Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство „[PERSON] [PERSON]» (далі ПАТ «[PERSON] [PERSON]» чи [PERSON]) звернулося до Гадяцького районного суду Полтавської області з позовом до відповідача, в якому просило стягнути з [PERSON] на свою користь 390264,00 грн., з яких 339360,00 грн. – безпідставно набуті кошти, 50904,00 грн. – три відсотки річних від цієї суми. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 15 липня 2003 року між АППБ «Аваль» та ТОВ «Хорда» було підписано договір оренди №10/10/01/293, згідно якого ТОВ «Хорда» передає, а АППБ «Аваль» приймає в строкове платне користування нерухоме майно: а саме приміщення загальною площею 140 кв.м., яке розташоване за адресою: Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Горбенко/пр.Леніна, 3/20. На підставі п.1.3 Статуту Відкрите акціонерне товариство «[PERSON] [PERSON]» є правонаступником АППБ «Аваль», а ПАТ «[PERSON] [PERSON]» - правонаступником ВАТ «[PERSON] [PERSON]». 01.10.2006 року у зв’язку з переходом права власності на орендовану нерухомість до [PERSON] до вказаного договору оренди були внесені відповідні зміни в частині орендодавця. Також додатковою угодою від 01.10.2006 року збільшено розмір орендної плати до 8484,00 грн., а з 01 січня 2007 року – 12019,00 грн. за календарний місяць. Додатковою угодою від 01.08.2007 року розмір орендної плати ще збільшено до 16261,00 грн. на місяць. Надалі додатковою угодою від 01.12.2007 року до договору оренди розмір орендної плати з 1 січня 2008 року встановлено на рівні 21210,00 грн. За період з 01.10.2006 року по 01.10.2008 року ПАТ «[PERSON] [PERSON]» сплатив орендної плати [PERSON] в розмірі 339360,00 грн., що підтверджується актами прийому-передачі виконаних робіт та платіжними дорученнями. Факт сплати орендної плати згідно договору оренди також встановлений рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.03.2013 року по справі №310/1969/13-ц. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10.01.2011 року договір оренди №10/10/01/293 від 15 липня 2003 року визнано неукладеним. З урахуванням вимог ст.1212 ЦК України у зв’язку з визнанням судом договору оренди неукладеним, відпали правові підстави для отримання [PERSON] грошових коштів в розмірі 339360,00 грн., які були сплачені Банком як орендна плата на підставі даного договору оренди. Отже, ці кошти є безпідставно набутими [PERSON] та підлягають поверненню Банку. Про визнання договору оренди неукладеним Банку стало відомо лише після ознайомлення з повним текстом рішення апеляційного суду Запорізької області від 10.01.2011 року. Тому [PERSON] має право вимагати від відповідача з незаконного володіння грошові кошти, які були сплачені за неукладеним договором, та стягнення нарахованих відсотків за користування ними в розмірі 3% річних, сума яких становить 50904,00 грн., що разом складає 390264,00 грн. Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 18 лютого 2014 року зазначену справу передано за підсудністю до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області за місцем реєстрації відповідача, яка ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 01.04.2014 року залишена без змін, а апеляційна скарга ПАТ «[PERSON] [PERSON]» без задоволення. Ухвалою судді від 15 травня 2014 року справа була прийнята до провадження та призначено проведення судового засідання на 05 червня 2014 року. 02.07.2014 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «[PERSON] [PERSON]», в якому просив стягнути з ПАТ «[PERSON] [PERSON]» на свою користь 1120222,11 грн. отриманого доходу за час безпідставного користування майном, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 145475,41 грн. та 219563,53 грн. встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. В обґрунтування свого позову посилався на такі ж самі обставини щодо укладення 15 липня 2003 року між ТОВ «Хорда» в особі директора [PERSON] та ЗОД АППБ «Аваль» договору оренди нежитлового приміщення №10/10-01/293, яке розташоване в м.Бердянську, вул.. Грбенко/Леніна, 3/20, площею 140 кв.м., а також зміни власника цього приміщення та укладення між ним та Банком додаткових угод щодо зміни орендодавця та збільшення розміру орендної плати. У вересні 2008 року ПАТ «[PERSON] [PERSON]» направило йому листа, яким відмовилося платити орендну плату та вимагало розірвання договору оренди у зв’язку з тим, що новим власником приміщення з 22.07.2008 року став [PERSON] В результаті розгляду Бердянським міськрайонним судом Запорізької області 13.05.2009 року по справі 2-1740/09 за його позовом було скасоване рішення Бердянської міської ради Запорізької області №346 від 21.07.2008 року та скасовано державну реєстрацію права власності на приміщення за [PERSON], а також поновлено право власності на них за [PERSON], про що 20.04.2010 року внесено відповідний запис до реєстру прав власника об’єкту нерухомості. Ухвалою Верховного Суду України від 25.03.2010 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.05.2009 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 07.10.2009 року залишено без змін. З рішення апеляційного суду Запорізької області від 10.01.2011 року вбачається, що договір оренди нежитлового приміщення №10/10-01/293 від 15.07.2003 року визнано неукладеним, а тому він не створює для сторін ніяких юридичних наслідків. За період часу з 01.10.2006 року по 01.10.2008 року [PERSON] сплатив йому 339360,00 грн. орендної плати. Стосовно трьох відсотків річних, які ПАТ «[PERSON] [PERSON]» нарахував с сумі 50904,00 грн., то вони не нараховуються у випадку повернення безпідставно отриманих коштів, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов’язань, а з інших підстав. ПАТ «[PERSON] [PERSON]» продовжував користуватися приміщенням після 20.04.2010 року і рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.03.29013 року було задоволено його позов та зобов’язано ПАТ «[PERSON] [PERSON]» повернути [PERSON] нежитлове приміщення по вул.. Горбенко/пр.Леніна, 3/20 в м.Бердянську Запорізької області площею 140 кв.м. та стягнуто з відповідача на його користь 1030250 грн., в тому числі 530250,00 грн. з березня 2010 року по квітень 2012 року орендної плати. Оскільки з 01.10.2006 року по 01.02.2010 року він не міг користуватися належним йому приміщенням, тому що воно було зайняте ПАТ «[PERSON] [PERSON]», то його права власника підлягають поновленню. За положенням ч.1 ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов’язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави. Тому позивач вважає, що [PERSON] повинен доплатити йому різницю між сплаченими грошовими коштами як орендну палату та отриманими Банком доходу. В основу розрахунку він поклав середню вартість орендної плати у розмірі 43 долари США за 1 кв.м. відповідно до довідок Запорізької торгово-промислової палати, як вартість реального доходу, яку міг отримати [PERSON] за здавання приміщення в оренду. Вартість недоотриманого реального доходу за період з 01.10.2006 року по 01.02.2010 року за повних 40 місяців дорівнює 240800 доларів США (40 х 43 х 140), що в гривні становитиме 1459582,11 грн., з якого потрібно вирахувати 339360 грн. сплаченої Банком йому орендної плати, різниця становитиме 1120222,11 грн., які він і просить стягнути з ПАТ «[PERSON] [PERSON]» на свою користь. А крім цього, на підставі ст.625 ЦК України, - три відсотки річних, які становлять 145475,41 грн. та інфляцію в сумі 219563,53 грн. У вересні 2014 року ПАТ «[PERSON] [PERSON]» подав уточнену позовну заяву, остаточно визначився з позовними вимогами, уточнивши при цьому суму сплаченої за період з 01.10.2006 року по 01.10.2008 року орендної плати в розмірі 381780,00 грн. та, відповідно, нарахувавши на цю суму 3% річних, які склали 77643,54 грн., а всього просив стягнути з [PERSON] на свою користь 459423,54 грн., залишивши обґрунтування позовних вимог без змін. Відповідач [PERSON] також подав уточнену зустрічну позовну заяву, в якій, погодившись із сумою отриманої орендної плати в розмірі 381780,00 грн. за період з 01.10.2006 року по 01.10.2008 року, в свою чергу, посилаючись на ті ж самі обставини, уточнив позовні вимоги та просив стягнути з ПАТ «[PERSON] [PERSON]» на свою користь 1082609,07 грн. отриманого доходу за безпідставне користування майном, три відсотки річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 182481,79 грн. та 558554,69 грн. встановленого індексу інфляції за час прострочення суми боргу. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав первинний уточнений позов, доповів по його суті, просив задовольнити, зауваживши, що в тексті позову допущена описка у зазначенні року укладення договору оренди від 15 липня 2003 року, вказано в одному абзаці 2013 рік. При цьому заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON], посилаючись на те, що з 22.07.2008 року право власності на об’єкт нерухомості – на 22/25 частини комплексу будівель і споруд по вул. Горбенко/пр. Леніна, 3/20 в м.Бердянську, в якому знаходилося орендоване Банком приміщення, було зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за гр.[PERSON] При цьому [PERSON] на його 3/25 частки належали лише надвірні господарські будівлі: холодильні камери, сараї, як вбачається з Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.07.2008 року. У зв’язку з переходом права власності на нерухоме майно до нового власника, [PERSON] та [PERSON] укладали договір оренди приміщення від 01.10.2008 року у відповідності до чинного законодавства, який не визнавався недійсним. А договір оренди від 15.07.2003 року, навпаки, визнаний судом неукладеним. Банк повернув приміщення належному власнику [PERSON], про що складено акт від 27.01.2009 року. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20.03.2013 року, на яке посилається [PERSON], правова оцінка цьому акту не надавалася, як і не було встановлено факту користування Банком приміщенням, що спростовує твердження [PERSON] про користування Банком приміщенням до 20.03.2013 року. Заперечував проти вартості плати за користуванням приміщеннями у спірний період у розмірі 43 долари США за 1 кв.м., оскільки [PERSON] орендував аналогічні приміщення в центральній частині міста та орендна плата була значно нижча. Надані [PERSON] листи Запорізької торгово-промислової палати не є належними доказами. Посилання [PERSON] на ст.1214 ЦК України є безпідставним, оскільки Банку стало відомо про те, що договір оренди від 15 липня 2003 року визнано судом неукладеним лише 10.01.2011 року, в день набуття чинності рішенням апеляційного суду Запорізької області, тому [PERSON] мав би право вимагати стягнення доходу від користування цим майном лише, починаючи з 10.01.2011 року. А тому він не довів належними доказами факт отримання Банком доходу у зазначеному в позові розмірі. Безпідставними є і вимоги про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції, оскільки такий обов’язок не виникає у випадках безпідставно отриманих коштів. Окремою підставою для відмови в задоволенні позову [PERSON] є сплив позовної давності, оскільки договір оренди від 15.07.2003 року був визнаний неукладеним рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10.01.2011 року, тому з цього часу [PERSON] мав право на звернення до суду в межах строку позовної давності. Представники відповідача за довіреностями [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову ПАТ «[PERSON] [PERSON]» до [PERSON] та просили задовольнити зустрічну позовну заяву, пояснивши по суті заявлених зустрічних вимог. В заперечення проти позовних вимог ПАТ «[PERSON] [PERSON]» [PERSON] послався на те, що акт приймання-передачі від 27.01.2009 року носив удаваний характер, тому що [PERSON] після його підписання продовжував займати приміщення, а звільнив його лише на підставі рішення суду від 20.03.2013 року. Стягуючи з [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти, [PERSON] визнає факт безпідставного користування майном, позбавляючи [PERSON] того доходу, який він міг би реально одержати за звичайних обставин. В основу розрахунку не може бути покладено розмір орендної плати, оскільки договір оренди був визнаний неукладеним і не тягне за собою ніяких юридичних наслідків. Твердження Банку про те, що в основу розрахунку зустрічної позовної заяви не може бути покладено 43 долари США як вартість 1 кв.м., є помилковим, тому що Запорізька торгово-промислова палата надала інформацію про середню ціну пропозицій по орендним ставкам у центральній частині міста, яку [PERSON] і поклав в основу позову. Довідка є належним доказом. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши фактичні обставини, суд приходить до наступного висновку. Так, в судовому засіданні встановлено, підтверджено відповідними доказами і не заперечується сторонами, що 15 липня 2003 року між ТОВ «Хорда» в особі директора [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», в особі директора ЗОД АППБ «Аваль» [PERSON], було укладено договір оренди нежитлового приміщення №10/10-01/293, розташованого за адресою: м.Бердянську, вул. Грбенко/пр.Леніна, 3/20, загальною площею 140 кв.м., що підтверджується наданою копією договору. Додатковими угодами до вказаного договору оренди, укладеними 01.10.2006 року, а також від 01.08.2007 року, від 25.12.2007 року були внесені зміни про збільшення розміру орендної плати: зокрема, з 1.10.2006 року до 8484,00 грн. на місяць, з 1.01.2007 року – до 12019 грн. та у зв’язку з переходом права власності на нерухомість до [PERSON] зміни щодо орендодавця, з 01.08.2007 року збільшено орендну плату до 16261,00 грн. на місяць, з 01.01.2008 року – до 21210,00 грн. на місяць, що підтверджується копіями додаткових угод до договору оренди нежитлового приміщення №10/10-01/293 від 15.07.2003 року. Також судом з’ясовано та як вбачається з наданих позивачем копій письмових доказів, з 22.07.2008 року, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 21.07.2008 №346, копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на 22/25 частки комплексу будівель і споруд, що складається з основної будівлі «А», двох ганків до «А», балкону до «А», що знаходяться за адресою: Запорізька область, м.Бердянськ, вул.. Горбенко, 3/ пр.Леніна, 20, перейшло у власність [PERSON] У зв’язку з чим між ФОП [PERSON] та ВАТ «[PERSON] [PERSON]» 01.10.2008 року було укладено договір оренди нежитлового приміщення площею 140 кв.м. по вул.. Горбенко/пр. Леніна 3/20 в м.Бердянську, та новому орендодавцю сплачувалася орендна плата до 29 січня 2009 року включно за ставкою 21201,00 грн. на місяць, що підтверджується копіями вказаних документів та платіжних доручень про перерахування коштів. Втім, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.05.2009 року, залишеному без змін ухвалами апеляційного суду Запорізької області від 07.10.2009 року та Верховного Суду України від 25.03.2010 року, визнано незаконним та скасовано п.7.9 рішення виконкому Бердянської міської ради Запорізької області від 21.07.2008 року №346 «Про оформлення права власності» щодо оформлення права власності за [PERSON] на 22/25 частки комплексу будівель і споруд по вул.. Горбенко/пр.Леніна, 3/20 в м.Бердянську, визнано недійсним видане на підставі цього рішення свідоцтва про право власності від 22.07.2008 року, скасовано державну реєстрацію права власності за [PERSON] та поновлено попередню реєстрацію права власності за [PERSON] У зустрічній позовній заяві [PERSON] вказав, що право власності на спірні приміщення було поновлено за ним лише 20.04.2010 року, про що внесено відповідний запис до Реєстру прав власників об’єктів нерухомого майна. За рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05.12.2011 року стягнуто з виконкому Бердянської міської ради на користь [PERSON] матеріальну шкоду у вигляді упущеної вигоди в розмірі 559999,99 грн. за 18 місяців 20 днів, тобто за час, коли він незаконно був позбавлений права власності. Апеляційний суд Запорізької області в своєму рішенні від 10.01.2011 року дійшов висновку, що договір оренди №10/10-01/293 від 15 липня 2003 року є неукладеним, у зв’язку з тим що не відповідає вимогам ст.640 ч.3, 793 ч.2, 794 ЦК України за відсутності нотаріального посвідчення і державної реєстрації, тому не створює для сторін ніяких юридичних наслідків, внаслідок чого рішення Бердянського міськрайонного суду від 03.11.2010 року про стягнення з ПАТ «[PERSON] [PERSON]» на користь [PERSON] заборгованості за орендну плату за період з 01.10.2008 року по 31.12.2009 року в сумі 318150,00 грн., пені в сумі 24014,35 грн. скасоване, а позов залишено без задоволення. Ця обставина стала підставою для звернення у жовтні 2013 року ПАТ «[PERSON] [PERSON]» з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих коштів, а у липні 2014 року - для звернення відповідача із зустрічним позовом до ПАТ «[PERSON] [PERSON]» про стягнення сум за безпідставне користування майном. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Правова позиція з питання виникнення зобов'язання за ст. 1212 ЦК України викладена у постанові Верховного Суду України 02.10.2013р. у справі №6-88цс13, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка, згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Так, Верховним Судом України визначено наступне. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Як свідчить аналіз матерiалiв справи та встановлених фактичних обставин, відповідач [PERSON] набув грошові кошти у вигляді орендної плати на загальну суму 381780,00 грн. за період з 01.10.2006 року по 01.10.2008 року за договором оренди нежитлового приміщення №10/10-01/293 від 15.07.2003 року, який суперечить цивільному законодавству, тобто без достатніх правових підстав, а тому вказана сума підлягає поверненню ПАТ «[PERSON] [PERSON]». При цьому представники відповідача не заперечували в судовому засіданні, що саме ця сума була отримана [PERSON] як орендна плата за вказаний період та підтверджується копіями платіжних доручень, що є в матеріалах справи, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в цій частині і наявності підстав для стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] [PERSON]» 381780,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів. Втім, на переконання суду, позовні вимоги ПАТ «[PERSON] [PERSON]» в частині стягнення з відповідача 77643,54 грн. як трьох відсотків річних суперечать положенням цивільного законодавства та не можуть бути задоволені. Главою 51 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення зобов’язання, зокрема, ст.625 ЦК України передбачає відповідальність боржника у вигляді сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення при порушенні виконання грошового зобов’язання. Тобто, грошові зобов’язання, відповідальність за які встановлена ст.625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини, а нарахування 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов’язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення зобов’язання. В даному ж випадку позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення безпідставно отриманих коштів в порядку ст.1212 ЦК України, якою врегульовані загальні положення про зобов’язання у зв’язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто на дані правовідносини ст.625 ЦК України не може розповсюджуватися, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов’язань. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] 3% річних в сумі 77643,54 ЦК України задоволенню не підлягають. Щодо зустрічних вимог [PERSON] до ПАТ «[PERSON] [PERSON]» про стягнення сум за безпідставне користування майном, то суд зважає на наступне. Відповідно до ч.1 ст.1214 ЦК України, на яку посилається відповідач у своєму зустрічному позові, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов’язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Як встановлено судом, саме 10.01.2011 року апеляційний суд Запорізької області в своєму рішенні зробив висновок, що договір оренди нежитлового приміщення від 15.07.2003 року не є укладеним за відсутності нотаріального посвідчення та державної реєстрації, тобто на відшкодування доходів від безпідставно набутого майна [PERSON] має право, починаючи з 10.01.2011 року, однак ним заявлені позовні вимоги за період з 01.10.2006 року по 01.02.2010 року, з посиланням на те, що він не міг у зазначений період користуватися належним йому приміщенням, тому що воно було зайняте ПАТ «[PERSON] [PERSON]». Між тим, як уже зазначалося вище, в період з 22.07.2008 року по 20.04.2010 року [PERSON] не був власником нерухомого майна, переданого Банку в оренду, і оспорював своє право на нього в судах шляхом звернення з позовом до виконавчого комітету Бердянської міської ради, відшкодувавши пізніше з виконкому за цей період в іншій цивільній справі упущену вигоду в розмірі 599999,99 грн. Крім цього, як вбачається з копії рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20.03.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «[PERSON] [PERSON]», він, посилаючись на рішення апеляційного суду Запорізької області від 10.01.2011 року, в порядку ст.ст.1212, 1214 ЦК України, також стягнув з ПАТ «[PERSON] [PERSON]» на свою користь за період з березня 2010 року по квітень 2012 року грошову суму 1030250 грн., в тому числі 530250,00 грн. як упущену вигоду. Крім цього, як видно з змісту позовної заяви, [PERSON] вважає, що [PERSON] повинен доплатити йому різницю між отриманими Банком доходами за користування приміщенням по 01.02.2010 року та сплаченими грошовими коштами за період з 01.10.2006 року по 01.10.2008 року в сумі 381780,00 грн., взявши при цьому за основу середню вартість орендної плати в розмірі 43 долара США за 1 кв.м. відповідно до довідок Запорізької торгово-промислової палати, як вартість реального доходу, яку міг отримати [PERSON] за здавання приміщення в оренду. Однак, як вбачається із зазначеного вище рішення Бердянського міськрайонного суду 20.03.2013 року, упущена вигода розраховувалася саме зі ставки орендної плати в розмірі 21210 грн. на місяць. Долучені до зустрічного позову копії листів Запорізької торгово-промислової палати не завірені належним чином, не містять вихідних реквізитів, а тому не є письмовим доказом в розумінні ст.64 ЦПК України та не можуть бути прийняті судом до уваги. Інших належних і допустимих доказів у підтвердження заявлених вимог відповідачем суду не надано. Із долучених до справи копій договорів оренди, укладених [PERSON] з іншими орендарями у червні та липні 2008 року, орендна плата за здавання в оренду приміщень в цій же будівлі №3/20 по вул. Горбенко/пр.Леніна в м.Бердянську площею 629 кв.м. для розміщення бару та дискотеки, та площею 34,8 кв.м. приміщення ресторану «Кристал», складала відповідно 25000,00 грн. та 5000,00 грн. на місяць, тобто при офіційному курсі на час укладення договору 484,89 грн. та 484,07 грн. за 100 дол.США, орендна плата складала відповідно 8,20 доларів США за 1 кв.м., а за другим договором – 29,69 доларів США. за 1 кв.м. Тобто, на переконання суду, відповідачем не доведено ніяким чином розмір недоотриманого доходу в сумі 1082609,07 грн., який він просить стягнути з ПАТ «[PERSON] [PERSON]» на свою користь, тому позов в цій частині є таким, що не підлягає задоволенню. Враховуючи, що вимоги про стягнення 3% річних від простроченої суми в розмірі 182481,79 грн. та індексу інфляції ( правильно - інфляційні втрати) в розмірі 558554,69 грн., є похідними від першої вимоги і задоволенні не підлягають також. Більш того, ці суми заявлені безпідставно, враховуючи, що в даному випадку, як і за первинним позовом, відсутні грошові зобов’язання між сторонами, а тому ст.625 ЦК України до даних правовідносин застосуванню не підлягає взагалі. Отже, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає повністю. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача за первинним позовом підлягає стягненню понесені витрати на оплату судового збору.

Outcome: partial