Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та примусово зняти її з реєстраційного обліку в її квартирі. Як на підставу позовних вимог вказала, що вони є власником вище вказаної квартири. Відповідно до довідки Миколаївської міської ради від 26.11.2018 в цій квартирі проживає вона та відповідач, але фактично з кінця 2013 року по теперішній час в ній не проживає, участі в утриманні житла не приймає, її особистих речей в квартирі не має. Факт не проживання відповідача в квартирі підтверджується листом Інгульського ВП м. Миколаєва від 28.11.2018. Ухвалою суду від 28.12.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися неодноразово та належним чином. Позивач надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та просила позовні вимоги задовольнити повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач причину неявки суду не повідомила та відзиву на позовну заяву не надала. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні у справі докази і встановивши фактичні обставини, дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору №719 купівлі-продажу від 08.06.2001, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.01.2012 визнано дійсним, позивачу належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до відомостей №19.03.03-21/673/18 від 26.11.2018 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Відповідно до пояснень [PERSON] від 23.11.2018 та [PERSON] ВІД 24.11.2018, які додані до матеріалів позовної заяви, відповідач більше трьох років не проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з листом Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області від 28.11.2018 зазначено, що [PERSON] з 2013 року по теперішній час не проживає за адресою: [ADDRESS] Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстрована відповідач, яка в квартирі не проживає без поважної причини понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратила право на її користування, а тому позов підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимоги про зняття відповідача з реєстрації спірної квартири слід зазначити наступне. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна або припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. За такого, позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою», тому такі позовні вимоги є зайвими. Наявність судового рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою є підставою для вчинення відповідними особами дії щодо зняття з реєстрації відповідача із спірної квартири. Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 512/10548/16-ц. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial