Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] і [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому зазначав, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 19 червня 2004 року за участю мотоцикла марки «Урал-2 М-63», державний номерний знак 49-28 ХАЛ, під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Москвич-2140», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON], загинула його донька [PERSON], яка була пасажиром мотоцикла. За вказаним фактом була порушена кримінальна справа стосовно відповідачів [PERSON] та [PERSON] за ч.2 ст. 286 КК України. Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 травня 2013 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.286 КК України внаслідок акту амністії, провадження по кримінальній справі за звинуваченням [PERSON] закрито. Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 вересня 2013 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.286 КК України внаслідок акту амністії, провадження по кримінальній справі за звинуваченням [PERSON] закрито. Скоєним злочином відповідачі заподіяли йому матеріальну шкоду, яка виразилась в витратах на ритуальні послуги та обряди, встановлення памятника на могилу доньки, поминальні обіди, та витрати повязані зі зверненням до різних інстанцій щодо розгляду кримінальної та цивільної справи, а всього 10 074,97 грн. Крім того діями відповідачів йому завдана моральна шкода, яка виразилась в душевних стражданнях та глибокому душевному болю в звязку з непоправною втратою доньки, у фізичних і моральних стражданнях від дій злочинців, так як саме з моменту цієї жахливої трагедії, його стан здоров'я різко погіршився, він не зміг далі працювати. Таке погіршення стану його здоровя пов'язане з перенесеним сильним психоемоційним стресом, повязаним зі смертю доньки, що загинула внаслідок ДТП. Провадження по кримінальній справі продовжувалось значний час, йому постійно доводилось бути присутнім на слідстві та у судових засіданнях, як в м. Ізюмі так і в м. Харкові, що значно посилювало моральні страждання. Моральну шкоду він оцінює в 150 000 грн. Однак в ході судового слідства відповідач [PERSON] добровільно сплатив йому у відшкодування моральної шкоди 25 000 грн. Позивач із уточненнями просить стягнути на відшкодування майнової шкоди з [PERSON] та [PERSON] по 5\~037 грн 49 коп. з кожного, на відшкодування моральної шкоди просить стягнути з [PERSON] 75 тис. грн, а з [PERSON] 50 тис. грн з урахуванням відшкодованих 25 тис. грн, витрати на правову допомогу в сумі 820 грн по 410 грн з кожного відповідача, та витрати повязані з публікацією оголошення в газеті про виклик до суду в сумі 249 грн з відповідача [PERSON] (т.1 а.с. 1-3, 60-61) Справа розглядалася судами неодноразово. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 4523 грн 62 коп. на відшкодування майнової шкоди Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 75 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. (т.1 а.с. 110-113, 181-183) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року касаційну скаргу [PERSON] задовольнити частково. Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. (т.1 а.с. 244-246) В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, надав суду письмові заперечення на позов, а саме: в частині матеріальної шкоди визнає в розмірі 1/2 частини від загальних витрат безпосередньо повязаних з поховання та складає суму 3816,50 грн: - виконання художніх робіт на граніті замовника (товарний чек № 14 від 05.06.2005 року) на суму 840 грн; - за гранітний виріб (квитанція № 301/42 від 14.03.2005 року) на суму 1694,00 грн.; - оренда автобуса (квитанція № 320 від 20.06.2004 року) на суму 100 грн та катафалк (квитанція до приходного ордеру № 320) на суму 30 грн; - гроб (товарний чек №107 від 19.06.2004 року) на суму 611 грн; - витрати на впорядкування могили (товарний чек №97 від 02.04.2005 року) на суму 541,50 грн, що становить на 1/2 частини 1908,26 грн. Крім цього, відповідач просив суд врахувати, що на виконання рішення суду від 31.03.2014 року за виконавчим листом, до відкликання виконавчого листа до суду у зв'язку із переглядом справи, з нього було стягнуто на користь [PERSON] суму 4507,66 грн, тому просив врахувати цю суму при визначені розміру стягнення з нього матеріальної шкоди при розгляду справи. Відносно вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, в цій частині позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на те, що при розгляді кримінальної справи [PERSON] було заявлено цивільний позов, в якому позивач визначив моральну шкоду в розмірі 25 000 грн, які і просив стягнути з винних осіб. Незважаючи на те, що звинувачених у справі було двоє, [PERSON] одноособово в добровільному порядку було сплачено потерпілому вказану суму в якості погашення моральної шкоди, про що було зазначено в постанові Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 вересня 2013 року про звільнення його від кримінальної відповідальності внаслідок акту амністії. В іншій частині позовні вимоги не визнав і просив відмовити у задоволенні. (т.1 а.с. 79-80, т.2 а.с. 24) В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги визнали частково, підтримали заперечення на позов. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився без поважних причин. Справа призначалась до розгляду неодноразово, відповідачеві [PERSON] направлялися повістки, які поверталися до суду як не вручені поштою з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Судом направлявся запит до Ізюмського РС ГУ ДМС України в Харківській області щодо повідомлення інформації про місце проживання відповідача [PERSON] З відповідей вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], тобто за адресою, яка зазначена у справі. Зазначене свідчить, що відповідач [PERSON] не бажає отримувати повістки та не цікавиться розглядом справи. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін, про яких немає відомостей, що їм вручені судові повістки, або оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнані поважними. Неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Неявку відповідача [PERSON] в судове засідання та небажання отримувати повістки суд розцінює як зловживання своїми правами та обовязками з метою затягнути розгляд справи на невизначений строк. Враховуючи строки розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача [PERSON], оскільки він належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи та без поважних причин не зявився в судове засідання. Вислухавши позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи та матеріали кримінальної справи номер 2016/1-111/11, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 19 червня 2004 року о 02 год. 40 хв. на автошляху Київ-Харків-Довжанський у районі 622 км + 200 м сталася дорожньо-транспортна пригода за участю мотоцикла марки «Урал-2 М-63», державний номерний знак 49-28 ХАЛ, під керуванням [PERSON], та автомобіля марки «Москвич 2140», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON], що рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир мотоцикла марки «Урал-2 М-63», державний номерний знак 49-28 ХАЛ, [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди. За вказаною дорожньо-транспортною пригодою 19 червня 2004 року була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (т.1 а.с. 20). Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 травня 2013 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 286 КК України на підставі закону України про амністію, провадження у кримінальній справі закрито (т.1 а.с. 7-9). Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 вересня 2013 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 286 КК України на підставі закону України про амністію, провадження у кримінальній справі закрито (т.2 а.с. 10). Вказаними постановами встановлено, що [PERSON] 19 червня 2004 року о 02 год. 40 хв. керував у стані тяжкого алкогольного спяніння технічно несправним мотоциклом марки «Урал-2 М-63», державний номерний знак 49-28 ХАЛ, без мотошолома, лампа на світловому приладі якого не відповідала типу даного світлового приладу, чим порушив підпункт «а» пункту 2.9, підпункт «г» пункту 2.3, пункт 31.1 Правил дорожнього руху України. Рухаючись по автодорозі Київ-Харків-Довжанський зі сторони м. Харків у напрямку п. Довжанський у районі 622 км + 200 м у м. Ізюмі Харківської області [PERSON] грубо порушив вимоги п. п. 1.5, 10.1, 12.2, 12.3, 19.3 Правил дорожнього руху України та допустив зіткнення з автомобілем марки «Москвич-2140», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], що рухався в зустрічному напрямку. [PERSON] 19 червня 2004 року о 02 год. 40 хв., керуючи автомобілем марки «Москвич-2140», державний номерний знак [NUMBER], рухався по автодорозі Київ-Харків-Довжанський зі сторони п. Довжанський у напрямку м. Харкова, у районі 622 км + 200 м у м. Ізюмі Харківської області грубо порушив вимоги п. п. 1.5, 11.2, 11.3, 12,4 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, рухаючись по смузі зустрічного руху зі швидкістю 70 км/год, створив небезпеку для руху мотоциклу марки «Урал-2 М-63», державний номерний знак 49-28 ХАЛ, під керуванням [PERSON], що рухався на зустріч, та допустив зіткнення з ним. У зазначеній кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України позивач [PERSON] був визнаний потерпілим, і ним було заявлено цивільній позов у цій кримінальній справі порядку ст. 28, 29, 50 КПК України, який не був розглянутий судом в звязку з закриттям провадження у справі, а тому він має право звернутися з позовом в порядку цивільного судочинства, про що і зазначено в постановах суду від 15 травня 2013 року та 11 вересня 2013 року, відповідно (т.1 а.с. 97-106). Відповідно до ст. 57 ЦПК України вказані постанови є одним з письмових доказів, в яких зафіксовані обставини скоєння ДТП. Оскільки відповідачі не надали до суду належних та допустимих доказів на спростування їх змісту, суд бере їх до уваги. Відповідно до ч.3 і ч.4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Суд дійшов висновку, що оскільки кримінальне провадження відносно [PERSON] та [PERSON] закрито з нереабілітуючих обставин, вина відповідачів у заподіянні шкоди позивачу доведена в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобовязані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Згідно з розясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду ;України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. У п. 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснено, що шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємоповязаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (ст. ст. 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 1190 ЦК України за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Суд згідно ч.4 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України враховує, що у позовній заяві, а також уточнюючи свій позов 10.02.2014 року [PERSON] чітко зазначив вимоги у порядку часткової відповідальності до відповідачів та просив стягнути з кожного відповідача по 5037,49 грн для відшкодування матеріальної шкоди, а в рахунок відшкодування моральної шкоди: з [PERSON] 50\~000 грн, а з [PERSON] 75\~000 грн, з урахуванням того, що як пояснив позивач, [PERSON] вже сплатив йому для відшкодування моральної шкоди у добровільному порядку 25 000 грн (т.1 а.с. 1-3, а.с. 60?61). Зазначеними злочинними діями [PERSON] та [PERSON] позивачеві [PERSON] була спричинена майнова шкода у вигляді витрат на поховання доньки [PERSON], витрат, повязаних з розглядом справи. За змістом п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобовязана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та спорудження надгробного памятника, ці витрати. Позивач просить стягнути на його користь витрати повязані з похованням доньки, а саме: придбання - гробу, тумби, хреста 611 грн, - ланцюгів, труб, цементу 541,50 грн; - вбрання для покійної 655 грн; замовлення автобусу 100 грн, катафалку 30 грн; - оплата за гранітний виріб 1 694,00 грн; - обробку каменю 840 грн, - банківський збір 8,47 грн, - оплата послуг священика 300 грн та музикантів 150 грн; - організація поминальних обідів, придбання спиртних та безалкогольних напоїв всього на 5145 грн; - витрати повязані з розглядом кримінальної справи витрати на проїзд до м. Харкова на розгляд апеляції в сумі 30 грн, витрати повязані з розглядом цивільної справи на копіювання документів 13,65 грн, витрати на правову допомогу 820 грн та публікацію оголошення в газету 249 грн. Статтею 2 Закону України « Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у звязку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення витрат на поховання підлягають частковому задоволення, а саме: придбання - гробу, тумби, хреста 611 грн, - ланцюгів, труб, цементу 541,50 грн; - вбрання для покійної 655 грн; замовлення автобусу 100 грн, катафалку 30 грн; оплата за гранітний виріб 1 694,00 грн; - обробку каменю 840 грн; - банківський збір в сумі 8,47 грн, на загальну суму 4 479,97 грн (т.1 а.с. 11-14, 76-78). Позивачем не надано до суду доказів в підтвердження витрат на оплату послуг священика та музикантів в сумі 450 грн. Що стосується витрат на поминальні обіди та придбання спиртних та безалкогольних напоїв (т.1 а.с. 15) то, зазначені витрати, понесені позивачем після поховання доньки, не відносяться до витрат на поховання померлого та не підлягають стягненню. Крім того не підлягають стягненню з відповідачів витрати на проїзд до Апеляційного суду Харківської області у справі в сумі 30 грн та витрати повязані з копіюванням документів в сумі 13,65 грн (т.1 а.с. 87). Таким чином, підлягає стягненню з відповідачів у частковому відношенню на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4\~479,97 грн, а саме: з [PERSON] 2 239,99 грн; з [PERSON] 2 239,99 грн. Судом встановлено, що на виконання рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31.03.2014 року при виконанні виконавчого провадження за виконавчими листами, до відкликання виконавчих листів судом першої інстанції, з боржника [PERSON] було стягнуто на користь стягувача [PERSON] суму 4 507,66 грн, тому суд враховує цю суму при стягненні з нього матеріальної шкоди (т.1 а.с. 190, 205-206, т.2 а.с. 25). Оскільки в ході виконавчого провадження за виконавчими листами через органи державної виконавчої служби з відповідача [PERSON] стягнуто на користь позивача [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4 507,66 грн, в цій частині позовні позивача до відповідача [PERSON] не підлягають задоволенню, з урахуванням того, що як пояснив позивач, [PERSON] дійсно вже сплатив йому на відшкодування матеріальної шкоди через виконавче провадження 4\~507,66 грн. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнається найвищою соціальною цінністю. Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з противоправною поведінкою щодо неї самої. Виходячи з положення ст. 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до скоєного злочину. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана із розміром цього відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивач [PERSON] розмір моральної шкоди оцінює у 150 000 грн, та враховуючи добровільне відшкодування [PERSON] моральної шкоди у розмірі 25 000 грн просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] на відшкодування моральної шкоди: з [PERSON] 75 000 грн, а з [PERSON] 50 000 грн. Суд розглядає позовні вимоги позивача по відшкодуванню моральної шкоди з урахуванням положень п.п.9, 17-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами та у відповідності статей 23, 1167 ЦК України: розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, з урахуванням характеру, обсягу і глибини страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) і з урахувань інших обставин стану його здоровя, істотності вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому судом враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер дій винних осіб, скоєння злочину повязаного з порушенням правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, особами, які керують транспортними засобами, що потягло тяжкі наслідки, а саме смерть [PERSON]; враховує глибину та тривалість моральних страждань позивача, яка полягає у непоправному горі, безповоротній втраті самої рідної і найдорожчої людини, його доньки, і всіх своїх надій, повязаних з донькою, яка загинула у віці 24 років, так як саме з моменту цієї жахливої трагедії його стан здоров'я різко погіршився, потерпілий поніс душевні страждання та втратив нормальні життєві зв'язки, на відновлення яких необхідний час і здоров'я. Його здоровя під тягарем пережитого погіршується. З врахуванням викладених обставин суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди позивачу в сумі 100 000 гривень, яка на думку суду, відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних обставин не може вважатися завищеною чи надмірною. Оскільки, шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів у порядку часткової відповідальності в рахунок відшкодування моральної шкоди по 50 000 грн з кожного відповідача. Вказана сума моральної шкоди 11 вересня 2013 року частково відшкодована відповідачем [PERSON] позивачеві [PERSON] в сумі 25 000 грн (т.1 а.с. 102). З урахуванням того, що відповідачем [PERSON] добровільно відшкодовано моральну шкоду в сумі 25 000 грн, з нього до стягнення підлягає 25 000 грн. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 79, ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на правову допомогу і витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Однією з умов здійснення такої компенсації є документальне підтвердження того, що сторона, на користь якої ухвалено рішення, дійсно понесла ці судові витрати. Позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 820 грн на підставі довідки Ізюмської юридичної консультації (т.1 а.с. 63) Вказана довідка не є належним доказом підтвердження понесених стороною витрат на правову допомогу, крім цього адвокат не приймав участі у розгляду справи як представник позивача (т.1 а.с. 62). Таким чином, вимоги [PERSON] про стягнення на його користь понесених витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача [PERSON], підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача в сумі 249,00 грн, згідно платіжного доручення № 194 від 28 січня 2014 року (т.1 а.с. 76-78). Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує на користь держави судовий збір по 121,80 грн з кожного відповідача.

Outcome: partial