Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

у грудні 2017 р. до Апеляційного суду м. Києва надійшла вищезазначена позовна заява разом з клопотанням про визначення підсудності зазначеної справи, яке було задоволено, підсудність визначено Святошинському районному суду м. Києва. Просить суд визнати недійсною довіреність, посвідчену 14.04.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс Мариною Олександрівною, зареєстровану у реєстрі за №823, бланк серія НМО 285023 видану від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] на вчинення правочинів та здійснення інших юридичних дій, пов`язаних з користуванням та розпорядженням (продажем, міною або здаванням у найм (оренду)) земельної ділянки площею 0,1490 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарчих будівель, кадастровий номер: 0111948100:01:0030030, та земельної ділянки площею 0,1498 га розташованої на території Масандровської поселкової ради, цільове призначення - для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ). Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач не звертався до приватного нотаріуса, не уповноважував відповідача [PERSON] на розпорядження будь-яким належним позивачу майном, не надавав [PERSON] будь-яких довіреностей, та будь-яких документів з даного приводу не підписував. Також, посилається на те, що у період з 28.03.2017 по 04.06.2017 перебував за межами м. Києва, за межами держави України, а саме був у Туреччині. Ухвалою суду від 17.01.2018 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 22). Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс Мариною Олександрівною на ухвалу про відкриття провадження подано апеляційну скаргу (а.с. 25). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 27.03.2018 апеляційну скаргу залишено без задоволення, ухвалу суду Святошинського районного суду м. Києва про відкриття провадження залишено без змін (а.с. 83). 26.04.2019 ухвалою суду по справі за клопотанням представника відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рисс Марини Олександрівни призначено судово-почеркознавчу експертизу, провадження по справі зупинено (а.с. 201). 21.06.2019 ухвалою суду провадження у справі поновлено, оскільки 21.06.2019 справа повернулась з експертної установи на підставі клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення почеркознавчої експертизи (а.с. 208). 04.11.2019 ухвалою суду по справі за клопотанням представника відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рисс Марини Олександрівни призначено судово-почеркознавчу експертизу (а.с. 225). 09.01.2020 ухвалою суду провадження у справі відновлено, оскільки справу повернуто з експертної установи на підставі неможливості проведення експертизи (а.с. 235). Судом від 25.02.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідачем приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс Мариною Олександрівною надіслано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона заперечую проти задоволення судом позовних вимог у повному обсязі, обгрунтовуючи тим, що 14.04.2017 позивач особисто з`явився до приватного нотаріуса для посвідчення довіреності, надав документ, що посвідчує його особу. При вчиненні нотаріальної дії нотаріусом, у відповідності до вимог діючого законодавства, встановлено особу позивача, визначено обсяг його цивільної дієздатності, здійснено усі необхідні дії, передбачені чинним законодавством України для вчинення правочину такого виду. Довіреність підписана позивачем особисто. З питання скасування правочину позивач не звертався. Посилання позивача на відчуження земельних ділянок на підставі довіреності не підтверджується належними доказами, відповідні відомості у Державному реєстрі відсутні. Посилання позивача щодо того, що в день посвідчення довіреності він перебував за межами м. Києва та України також не відповідає дійсності, відповідні докази на підтвердження даної обставини надані не були (а.с. 98-100). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 14.04.2017 [PERSON] уповноважив довіреністю [PERSON] для представництва при вчинені правочинів та здійснення інших дій, пов`язаних з користуванням та розпорядженням (продажем, міною або здаванням в найм (оренду) земельної ділянки площею 0,1490 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарчих будівель, кадастровий номер: 0111948100:01:0030030, та земельної ділянки площею 0,1498 га розташованої на території Масандровської поселкової ради, цільове призначення - для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ) (а.с.11). Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс М.О. 14.04.2017, зареєстрована в реєстрі за №823, термін дії довіреності до 14.04.2022. Зазначені земельні ділянки належать позивачу на підставі державного акту на право власності на землю від 31.12.1999, 11.03.2003 (а.с. 13-14). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.02.2018 встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2017 накладено арешт на земельні ділянки, кадастровий номер 0111948100:01:0030030 по [ADDRESS] , площею 0,1490 га та кадастровий номер 0111948100:01:003:0319 у [ADDRESS] ) АРК, площею 0,1498 га (а.с.103-104). Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач, як на підставу визнання довіреності недійсною, посилається на те, що правочин не підписував, в день посвідчення довіреності перебував за межами території м. Києва та України. На підтвердження вказаних доводів, позивач подав до суду копію висновку судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні від 31.08.2017 та відповідь з Державної прикордонної служби щодо перетину кордону. Сутність та правова природа загального цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Положеннями ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч 1. ст. 204 ЦК України). Відповідно до пунктів 2, 3, 4 глави 6 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Тобто, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновком, що містяться в постанові Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі №61-10910св18. У ході розгляду справи, дослідження доказів, судом не встановлено тих підстав, що передбачені законом, для визнання довіреності недійсною, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що правочин, виданий від імені [PERSON] на уповноваження [PERSON] довіреністю, відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, зокрема: волевиявлення учасника правочину відповідало його внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, видана позивачу при повному усвідомленні значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення. Посилання позивача на відповідь з Державної прикордонної служби як на підставу відсутності його перебування на території України, суд не приймає до уваги, до матеріалів не додано запиту, на підставі яких зазначались параметри, за якими надавалась відповідь. З наданої відповіді вбачається, що пошук здійснювався за конкретними реквізитами паспорту, а не за особою. Надана копія висновку експертизи, в якому досліджувався підпис позивача в довіреності також не може бути прийнятий судом в якості належного доказу. У висновку зазначено, що дослідження підпису [PERSON] відбувалось на нотаріальному бланку довіреності. При цьому, дослідження підпису на екземплярі довіреності, на якому міститься підпис довірителя, що був вилучений у приватного нотаріуса в рамках кримінального провадження, проведено не було. Через неналежну якість висновку, що була подана позивачем, рецензію, за клопотанням позивача, виконати не вдалось. Також судом не здобуто доказів порушення прав позивача та використання довіреності довіреною особою. Належні позивачу на праві власності земельні ділянки на даний час належать позивачу, жоден правочин довіреною особою не вчинявся. Крім того, ухвалою Печерського районного суду м. Києва в рамках кримінального провадження, на нерухоме майно накладено арешт. Згідно ч. 1 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Судом встановлено, що наданим ст. 249 ЦК України правом, [PERSON] не скористався, спірна довіреність останнім не відкликалась та не скасовувалась, до приватного нотаріуса позивач не звертався. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсною довіреності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є не доведеним існування обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину, а відтак відсутні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed