Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що згідно договору купівлі-продажу від 25 квітня 2018 року вона придбала у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS], яка належала останньому на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 28 грудня 2010 року. На час укладання договору купівлі-продажу у зазначеній квартирі були зареєстровані [PERSON] та його дружина [PERSON], які за умовами договору зобов'язалися знятися з реєстраційного обліку протягом одного місяця з моменту нотаріального посвідчення відчуження квартири, тобто до 25 травня 2018 року, однак станом на 26 грудня 2018 року свої зобов'язання відповідачі не виконали, чим порушили право позивача. Домовленість між позивачем та відповідачами щодо придбання квартири була досягнута ще в 2015 році, відтоді позивач разом зі своєю сім'єю постійно проживають в ній. Позивач зазначила, що відповідачі не є членами сім'ї позивача, не сплачують комунальні послуги, не приймають участі в утриманні та вже понад двох років не були у вищезазначеній квартирі, тому просить їх визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з'явилась, про дату, час, та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 18 березня 2019 року, в судове засідання не з'явився, про дату, час, та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, були належним чином повідомлені, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області http://dpm.dn.court.gov.ua, однак доказів поважності своєї неявки, відзиву на позовну заяву або заяви про розгляд справи у їх відсутність, надано не було. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача і ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 квітня 2018 року між [PERSON] (за якого на підставі довіреності діє [PERSON] (а.с.7) та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу квартири серії ННВ715214, який посвідчено приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 479, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила в приватну власність 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами за адресою: [ADDRESS]. (а.с.4-5) Відповідно до п. 9.7 зазначеного вище Договору купівлі - продажу, [PERSON] та [PERSON] зобов'язуються знятися з реєстраційного обліку протягом одного місяця з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 121983930 від 25 квітня 2018 року, [PERSON] на підставі договору купівлі продажу квартири від 25 квітня 2018 року, зареєстрованому в реєстрі за № 479, придбала у приватну власність 1/2 частину житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами за адресою: [ADDRESS]. (а.с.6) Довідкою виконавчого комітету Білозерської міської ради № 02/02-71 від 18 січня 2019 року підтверджується, що [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: Донецька область місто Добропілля місто Білозерське, вул. Горького, 109/2 з 01 жовтня 2003 року по теперішній час. Також довідкою виконавчого комітету Білозерської міської ради № 02/02-74 від 18 січня 2019 року підтверджується, що [PERSON] разом з дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: Донецька область місто Добропілля місто Білозерське, вул. Горького, 109/2 з 08 квітня 2011 року по теперішній час. Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.317,319,321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Пунктом 3 частини 1 статті 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Як роз'яснено у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Матеріалами справи встановлено, що позивач по справі [PERSON] є власником спірної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], натомість, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в цій квартирі як колишні власники. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що, уклавши договір купівлі - продажу спірної квартири, колишній власник житла [PERSON] та його дружина [PERSON] втратили право користування цією квартирою, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення, а тому заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, а також те, що позов повністю задоволений, то з відповідачів слід стягнути в користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. з кожного.

Outcome: approved