Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 03.02.2016 року померла його мати - [PERSON] Ільїнічна. Як вбачається з лікарського свідоцтва про смерть №57 від 05.02.2016 року, смерть його матері наступила внаслідок механічної асфіксії в результаті повішання. Після смерті матері він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте нотаріус повідомив його про те, що за життя його мати посвідчила заповіт і спадкування після її смерті буде відбуватись за заповітом. Саме тоді він дізнався про те, що 19.11.2011 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області - [PERSON], було посвідчено заповіт його матері, за яким все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого в воно не складалось, і взагалі все те, що їй належатиме і на що за законом вона матиме право на момент смерті, його мати заповіла в рівних частинах кожній:своїй доньці - [PERSON], своїй онучці, дочці [PERSON] - [PERSON]. В той же час, майже протягом всього свого життя його мати страждала на хронічні психічні розлади, знаходилась на стаціонарному лікуванні в лікарні в період з 28.10.1966 року по 13.06.1967 року з діагнозом «Циркулярний психоз»; в період з 16.03.1972 року по 28.04.1972 року - була переведена до обласної психіатричної лікарні з діагнозом «Реактивная депрессия с бредоподобными фантазиями»; його мати перебувала на диспансерному обліку у лікаря-психіатра цієї лікарні з важким психічним захворюванням. Просив суд звернути особливу увагу на те, що відповідно до зазначених документів прізвище його матері значиться як «Бережна», в той час як в інших документах вказується вище, як «Мартиненко». Даний факт пояснюється тим, що з 1955 року його мати перебувала у шлюбі з його батьком - [PERSON], з яким розлучилась 11.09.1975 року. Даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження серії ЯФ N9242984 від 28.04.1955 року та рішенням Народного суду Києво-Святошинського району Київської області від 11.09.1975 року по справі № 2-628/75г. У резолютивній частині даного рішення, зокрема і було вирішено питання про присвоєння його матері дошлюбного прізвища «Мартиненко» після розлучення. На день смерті мами відповідачі разом з мамою, ним та його сім'єю були зареєстровані за однією адресою: Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, вул.Шкільна, 15, проте самі Відповідачі за цією адресою ніколи не проживали і приїздили до матері достатньо рідко. В свою чергу, він та його сім'я постійно проживали разом з мамою: вони завжди доглядали за нею, піклувалися та допомагали по господарству, а також купували необхідні медичні препарати для підтримання її хворобливого стану. Особливої ж турботи мама потребувала під час моментів загострення її психічної хвороби: в такі моменти мама поводила себе неадекватно, не могла усвідомлювати значення своїх дій, тому він відвозив її до лікарні, де їй надавалась медична допомога. Водночас його сестра завжди була проти надання матері медичної допомоги, а коли приїздила в гості до мами, то користуючись її психічно неврівноваженим станом та неврозом налаштовувала маму проти нього. Так, саме в один з таких моментів, а саме 19.11. 2011 року, коли мама в черговий раз страждала від проявів своєї психічної хвороби, його сестра [PERSON], приїхала до матері і відразу ж поїхала з нею до нотаріуса, де і був посвідчений оспорюваний заповіт. В той же час, коди мама знаходилася при здоровому глузді, всім їхнім родичам вона розповідала про свій \~ \~ \~ \~ намір зробити заповіт, в якому би спадкоємцями були всі діти, окрім його сестри [PERSON], оскільки крім неї у нього ще є одна рідна сестра, а також те, що вона планує йому залишити більшу частину майна, оскільки він все життя прожив разом з нею, і за свої кошти відремонтував її будинок, і здійснював прибудови, в якій він проживав зі своєю сім'єю все життя. Всі ці обставини переконливо свідчать про те, що в момент посвідчення заповіту його мати не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а отже заповіт його матері - [PERSON] Ільїнічної ([INFO], ідентифікаційний номер - [NUMBER]), посвідчений 19.11.2011 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області - [PERSON] - повинен бути визнаний недійсним. Тому позивач на підставі вищевказаного просив суд визнати заповіт його матері [PERSON] Ільїнічної ([INFO], ідентифікаційний номер - [NUMBER]), посвідчений 19.11.2011 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області - [PERSON] недійсним; судові витрати просили покласти на відповідачів. У судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримав та просив їх задоволити в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав просив відмовити у його задоволенні. У судове засідання третя особа державний нотаріус Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] не зявилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За клопотанням представника позивача судом ухвалою від 11 жовтня 2016 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, для перевірки доводів позивача, щодо того, чи на момент складення заповіту [PERSON] Ільїнічна могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. У звязку з цим провадження у справі було зупинено. Після надходження до суду висновку експерта 30 липня 2018 року провадження у справі було поновлено. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 03 лютого 2016 року померла [PERSON] Ільїнічна, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК N2354965. Після смерті [PERSON] Ільїнічни відкрилась спадщина на майно, що належало за життя на праві власності спадкодавцеві. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч. 2 ст. 236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт, щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги, щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так цією нормою кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. На випадок своєї смерті [PERSON] Ільїнічна,19 листопада 2011 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON]. Даним заповітом [PERSON] заповідала своїй дочці [PERSON], та своїй внучці [PERSON], в рівних частках кожній, все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і все те, що їй належатиме і на що вона матиме за законом право на момент смерті. Даний заповіт до підписання прочитаний у нотаріуса заповідачем [PERSON] і власноруч нею підписаний у присутності нотаріуса о 15 годині 35 хвилин. Нотаріусом було розяснено заповідачу зміст ст.ст. 1241, 1254, 1307 Цивільного кодексу України. Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 1-1517. Відтак спадкування після смерті [PERSON] Ільїнічни повинно здійснюватись за заповітом. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійним на підставі передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для визначення наявності у [PERSON] Ільїнічни такого стану на момент складення нею заповіту від 26 вересня 2015 року згідно зі ст. 103 ЦПК України судом було призначено за клопотанням представника позивача посмертну судово-психіатричну експертизу. Зі змісту висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 квітня 2018 року за № 6 ц, складеного експертом КЗ КОР «ОПНМО», заповідач [PERSON] Ільїнічна, за життя страждала на розлад особистості. Цей психічний розлад не позбавляв її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Вказаний експертний висновок є категоричним, чітким та зрозумілим, експертом КЗ КОР «ОПНМО» досліджено всі надані йому обєкти та надано відповідь на поставлене судом питання. Висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 04 квітня 2018 року за №6ц кореспондується з іншими письмовими доказами, зібраними у справі, а також показаннями свідка [PERSON]., який в судовому засіданні засвідчив, що за життя заповідач [PERSON] дійсно хворіла, тривалий час перебувала на лікуванні, однак це не вплинуло на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Проте позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту від 19 листопада 2011 року заповідач [PERSON] Ільїнічна перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Доводи позивача [PERSON] ґрунтуються на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed