Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на його користь суму позики у розмірі 10 953,00 євро, 3% річних у розмірі 701,29 євро, а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 22 грудня 2017 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, оформлений шляхом власноручного складання відповідачем письмової розписки, відповідно до якої він надав [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 10 953,00 євро, а [PERSON] зобов`язався повернути йому позику у строк до 01 листопада 2018 року. Однак, свої зобов`язання з повернення позики відповідач не виконав, отримані у позику грошові кошти позивачу не повернув. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству України. Станом на дату звернення до суду з даним позовом сума неповернутої позики становить 10 953,00 євро, а тому позивач має право на стягнення з відповідача також і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що передбачено ст. 625 ЦК України, розмір яких за розрахунками позивача за період з 01 листопада 2018 року по 21 грудня 2020 року становить 701,29 євро. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача - Хандога В.В. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22 грудня 2017 року [PERSON] надав у позику відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 953,00 євро, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 22 грудня 2017 року (а.с. 4). Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу борг у сумі 10 953,00 євро до 01 листопада 2018 року включно. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Розписка за своєю суттю є документом, який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідача. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що розписка від 22 грудня 2017 року була написана не відповідачем [PERSON] матеріали справи не містять. В свою чергу, відповідач [PERSON] порушив взяті на себе зобов`язання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк. Таким чином судом встановлено, що на теперішній час сума неповернутої позики становить 10 953,00 євро. Позивач зазначив, що відповідач позику не повертає. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач вирішив скористатись правом вимоги та 23 грудня 2020 року звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики є законними та обґрунтованими. Щодо стягнення боргу в іноземній валюті, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором позики - євро. Згідно роз`яснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Сума неповернутої позики за договором позики від 22 грудня 2017 року становить 10 953,00 євро. Станом на 17 березня 2021 року, тобто станом на день ухвалення даного рішення судом, офіційний курс валюти встановлений НБУ становить: 1 євро - 32,98 грн. Отже, сума неповернутої позики складає 10 953,00 євро, що за встановленим курсом НБУ станом на 17 березня 2021 року складає 361 229,94 грн. (10 953,00 х 32,98 = 361 229,94). Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми за період з 01 листопада 2018 року по 21 грудня 2020 року. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику відповідачем позивачу не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідача до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобов`язання. Як вже зазначалось вище, заборгованість відповідача за договором позики від 22 грудня 2017 року становить 10 953,00 євро. Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 01 листопада 2018 року по 21 грудня 2020 року. Однак, суд зазначає, що три відсотки річних у відповідності до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню після спливу строку виконання основного зобов`язання. Оскільки сторони досягли згоди щодо строку повернення позики, а саме включно до 01 листопада 2018 року, тому три відсотки річних підлягають стягненню з наступного дня після прострочення, тобто з 02 листопада 2018 року по 21 грудня 2020 року, тобто в межах заявлених [PERSON] позовних вимог. Таким чином, 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 02 листопада 2018 року по 21 грудня 2020 року складають 702,22 євро (10 953,00 євро х 3% х 781 день прострочення / 365 = 702,22 євро). Але, оскільки позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 701,29 євро, а суд з урахуванням положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи виключно в межах заявлених позовних вимог, то з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 02 листопада 2018 року по 21 грудня 2020 року у розмірі 701,29 євро, тобто в межах заявлених позовних вимог, що за встановленим курсом НБУ станом на 17 березня 2021 року складає 23 128,54 грн. (701,29 х 32,98 = 23 128,54). З урахуванням всього вищевикладеного суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 22 грудня 2017 року у загальному розмірі 11 654,29 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 березня 2021 року складає 384 358,48 грн., яка складається з: основної суми боргу - 10 953,00 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 березня 2021 року складає 361 229,94 грн., 3 % річних від простроченої суми боргу - 701,29 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 березня 2021 року складає 23 128,54 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Хандога Василь Васильович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3570 від 15 грудня 2017 року, видане Радою адвокатів Дніпропетровської області (а.с. 6)), що підтверджується Договором про надання правової допомоги № 29/20 від 15 жовтня 2020 року, укладеним між адвокатом Хандога В.В. та [PERSON] (а.с. 7) та ордером № 1048828 від 18 грудня 2020 року (а.с. 8). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 15 грудня 2020 року між адвокатом Хандога В.В. та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору № 29/20 від 15 жовтня 2020 року, у пункті 6.1 якої сторони обумовили, що винагорода адвоката складає 8 000,00 грн., які клієнт зобов`язується сплатити адвокату шляхом перерахування на банківський рахунок адвоката у строк до 01.02.2021 року (а.с. 20). Згідно квитанції № 0.0.1994560570.1 від 27 січня 2021 року [PERSON] сплатив адвокату Хандога В.В. 8 000,00 грн. (призначення платежу - оплата гонорару за надану правову допомогу за договором про надання правової допомоги № 29/20 від 15.10.2020) (а.с. 24). За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у загальному розмірі 8 000,00 грн., та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені, то з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 3 971,65 грн. На підставі ст.ст. 192, 207, 524, 525, 526, 610, 612, 1046-1049 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved