Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У грудні\~2019\~року до\~суду звернулася [PERSON] з позовом до Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Управління Державної казначейської служби України у м. Кременчуці про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 квітня 2006 року у справі за № 2-16/06, яке набрало законної сили, було зобов`язано [PERSON] знести за власний рахунок самочинно здійснену прибудову А-3 до житлового будинку [ADDRESS] . На виконання рішення суду було видано виконавчий лист, на підставі якого було відкрито 09 лютого 2008 року ВП № 46182481. До теперішнього часу рішення суду не було виконано. Бездіяльність державного\~виконавця Автозаводського\~ВДВС у\~місті Кременчуці\~Північно-Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Суми)\~була встановлена\~та підтверджена\~ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 жовтня 2019 року у справі за № 2-16/06, провадження № 4-с/524/9/19, і постановою Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року. Просила стягнути\~з Управління Державної\~казначейської служби\~України \~у м.\~Кременчуці \~за рахунок\~коштів Державного\~бюджету України\~шляхом списання\~коштів з\~єдиного казначейського\~рахунку 500\~тис.\~грн.\~у відшкодування\~ моральної\~шкоди,\~яка була\~заподіяна внаслідок\~бездіяльності Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Вважає, що заподіяна їй моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду, порушенні звичного для неї та її сім`ї укладу життя. При цьому, позивач посилалася на судову практику національних судів та ЄСПЛ щодо встановлення факту заподіяння моральної шкоди внаслідок тривалого за часом невиконання рішення суду органами держави (т. 1 а.с. 1-4). Ухвалою судді від 28 грудня 2019 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків (т. 1 а.с. 24-26). 16 січня 2020 року до суду від позивача надійшов лист-відповідь з проханням відкриття провадження у справі з посиланням на факт звільнення від сплати судового збору та відмовою визначення належного відповідач (т. 1 а.с. 27-28). Ухвалою суду від 21 січня 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено сторін у справі та третю особу, справу призначено до розгляду (т. 1 а.с. 30). 06 лютого 2020 року від відповідача Управління Державної казначейської служби України у м. Кременчуці надійшов відзив на позов, в якому відповідач не погодився з позовом внаслідок недоведення позову та у зв`язку з тим, що єдиний казначейський рахунок відкрито безпосередньо у ДКС України (т. 1 а.с. 36-43). 17 лютого 2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] , в яких наголошувалося на незгоду з позовом у зв`язку з непідтвердженням заподіяння позивачеві моральної шкоди та визначення розміру моральної шкоди у 500 тис.грн. (т.1 а.с. 44-56). 17 лютого 2020 року від відповідача Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) надійшов відзив на позов, в якому вказувалося щодо незгоди з позовом внаслідок відсутності вини відділу, неможливості визначення відповідного будівельного підприємства та укладення з ним договору щодо здійснення робіт по знесенню об`єкта самочинного будівництва, а також відмовою стягувача та боржника від внесення авансових платежів для оплати вартості таких робіт (т.1 а.с. 57-72). 17 лютого 2020 року від позивача надійшло письмове клопотання щодо заміни неналежного відповідача та уточнена позовна заява, якими позивач відійшла від своєї позиції, яка була висловлена у листі від 16 січня 2020 року, і фактично були усунуті недоліки первісної позовної заяви. При цьому, не було дотримано позивачем порядок надсилання вказаних документів іншим учасникам справи, що потягло за собою відкладення підготовчого судового засідання (т.1 а.с. 73-97). 24 лютого 2020 року від відповідача Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) до суду надійшли посвідчені копії матеріалів ВП № 46182481 (т. 1 а.с.102-251, т. 2 а.с. 1-192). 26\~та 27\~лютого 2020\~року від відповідача Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) до суду надійшли відзив на уточнений позов та відповідь на відзив, в яких були наведені обґрунтування незгоди з позовом, які зазначалися у первісному відзиву від 17 лютого 2020 року (т. 2 а.с.193-226). Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року у підготовчому судовому засіданні було розглянуто клопотання позивача щодо заміни одного із відповідачів, залучено до участі у справі належним відповідачем Державну казначейську службу України замість неналежного відповідача Управління Державної казначейської служби України у м. Кременчуці, закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду (т.2 а.с. 232). Ухвалою\~суду від\~02\~липня 2020\~року до\~участі у\~справі були\~залучені співвідповідачами Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), (т. 3 а.с. 35). 20 липня 2020 року до суду надійшли відзиви на позов з Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) щодо незгоди з позовом з посиланням на факти відсутності неправомірності у діях державних виконавців ВДВС стосовно позивача (т. 3 а.с. 55-89, 93-137). У судовому\~засіданні позивач [PERSON] , її представники [PERSON] та [PERSON] , яка приймала участь у судовому засіданні 03 серпня 2020 року, позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, які були викладені у позовних заявах, відповіді на відзив. Представники відповідача\~-\~Автозаводського ВДВС\~у місті\~Кременчуці Північно-Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Суми)\~ Загребельний\~А.Ю.\~та Шамало\~Ю.В., яка приймала участь у судовому засіданні 03 серпня 2020 року, представники відповідачів Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Дмитренко Я.О. і Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Благадир Д.Г., - представника третьої особи [PERSON] - [PERSON] з позовом не погодилися, просили відмовити у його задоволенні внаслідок недоведеності та безпідставності з посиланням на відзиви та пояснення, які були ними подані щодо позову. Представник відповідача Державної казначейської служби України та третя особа [PERSON] у судове засідання не прибули повторно, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином засобами рекомендованого поштового зв`язку, про причини неявки у судове засідання не повідомляли. Суд, вислухавши пояснення представників учасників справи, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази у їх сукупності, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 квітня 2006 року, яке набрало законної сили, у справі за № 2-16/06, було зобов`язано третю особу [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у її користуванні власністю шляхом знесення за власний рахунок самовільно здійснену двоповерхову «А-3» прибудову до будинку [ADDRESS] . З \~ухвали Автозаводського\~районного суду\~м.\~Кременчука від\~04\~жовтня 2019\~року та\~постанови Полтавського\~апеляційного суду\~від 04\~грудня 2019\~року у\~справі №\~2-16/06,\~провадження №\~4-с/524/9/19,\~які набрали\~законної сили,\~постає,\~що судами\~першої та\~апеляційної інстанцій\~було встановлено,\~що на виконанні\~в Автозаводському\~ВДВС м.\~Кременчука ГТУЮ\~в Полтавській\~області,\~пізніше реорганізованого\~в Автозаводський\~ВДВС у\~місті Кременчуці\~Північно-Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Суми),\~перебуває виконавче\~провадження №\~46182481\~з примусового\~виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 квітня 2006 року, у справі за № 2-16/06, відкритого на підставі виконавчого листа за № 2-16/06, виданого Автозаводським районним судом м. Кременчука. 09 лютого 2008 року Автозаводським ВДВС м. Кременчука ГТУЮ в Полтавській області відкрито виконавче провадження № 6220961. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 квітня 2010 року змінено спосіб і порядок виконання рішення суду та визначено, що знесенню за рахунок [PERSON] підлягають самовільно здійснена двоповерхова прибудова літ. «А2-2» та прибудова літ. «А1-2» (другий поверх) до будинку [ADDRESS] . Повторно постанова про відкриття винесена державним виконавцем Автозаводського ВДВС м. Кременчука 26 січня 2015 року. Виконавчий документ пред`явлений на виконання втретє. У порядку примусового виконання виконавчого документа державним виконавцем двічі накладалися штрафи на боржника за невиконання рішення суду відповідно 03 березня 2015 року та 08 квітня 2015 року у розмірі 340 грн. та 680 грн. згідно ст. ст. 11, 89 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, яка була чинна на час ухвалення постанов про накладення штрафів). 20 жовтня 2017 року державним виконавцем Загребельним А.Ю. ухвалено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника, штрафи стягнути з пенсії боржника. 27 квітня 2015 року до Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області направлено подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду за ст. 382 КК України. 23 червня 2015 року Кременчуцьким МВ УМВС України у Полтавській області повідомлено про те, що ознак кримінального правопорушення у діях боржника не виявлено. Крім того, у цих рішеннях судів зазначалося також про те, що у матеріалах виконавчого провадження міститься заява боржника [PERSON] від 05 червня 2012 року, в якій він зобов`язався виконати знесення прибудови найближчим часом і, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, зокрема, боржник змінив місце проживання, переїхавши до с. Хомутець Миргородського району Полтавської області. Про зміну свого місця проживання боржник державного виконавця не повідомив. Державним виконавцем неодноразово направлялись запити до УПФУ, ДФС щодо джерел отримання доходів боржника. Боржник не працює. Відкриті рахунки у банківських установах відсутні. За боржником зареєстрована сільськогосподарська техніка, яка з 31 серпня 2016 року перебуває у розшуку. За боржником зареєстроване нерухоме майно, на яке державний виконавець не може накласти арешт, оскільки невідома вартість робіт по знесенню самовільної прибудови. Отже, виконання судового рішення об`єктивно ускладняються тим, що боржник [PERSON] не має майна та доходів, за рахунок яких можуть бути профінансовані послуги господарюючого суб`єкта по знесенню самочинного будівництва. Стягувач [PERSON] також відмовляється авансувати такі витрати виконавчого провадження. Власними силами Автозаводським ВДВС роботи по знесенню виконати не може, а господарюючі суб`єкти не виявили бажання укласти з ВДВС договір на виконання таких робіт. Проте, основна перешкода полягає у відсутності фінансування таких витрат виконавчого провадження. У вказаних\~судових рішеннях\~суди першої\~та апеляційної\~інстанції,\~незважаючи на\~наявність перелічених\~чинників,\~які ускладнюють\~виконання судового\~рішення,\~не знайшли\~підстав погодитись\~з тим,\~що державним\~виконавцем були\~вжиті всі\~можливі законні\~заходи для\~виконання рішення\~суду і\~констатували,\~що державним\~виконавцем були\~вжиті не\~всі можливі\~законні заходи\~для виконання\~рішення суду\~та визнали\~неправомірною бездіяльність\~старшого державного\~виконавця Автозаводського\~ВДВС м.\~Кременчука ГТУЮ\~у Полтавській\~області (нині\~-\~Автозаводського ВДВС\~у місті\~Кременчуці Північно-Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Суми)\~Загребельного А.Ю.\~щодо невиконання\~ рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 квітня 2006 року у справі за № 2-16/06. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини по факту визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо невиконання судового рішення повторному доказуванню не підлягають. Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року N 5-рп/2013); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012). У рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У ст. 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У відповідності до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1176, 1167 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі за № 397/1745/14-ц. При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі за № 613/814/16-ц. Оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення щодо обов`язкового знесення об`єкту самочинного будівництва, суд вважає, що наявні всі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позову [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди. Станом на день розгляду справи рішення суду від 11 квітня 2006 року залишається невиконаним. Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, яка упродовж тривалого часу намагається захистити власні права та законні інтереси шляхом звернення з відповідними позовами та заявами як до судових органів України, так і до органів ДВС щодо виконання рішення суду, глибину душевних страждань, яких зазнала позивач [PERSON] внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення від 11 квітня 2006 року та з урахуванням вимог розумності і справедливості суд вважає, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10 тис. грн. Визначений судом розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеними вище судовими рішеннями про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Покладаючи відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідачі та третя особа не надали належні і допустимі докази на спростування позову у повному обсязі чи у певній частині, щодо встановлених судом обставин. Одночасно, суд враховує, що і позивач, та її представники не надали жодні належні і допустимі докази на підтвердження позову у повному обсязі, зокрема і в частині обґрунтування розмірів моральної шкоди у 500 тис. грн. При цьому, суд також враховує, що тривале за часом невиконання рішення суду не призвело до виникнення у позивача тяжких наслідків, що позивач не ставила позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та не позбавлена такої можливості у подальшому. Доводи позивача та її представників щодо виникнення у позивача значного погіршення стану здоров`я внаслідок бездіяльності органів ДВС у ході примусового виконання рішення суду не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. Отже, на підставі наведених та встановлених обставин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Слід стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 10 (десять) тисяч грн. внаслідок невиконання органом ДВС рішення суду, враховуючи встановлений рішенням суду факт неправомірності в діях державного виконавця. При розгляді\~справи та\~ухваленні рішення\~суд врахував\~правові позиції,\~які були\~встановлені у\~постановах Верховного\~Суду від\~23\~січня 2019\~року у\~справі \~ №\~613/814/16-ц,\~ від\~27\~березня 2019\~року у\~справі \~№ 397/1745/14-ц,\~від 12 серпня 2020 року№ 761/7165/17. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з того, що сторони і третя особа не заявляли про понесення та оплати ними будь-яких судових витрат під час розгляду справи. Позивач не сплачувала судовий збір, а враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, то необхідно стягнути з Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) судовий збір на користь держави у розмірі 768,40 грн. за ставками на день подання позову згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial