Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 14 лютого 2018 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають одну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , однак сімейне життя з відповідачем перестало складатись через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на спільне життя та обов`язки, сварки на побутовому ґрунті, у зв`язку з чим шлюбні відносини, спільне господарство та спільне проживання припинені. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати, поклавши судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу, розмір яких складає 5630,00 грн. на відповідача. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 05 лютого 2021 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї малозначної справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов в повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав, додатково пояснивши, що спільне проживання та ведення спільного господарства сторони припинили 04 грудня 2020 року, після того як відповідач пішов з сім`ї, а питання проживання дитини з матір`ю сторони вирішили за взаємною згодою. Відповідач в судовому засіданні позов визнав в частині вимог про розірвання шлюбу, не визнавши вимог про стягнення з нього витрат на правову допомогу в сумі 5630,00 грн., оскільки такі вимоги безпідставні, не підтверджені належними доказами. Додатково пояснив, що сім`ю зберегти неможливо, шлюбні відносини спільне проживання та ведення спільного господарства з позивачем припинили з 04 грудня 2020 року, коли він зібрав свої речі та пішов жити окремо. Про проживання малолітнього сина з позивачем вони дійшли згоди, а за відсутності спільного майна у подружжя питання поділу такого майна не поставало. Представник відповідача в судовому засіданні окрім підтримання визнання позову відповідачем в частині вимог про розірвання шлюбу, наполягала на відмові у задоволенні вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в заявленому розмірі, оскільки доданий договір не підтверджує надання правничої допомоги, а додані копії квитанцій взагалі не відповідають навіть тим умовам, які визначені цим договором. Крім того, заявлений розмір є явно неспівмірним зі складністю справи, обсягом роботи та підготовлених документів. Заслухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд, враховуючи принцип диспозитивності за ст.13 ЦПК України, приходить до висновку про ухвалення у судовому засіданні рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 лютого 2018 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що вчинений актовий запис № 59 та 14 лютого 2018 року видано свідоцтво серії [NUMBER] , копія якого залучена до матеріалів справи (а.с. 15). Сторони від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 07 серпня 2018 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області серії [NUMBER] , копія якого долучена до справи (а. с. 16). Сімейне життя не склалося з причин втрати взаєморозуміння, різних характерів і поглядів на взаємні права і обов`язки подружжя, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного, у зв`язку з чим сторони шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо з 04 грудня 2020 року. Питання місця проживання дітей з матір`ю (позивачем) сторонами вирішено в позасудовому порядку, обставини чого представником позивача та відповідачем визнані в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України\~ дружина\~ та\~ чоловік\~ зобов`язані\~ спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими\~ членами\~ сім`ї\~ на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин,\~примушування до їх збереження,\~в тому числі примушування до статевого\~зв`язку за\~допомогою фізичного\~або психічного насильства,\~є порушенням права\~дружини,\~чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. В ході розгляду справи, судом перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні сторін. Вирішуючи справу,\~суд зважає\~на особливий\~характер сімейних\~відносин та\~їх об`єктивну\~недоступність для\~оточуючих,\~при цьому,\~бере до\~уваги наявність\~у подружжя\~малолітньої дитини,\~враховує також\~її інтереси\~та зазначає\~про те,\~що задля\~охорони її\~інтересів є\~кращим проживання\~в повній\~родині,\~проте зауважує,\~що зазначені\~вище та\~дійсні причини\~позову про\~розірвання шлюбу,\~категоричне заперечення\~як позивача,\~так і\~відповідача проти\~збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем згідно ст. 206 ЦПК України. Вирішуючи питання розподілу судових витрат та вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5630,00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.п.1, 4 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Так, за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу позивач сплатила судовий збір у розмірі, визначеному пп.3 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 840,80 грн. згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 15 грудня 2020 року № 0.0.1942260942.1 (а.с.3). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнав позов, що підтримав і у першому судовому засіданні, то відповідно до ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідача в розмірі 50% від сплаченого позивачем при поданні позовної заяви, а решту 50% сплаченого судового збору належить повернути позивачу з державного бюджету. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: \~ \~ \~ \~1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; \~ \~ \~ \~2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно наведених норм ЦПК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» професійну правничу допомогу може надавати не будь-який юрист, а виключно адвокат та за визначенням п.4 ч.1 ст. 1 вказаного Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; При цьому, організаційними формами адвокатської діяльності за ч.3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання. Разом з тим, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви додана копія договору № К-061, укладеного 08 грудня 2020 року не з адвокатом, адвокатським бюро чи адвокатським об`єднанням, а між ТОВ «Дніпропетровський центр правової допомоги населенню» в особі касира-адміністратора Колодченко А.О., діючого на підставі доручення № ЮЦ-002 від 10 листопада 2020 року, виданого Генеральним директором [PERSON] , та [PERSON] , за умовами пункту 1 «Предмет договору» якого виконавець зобов`язується за дорученням замовника надати юридичні послуги, зазначені в п.1.2 договору, для чого зобов`язується вчинити юридичні та інші пов`язані з ними дії в обсязі, обумовленому цим договором. Відповідно, суд не може прийняти до уваги акт про надання юридичних послуг на суму 8730,00 грн., як доказ надання правничої допомоги, оскільки такий акт, складений касиром-адміністратором [PERSON] та [PERSON] на виконання договору № к-061 від 08 грудня 2020 року, не підтверджує надання адвокатом, адвокатським бюро чи адвокатським об`єднанням послуг надання правничої допомоги, з огляду на те, що будь-яких даних про виконання адвокатом робіт чи надання послуг вказані договір та акт, а так само і інші матеріали справи не містять. Одночасно суд відзначає, що адвокат Гудій І.О., яка представляла інтереси позивача в судовому засіданні на підтвердження своїх повноважень надала ордер серії АЕ №1057584 яким [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги № 16/02 від 16 лютого 2021 року уповноважила адвоката Гудій І.О., що здійснює адвокатську діяльність індивідуально, проте зазначеного договору ні позивачем, ні представником суду не надано, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення оплачених сум за іншим договором, укладеним з іншою особою (ТОВ «Дніпропетровський центр правової допомоги населенню»), яка не є суб`єктом надання професійної правничої допомоги. За наведених обставин позовні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5630,00 грн. задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial