інструкцією про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України

Outcome: dismissed