Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, процентів, пені, 3 % річних та інфляційні втрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 17 грудня 2013 року він позичив відповідачу 3000 грн під 3% в місяць. Одержання відповідачем зазначеної суми підтверджується оригіналом розписки. Відповідач зобов'язався повернути гроші не пізніше 17 лютого 2014 року. Однак, в зазначений термін і до моменту подання даного позову він гроші не повернув, зобов'язання належним чином не виконав. Враховуючи зазначене, позивач просить суд стягнути на свою користь з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 3000 грн, суму процентів від суми позики 1053 грн, інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 504 грн, 3% річних у розмірі 71,01 грн, пеню у розмірі 563,90 грн, а також судові витрати, понесені ним при подачі позову до суду. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак направив суду заяву, в якій просив суд розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, або розгляду справи у його відсутності до суду не направив. Відповідно до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] взяв у борг у громадянина [PERSON] грошову суму в розмірі 3000 грн, яку зобов?язався повернути до 17 лютого 2014 року, зі сплатою 3% за користування грошовими коштами щомісячно на залишок суми кредиту, що підтверджується розпискою від 17 лютого 2014 року. Факт наявності у [PERSON] оригіналу договору позики, свідчить про існування між сторонами боргових зобов?язань. Суд вважає, що [PERSON] за договором позики свої зобов'язання виконав повністю. Відповідач в свою чергу повністю не виконав умови договору і своєчасно не повернув позивачу кошти, не сплатив відсотки за користування кредитом, в зв'язку з чим станом на 08 грудня 2014 року утворилась сума заборгованості у розмірі 5191,91 грн, що складається з 3000 грн - сума основного боргу, 1053 грн - сума процентів за період з 17.12.2013 по 08.12.2014; 71,01 грн - сума 3% річних за період з 18.02.2014 по 04.12.2014; 504 грн - сума інфляційних втрат за період з березня 2014 року; 563,90 грн - сума пені за період з 18.02.2014 по 04.12.2014. Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, позичальник не виконав умови договору позики, чим порушив зобов'язання, взяті на себе згідно договору. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В статті 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов?язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором. В статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором розмір процентів не встановлений їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вище викладене, а також приймаючи до уваги, що між сторонами укладено договір позики, який позивачем належним чином підтверджений, а відповідач належним чином не виконав умови даного договору позики, а саме не повернув грошові кошти, у зв'язку з чим у позивача виникло право вимагати повернення коштів та стягнення заборгованості у примусовому порядку, з урахуванням викладеного суд вважає звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за договором позики та судових витрат цілком обґрунтованим, та таким що відповідає характеру та змісту цивільно-правових відносин. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Виходячи із змісту вище зазначеної норми з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачені судові витрати у виді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved