Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, зазначивши, що відповідач позичив у нього кошти, 100000 доларів США, що еквівалентно 799300 грн. згідно з курсом НБУ станом на 24.12.2013 року, відповідно до розписки від 10.12.2012 року із зобов'язанням повернення до 10.04.2013 року. Однак, ні на дату повернення боргу ні на час подачі позову до суду відповідач позичені кошти не повернув. З огляду на це, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] - 799 000 грн., згідно розписки від 10.12.2012 року та судові витрати. 27 травня 2014 року представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 47), в якій у зв'язку із підвищенням курсу іноземної валюти просив стягнути із [PERSON] кошти у розмірі 100 000 доларів США, що еквівалентно 1166 000 грн., згідно з курсом НБУ станом на 26.05.2014 року, що підтверджується випискою про встановлення Національним банком України курсу гривні до іноземної валюти станом на 26.05.2014 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві та у заяві про уточнення позовних вимог, посилаючись на ті ж самі обставини, що і у позові та у заяві про уточнення позовних вимог. Просив стягнути з відповідача на користь позивача кошти згідно розписки в сумі 1166 000 грн. та судові витрати. Окрім того, позивач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] у жодне із судових засідань не з'явився, проте, від нього до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на проведений ним повний розрахунок із позивачем. Окрім того, відповідач просив суд розгляд справи відкласти, у звз'яку із його відсутністю на території України, однак на підтвердження вказаної обставини жодного доказу надано не було. Протокольною ухвалою суду відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки зазначені ним причини неможливості прибути у судове засідання свідчать про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами та про намагання відповідача у такий спосіб затягнути розгляд справи, а відтак, причини неприбуття у судове засідання, зазначені відповідачем визнані судом неповажними. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене вище, та з огляду на згоду представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. Згідно розписки від 10.12.2012 року, [PERSON] одержав від [PERSON] позику в сумі 100 000 доларів США із зобов'язанням повернення коштів до 10.04.2013 року /а.с. 3/. Однак, [PERSON] своїх зобов'язань не виконав і до 10.04.2013 року добровільно борг [PERSON] не повернув. Згідно офіційного курсу національного банку України, станом на 26.05.2014 року офіційний курс долара США становив 11,660821 грн., відтак, 100 000 доларів США дорівнює 1166 082 грн. /а.с. 49/ Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із виконанням договору позики, які регулюються Цивільним кодексом України (надалі за текстом - ЦК України). Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно із правовою позицією, сформульованою Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року № 6-63цс13, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином відповідно до ст. 599 ЦК України. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням зазначених вище норм ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі укладених між ними договорів позики, на підтвердження укладення яких позивачами надано відповідні розписки, видані відповідачем. За умовами укладених між сторонами договорів позики, позивач передав відповідачу у власність кошти, а відповідач зобов'язувався повернути позивачам таку ж суму коштів (суму позики) у визначений сторонами договору позики строк, а саме: до 10.04.2013 року. При цьому, позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, позаяк передав відповідачу у власність обумовлену договорами суму коштів, що підтверджується відповідною розпискою, водночас, відповідач, своїх зобов'язань за договором не виконав, оскільки не дивлячись на настання строків виконання зобов'язань за договором, коштів позивачу не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України). Суд не приймає зазначені в клопотанні від 30.05.2014 року посилання відповідача на начебто проведений ним повний розрахунок із позивачами, з огляду на таке. Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На підтвердження своїх вимог позивачем надано оригінал розписки, виданої відповідачем, яка є борговим документом, а тому її наявність саме у позивача свідчить про існування заборгованості відповідача по цій розписці. У свою чергу, відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу проведення із позивачем повного або ж часткового розрахунку за договором позики. Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення [PERSON] його права, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав узятих на себе за договорами позики зобов'язань та не повернув позивачу кошти, одержані у позику, а відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] - 1166000 грн, згідно розписки від 10.12.2012 року. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача слід стягнути усі суми сплаченого та документально підтвердженого судового збору.

Outcome: approved