Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

У грудні 2014 року позивач в особі свого представника [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача та третьої особи про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 18 листопада 2002 року позивач з відповідачем, зареєстрував шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження Стоянівською сільською радою Радехівського району Львівської області того ж дня було зроблено актовий запис за № 16. Зазначає, що у даному шлюбі у подружжя [INFO] народилася дочка [PERSON], про що в книзі записів актів громадянського стану про народження Стоянівською сільською радою Радехівського району Львівської області 29 березня 2004 року було зроблено актовий запис за № 7. Окрім того, у даному шлюбі у позивача з відповідачем [INFO] народився син, [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень Стоянівською сільською радою Радехівського району Львівської області 28 липня 2008 року було зроблено актовий запис за № 21. В якості підстав заявленого позову представник позивача зазначає, що в силу напружених стосунків, що склалися у позивача з відповідачем доволі давно, [PERSON] фактично рідко спілкується із своєю дружиною вже досить тривалий час. Вказує, що протягом часу рідкого спілкування позивач переконався у тому, що у нього з відповідачем втрачено почуття довіри, турботи, взаємної любові, взаємодопомоги і підтримки як засад побудови сімейних відносин і реальності сім'ї, а також наявні кардинальні розбіжності на фундаментальні життєві погляди. Та зауважує, що такі обставини існування шлюбу остаточно переконали позивача в тому, що шляхів нормалізації подружніх відносин в майбутньому однозначно бути не може. Представник позивача також просить суд не вживати заходів щодо примирення подружжя, оскільки подальше перебування у зареєстрованому шлюбі позивача безумовно та істотним чином суперечитиме правам, свободам та інтересам позивача, а також правам, свободам та інтересам малолітніх дітей. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей, то представник позивача, як на підставу позову зазначає наступні обставини. А саме те, що самостійно позивач з відповідачем дійти згоди про те, з ким будуть проживати малолітні діти після розірвання шлюбу, та, як наслідок окремого проживання колишніх членів подружжя, на сьогодні дійти не можуть. Додатково в обґрунтування вимог про визначення після розірвання шлюбу місця проживання малолітніх дітей зазначає, що у правовідносинах, які склалися між позивачем та відповідачем, є виключні обставини. Адже малолітні діти значно більше прихильні до позивача, як батька. Представник позивача зазначає, що позивач має стабільний заробіток, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, не демонструє аморальної поведінки. А також те, що позивач може більше ніж відповідач дати дітям моральної та матеріальної забезпеченості. Зазначає, що саме позивачу самостійно доводиться як займатися матеріальним забезпеченням потреб дітей, так допомагати у вирішенні побутових питань. У вихованні дітей позивач також приймає більшу участь ніж відповідач. Позивач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї суд не повідомив. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомленою належним чином, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору при розгляді справи покладається на розсуд суду. Висновку про місце проживання дітей не надала, оскільки вважає, що спір між сторонами відсутній. Суд вважає, що оскільки явка позивача не була визнана судом обов'язковою, а його інтереси представляє представник, то за наявності відповідних заяв осіб, які беруть участь у справі, підстав для залишення позовної заяви без розгляду не вбачається. Однак, суд вважає, що розгляд справи можливий за наявними у ній матеріалами, а сама неявка сторін та третіх осіб, а також їх представників до суду не перешкоджає розгляду даної справи. Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в тому числі малолітніх дітей, а тому для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду суд не вбачає правових підстав. Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи копії письмових доказів, перевіривши застосування норма матеріального і процесуального права, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення повністю на підставі наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18 листопада 2002 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 18 листопада 2002 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах даної справи. Судом також встановлено, що за період шлюбу у позивача з відповідачем народилося двоє дітей, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження від 29 березня 2004 року та від 28 липня 2008 року відповідно, копія яких знаходиться в матеріалах даної справи. Суд не вбачає жодних підстав ставитися критично до пояснень представника позивача, оскільки сама відповідач проти обставин, на які представник позивача посилається як на підставу вимог позивача, не заперечила. Окрім того, суд бере до уваги той факт, що відповідач не заперечила і проти задоволення самого позову. А тому суд не вважав за необхідне визнавати обов'язковою явку позивача в судове засідання. Судом встановлено, що позивач має намір розірвати шлюб та що подальше перебування у зареєстрованому шлюбі шкодитиме правам позивача. А тому суд не вбачає правових підстав для відмови в задоволенні позову про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, прийнятого 16 грудня 1966 року жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. Держави, які беруть участь у цьому Пакті, повинні вжити належних заходів для забезпечення рівності прав і обов'язків обох з подружжя щодо одруження, під час перебування в шлюбі і при його розірванні. В разі розірвання шлюбу має передбачатися необхідний захист усіх дітей. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом також встановлено, що позивач та відповідач після розірвання шлюбу мають намір проживати окремо. А тому за наявності відповідної позовної вимоги суду слід визначити місце проживання малолітніх дітей з одним із батьків. В даному випадку суд вбачає правові підстави для визначення місця проживання дітей разом із позивачем. В силу вимог ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Суд не вбачає за необхідне запитувати думку малолітньої [PERSON], [INFO], про місце її проживання, оскільки відповідач не заперечила проти задоволення позову у даній справі. Крім того проживання малолітніх дітей з позивачем не шкодитиме їх правам, свободам та інтересам. Відповідно до частини 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Суд не вважає відсутність у даній справі висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору підставою для відмови в задоволенні позову в частині визначення місця проживання малолітніх дітей. Оскільки ненадання такого висновку третьою особою вмотивовано думкою третьої особи про відсутність спору між батьками дітей. Проте, суд вважає, що обставина відсутності спору між батьками дітей про місце проживання останніх спростовується самим фактом звернення позивача через свого представника до суду з даним позовом. Згідно ч.1 ст.18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. З даною нормою кореспондуються норма ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Окрім того, висновок органу опіки та піклування щодо розв'язання спору є лише одним із доказів у даній справі. При цьому відповідно до ч.2 ст.212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Так, відповідно до речення першого та другого принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости на піклуванні і під відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Таким чином лише наявність виключних обставин у спірних правовідносинах допускає можливість визначення місця проживання з батьком у разі спору між батьками дитини. Судом встановлено, що малолітні діти більше особисто прихильні до батька, ніж до матері. Судом також встановлено, що позивач має стабільний та середній щомісячний дохід, а також не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами та не демонструє аморальної поведінки. Крім того, відповідач не має можливості утримувати дітей за станом здоров'я. Суд вважає, що стабільний та середній дохід, який має позивач, більша особиста прихильність малолітніх дітей до батька ніж до матері, неперебування позивача на наркологічному та психіатричному обліку є тими самими виключними обставинами, які дають суду правові підстави для визначення місця проживання малолітніх дітей саме разом з їх батьком, [PERSON]. Таким чином суд приходить до висновку про те, що заявлений у даній справі позов підставний та підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved