Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вироком Апеляційного суду Донецької області у справі № 1-23 від 06 жовтня 2005 року, залишеним без змін Верховним Судом України 19 жовтня 2006 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.69, ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 143, ч. 3 ст. 215-3, п. п. «а», «г», «і» ст. 93 КК України 1960 року, ст. 257, ч. 4 ст. 187 КК України та засуджено до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Також позивач вказує, що 17 березня 2016 року у справі «Закшевський проти України» Європейський суд з прав людини прийняв остаточне рішення, яке набрало чинності 17 червня 2016 року відповідно до статті 44 § 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, яким встановлено порушення статті 6 § 3 (с) та 6 § 1 Конвенції в контексті порушення права заявника на захист (встановлення вини заявника по обвинуваченню у вбивстві з використанням доказів, що базуються на допитах, проведених без захисника), порушення статті 3 Конвенції (в контексті браку особистого простору в камері та відсутністю можливості для прогулянок під час утримання в Харківському СІЗО №27), статті 5 § 4 Конвенції (щодо відсутності на стадіях досудового слідства та судового розгляду можливості скористатися ефективною процедурою перегляду законності продовжуваного тримання під вартою), та статті 6 § 3 (с) Конвенції у поєднанні зі статтею 6 § 1 Конвенції (при встановленні вини заявника за обвинуваченнями у вчиненні вбивства національний суд ґрунтувався на показах, які він надав на початковій стадії слідства за відсутності захисника). Крім того, зауважує, що на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК України справа була переглянута Верховним Судом, який постановою від 17 квітня 2019 року у справі № 1-23/05 (провадження № 12-7зво18) скасував вирок Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року та ухвалу Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року, в частині засудження [PERSON] за епізодом, що мав місце 09 серпня 2001 року (розбійний напад і умисне вбивство [PERSON] та замах на умисне вбивство [PERSON] ) і направив на новий судовий розгляд; по інших епізодах засуджено його за ст. 69, ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст.215-3 КК України 1960 року, ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України 2001 року до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. Цього ж дня його звільнено з-під варти в залі суду. Позивач зазначає, що 20 травня 2019 року Краматорським міським судом Донецької області прийнято до провадження матеріали кримінальної справи за обвинуваченням, серед інших, [PERSON] за ст. 69, ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст.142, ч. 3 ст. 215-3 КК України 1960 року, ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України 2001 року (відносно епізоду, що мав місце 09 серпня 2001 року), а з 11 листопада 2001 року по 19 жовтня 2006 року він відбув повних 59 місяців покарання у виді довічного позбавлення волі. Також звертає увагу на те, що ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 серпня 2018 року у справі 635/1099/18 йому у строк основного покарання у виді довічного позбавлення волі, зараховано строк попереднього ув`язнення в період з 11 листопада 2001 року по 19 жовтня 2006 року, з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі, у зв`язку із чим вважає, що з 11 листопада 2001 року по 19 жовтня 2006 року він відбув повних 118 (59*2) місяців покарання у виді довічного позбавлення волі, а в період з 20 жовтня 2006 року по 17 квітня 2019 року відбув повних 149 місяців та загалом відбував покарання у виді позбавлення волі 267 (118+149) місяців, що еквівалентно 22 повним календарним рокам, проте лише 10 років (120 місяців) із них він був позбавлений свободи законно, а інші ж 12 років (147 місяців) ув`язнення вважає такими, що не мають законного підґрунтя. Таким чином позивач вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56, 62 Конституції України та статті 1173, 1176 ЦК України, оскільки його було засуджено за найтяжчі злочини на підставі недопустимих доказів, з порушенням права на захист, до найсуворішого виду покарання - довічного позбавлення волі, а його аргументи залишилися без відповіді в Апеляційному суді Донецької області та Верховному суді України; сам факт засудження до довічного позбавлення волі є нелюдським і таким, що принижує гідність поводженням через відсутній реальний та ефективний механізм звільнення від довічного позбавлення волі, внаслідок чого засуджені позбавлені надії на звільнення; більше семи років свого життя він провів в місцях позбавлення волі, у зв`язку з чим не міг користуватися низкою прав і свобод, можливостями, не міг подорожувати, працювати, розвиватися, вдосталь спілкуватися із рідними і друзями, з іншими особами, знайомими та колегами стосунки порушено остаточно; глибоко усвідомлював, що до самої смерті не вийде на свободу, у зв`язку з чим переживав відчай, зневіру, сильні душевні хвилювання. Крім того, зазначив, що після стількох років неволі йому необхідно докласти значних зусиль, аби повернутися до нормального життя та соціалізуватися. Позивач вважає 2 000 000,00 грн. справедливим і співрозмірним моральним стражданням, яких він зазнав та переживає досі. Також вказує, що він, як ув`язнений до довічного позбавлення волі, був обмежений в трудовій діяльності, тому відшкодуванню також підлягає втрачений ним заробіток за час незаконно відбутого покарання у виді довічного позбавлення волі, він втратив можливість отримати заробіток, як мінімум, в сумі 613 431,00 грн., який позивач розрахував, виходячи зі строку незаконного позбавлення волі та мінімального розміру заробітної плати на день його звільнення. На підставі викладеного просить стягнути на його користь з держави Україна в особі Державної казначейської служби України компенсацію моральної шкоди в розмірі 2 000 000,00 грн. та майнову шкоду в розмірі 613 431,00 шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України. Ухвалою судді від 23 вересня відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 23 грудня 2019 року представник позивача підтримав позов та просив суд його задовольнити з підстав наведених у ньому. В судове засідання, призначене на 06 квітня 2020 року представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 11 листопада 2001 року [PERSON] було затримано на підставі постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2001 року. 04 січня 2002 року Червонозаводським районним судом м. Харкова прийнято постанову про продовження строку тримання заявника під вартою до чотирьох місяців. 07 березня 2002 року Апеляційний суд Харківської області прийняв постанову про продовження строку тримання заявника під вартою до шести місяців. Вироком Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року, у кримінальній справі № 1-23/05 засуджено, зокрема [PERSON] - за сукупністю злочинів, передбачених статтею 69; частиною другою статті 142; частиною третьою статті 142; частиною третьою статті 215-3; пунктами «а», «і» статті 93; частиною другою статті 17, пунктами «а», «г», «і» статті 93 КК 1960 року; статтею 257; частиною четвертою статті 187 КК до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. За цим вироком суду [PERSON] визнано винними у бандитизмі та вчиненні у складі банди (до якої також входили [PERSON] і [PERSON] , засуджені за цим же вироком, [PERSON] та [PERSON] , кримінальні справи щодо яких закрито у зв`язку зі смертю, а також інші особи, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження) умисних убивств, замахів на умисні вбивства, у тому числі з корисливих мотивів під час розбою, розбійних нападів та незаконного заволодіння транспортними засобами за таких обставин. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Закшевський проти України» від 17 березня 2016 року (набуло статусу остаточного 17 червня 2016 року) констатовано ряд порушень Україною міжнародних зобов`язань під час досудового розслідування та судового розгляду у цій кримінальній справі. Зокрема, у рішенні Європейського суд111у з прав людини у справі «Закшевський проти України» констатовані щодо [PERSON] такі порушення: статті 3 Конвенції у зв`язку з умовами тримання заявника під вартою у Харківському СІЗО з 28 липня до 13 жовтня 2004 року; пункту 4 статті 5 Конвенції у зв`язку з відсутністю ефективної процедури судового перегляду законності досудового тримання заявника під вартою після 07 березня 2002 року, а також під час судового розгляду; підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції у поєднанні з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 серпня 2018 року у справі 635/1099/18 [PERSON] у строк основного покарання у виді довічного позбавлення волі, зараховано строк попереднього ув`язнення в період з 11 листопада 2001 року по 19 жовтня 2006 року, з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі. Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року (провадження № 13-7зво18) скасовано вирок Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року та ухвалу Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року, зокрема й в частині засудження [PERSON] за епізодом, що мав місце 09 серпня 2001 року (розбійний напад і умисне вбивство [PERSON] та замах на умисне вбивство [PERSON] ). В цій частині направлено справу на новий судовий розгляд. Крім того, постановлено вважати, в тому числі [PERSON] засудженим за ст. 69, ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 215-3 КК України 1960 року, ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України 2001 року до позбавлення волі: за ст. 69 - на строк 10 років, за ч. 2 ст. 142 - на строк 7 років, за ч. 3 ст. 142 - на строк 8 років, за ч. 3 ст. 215-3 - на строк 10 років, за ч. 4 ст. 187 - на строк 9 років, за ст. 257 - на строк 7 років з конфіскацією всього його майна за кожною статтею. На підставі ст. 70 КК України 2001 року визначено [PERSON] остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням у виді позбавлення волі строком 10 (десять) років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. [PERSON] негайно звільнено з-під варти в залі суду у зв`язку з відбуттям покарання. 20 травня 2019 року Краматорським міським судом Донецької області прийнято до провадження вказану кримінальну справу, в тому числі за обвинуваченням [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. ст. 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). При цьому, саме на суд покладений обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, встановлених під час розгляду справи. Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17). Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За загальним правилом майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У статті 1 цього Закону наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з статтею 2 згаданого Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України та п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З аналізу наведених норм законодавства убачається, що для відшкодування шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідно встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода. Незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має підтверджуватися постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, або не встановленням достатніх доказів для доведення вини особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Судом встановлено, що позивача не було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з реабілітуючими обставинами. При цьому, враховуючи те, що ст. 2 згаданого вище Закону містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди та у матеріалах справи відсутні відомості про наявності таких підстав, зокрема, відсутній виправдувальний вирок щодо [PERSON] або рішення, яким були встановлені факти незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування заходів кримінального провадження та закриття кримінального провадження або кримінальної справи щодо позивача, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Звільнення [PERSON] з-під варти у зв`язку з відбуттям ним покарання (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2019 року (провадження № 13-7зво18) не є реабілітуючою обставиною, тому не може також бути підставою для відшкодування як моральної шкоди, так і майнової у виді втраченого заробітку. Отже, у розумінні положень ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» Закшевський В.В. не є особою, яка має право на відшкодування шкоди. Що ж стосується посилання позивача на те, що він перебував під вартою понад строк, визначений йому вироком суду (147 місяців), у зв`язку з цим, виходячи з положень ст. ст. 1173, 1176 ЦК України, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Як вбачається з постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року, вирок Апеляційного суду Донецької області та ухвала Верховного Суду України у кримінальній справі № 1-23/05 щодо, зокрема й [PERSON] скасовані в частині встановлених порушень міжнародною судовою установою за епізодом, що мав місце 09 серпня 2001 року (розбійний напад і умисне вбивство [PERSON] та замах на умисне вбивство [PERSON] ), у зв`язку із чим позивачу визначено кінцеве покарання з урахуванням скасування рішення в частині і ця кримінальна справа у частині скасованих епізодів щодо позивача буде предметом нового повторного розгляду судом першої інстанції, під час якого відновить свою дію принцип презумпції невинуватості і позивач зможе реалізувати своє право на захист у порядку, встановленому кримінально-процесуальним законом (п. 103 згаданої постанови). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є передчасними, а незаконність діянь (рішення, дії чи бездіяльності) таких завдавачів шкоди як органів державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (ст. 1173 ЦК України, на яку посилається позивач, пред`являючи позов), так само як і органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (ст. 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду») є недоведеною, оскільки доказів вчинення діянь останніми, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів позивачем не надано. При цьому, вказаний позов подано до завершення процедури розгляду кримінальної справи № 1-23/05 в цілому, щодо обвинуваченого [PERSON] та прийняття і набрання законної сили відповідним судовим рішенням за наслідками її розгляду (закриття кримінального провадження або ухвалення вироку щодо останнього), у зв`язку із чим твердження позивача про незаконне та тривале тримання його під вартою також є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, Європейським судом з прав людини не було встановлено порушення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в частині невиправданого тримання під вартою позивача у рішенні від 17 березня 2016 року у справі «Закшевський проти України». На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed