Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], яким просив визнати недійсним договір № Б-69 оренди легкового автомобіля від 22 травня 2013 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON], а також стягнути судові витрати в розмірі 640 грн. 00 коп. В обґрунтування позову вказав, що 22 травня 2013 року між ним та [PERSON] укладено договір № Б-69 оренди легкового автомобіля. Відповідно до п.1.1 договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування належний орендодавцю автомобіль марки «Джили», рік випуску 2012 року, колір чорний, номер кузова VIN-1.6T7524SXDN006227, тип ТЗ легковий, державний номер [NUMBER]. Згідно з пунктом 1.2 договору оренди метою оренди автомобіля являється здійснення орендатором перевезення пасажирів в межах територіальних кордонів України. Пунктом 3.1 договору оренди передбачено, що даний договір укладений на строк з 22 травня 2013 року по 22 травня 2016 року. Пунктом 4.1 договору оренди передбачено, що орендна плата за користування автомобілем по даному договору встановлюється у гривнях і складає 4030 грн. 00 коп. на місяць. Даний автомобіль належить на праві власності [PERSON], тобто на момент укладання договору оренди [PERSON] не мав зареєстрованого в законом порядку права власності на вказаний автомобіль та в судовому порядку не визнав спільною сумісною власністю подружжя, тому не був власником автомобіля. Крім того, даний договір нотаріально не посвідчений. Тому вважає, що договір № Б-69 оренди легкового автомобіля від 22 травня 2013 року був укладений з грубим порушенням вимог діючого законодавства України, оскільки не був посвідчений нотаріально та укладений не власником транспортного засобу. У судове засідання позивач не зявився, але надав суду клопотання з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, але надав заяву з проханням розглянути справу у відсутності відповідачів. Додатково повідомили, що заперечують проти задоволення позовних вимог. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. 15 березня 2017 року до суду відповідачем [PERSON] надано заперечення на позовну заяву, де зазначив, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року у справі № 200/12448/15-ц договір № Б-69 від 22 травня 2013 року визнано нікчемним в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України. У даній частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області не оскаржується ані відповідачем, ані позивачем. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, договір оренди № Б-69 оренди легкового автомобіля від 22 травня 2013 року є нікчемним в силу Закону, і тому, визнання його недійсним не вимагається. На підставі викладеного, просить суд відмовити [PERSON] у позові до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору оренди. У удове засідання відповідач [PERSON] не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що транспортний засіб GEELY СК 5L рік випуску 2012 року, колір чорний, номер кузова VIN-1.6T7524SXDN006227, тип ТЗ легковий, державний номер [NUMBER] належить [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САО 163217 (а.с.8). [PERSON] є фізичною особою підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с. 9-10) та є платником єдиного податку, що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку (а.с.12) та має ліцензію на вид господарювання з надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів автомобільним транспортом та дозволений вид роботи: внутрішні перевезення пасажирів на таксі (а.с.11). 22 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди автомобіля № Б-69. Відповідно до п.1.1 договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування належний орендодавцю автомобіль марки «Джили», рік випуску 2012 року, колір чорний, номер кузова VIN-1.6T7524SXDN006227, тип ТЗ легковий, державний номер [NUMBER]. Згідно з пунктом 1.2 договору оренди метою оренди автомобіля являється здійснення орендатором перевезення пасажирів в межах територіальних кордонів України. Пунктом 3.1 договору оренди передбачено, що даний договір укладений на строк з 22 травня 2013 року по 22 травня 2016 року. Пунктом 4.1 договору оренди передбачено, що орендна плата за користування автомобілем по даному договору встановлюється у гривнях і складає 4030 грн. 00 коп. на місяць (а.с.5-7). Згідно ч. 1 ст. 798 ЦК України, предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки договір найму транспортного засобу № Б-69 від 22 травня 2013 року був укладений між фізичною особою-підприємцем та фізичною особою, то він підлягає нотаріальному посвідченню, чого у даному випадку не відбулося. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом ( частина перша статті 219, частина перша ст. 220, частина перша статті 224, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225, тощо). Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року було розглянуто цивільну справу за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором оренди автомобіля та відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Даним рішенням в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені було відмовлено. Рішення в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості відновлювального ремонту змінено, зменшивши суму з 66857 грн. 28 коп. до 54991 грн. 70 коп. В іншій частині рішення залишено без змін. Даним рішенням також було встановлено, що в силу ч.1 ст. 220 ЦК України договір оренди автомобіля № Б-69 від 22 травня 2013 року є нікчемним. Дане рішення набрало законної сили. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, договір оренди легкового автомобіля № Б-69 від 22 травня 2013 року є нікчемним і тому не потребує визнання його недійсним через невідповідність його вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed