Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

У вересні 2020 року позивач, ТОВ «Дніпровські електричні послуги» (ЄДРПОУ 42082379), пред`явило через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська зазначений позов на предмет стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з січня по вересень 2019 року, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що постановою НКРЕКП від 14.06.2018 № 429 ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» видано ліцензію з постачання електричної енергії споживачам у зв`язку з чим згідно Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 позивач став постачати електричну енергію споживачам та виконувати функції постачальника універсальних послуг на території Дніпропетровської області, а відповідач, продовживши споживання електричної енергії, що постачається до будинку [ADDRESS] , за відсутності письмових звернень щодо відключення об`єкту і наміру розірвати публічний договір, є такою, яка приєдналасьз 01 січня 2019 року до публічного договорупро постачання електричної енергії постачальником універсальних послугзгідно п. 13 розділу ХVІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії», та в точці продажу електроенергії по особовому рахунку № [NUMBER] є споживачем універсальної послуги, що постачається до вказаного будинку, проте своєчасно і згідно тарифів за спожиту електричну енергію плату не вносила, у зв`язку з чим виникла заборгованість, тому позивач просив суд стягнути заборгованість за період з 01 січня 2019 року по вересень 2019 року в розмірі 35948,48 грн., 3% річних за цей період в розмірі 1016,30 грн, інфляційні втрати в розмірі 389,05 грн., пеню за порушення термінів оплати фактично спожитої електричної енергії в розмірі 1237,19 грн. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 2102,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2020 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року справу направлено за підсудністю до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за місцем реєстрації відповідача, яка надійшла до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 09 грудня 2020 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2020 року справу розподілено судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Колесніченко О.В. З прийняттям до провадження в порядку спрощеного позовного провадження за ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2020 року, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2021 року позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 35948,48 грн., 1016,30 грн. - 3% річних, 1237,19 грн. - пені, 389,05 грн. - інфляційні витрати та судовий збір - 2102 грн. а всього - 40 693,02 грн. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2021 року заочне рішення суду скасоване та справа призначена до розгляду. У поданому 11 травня 2021 року відзиві відповідач в інтересах якої діяв представник [PERSON] позов не визнала повністю з тих підстав, що вона не є ні власником, ні користувачем будинку [ADDRESS] , оскільки договір дарування їй квартири її бабою [PERSON] визнаний недійсним за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року і вона не мешкає у цьому будинку, не маючи змогу зняти з реєстрації себе і дітей через відсутність іншого житла, де можна було б зареєструвати малолітніх дітей, винаймаючи з березня 2016 року житло у сестри свого чоловіка у [ADDRESS] , де мешкає по даний час. Крім того, вона не укладала договір з позивачем у січні 2019 року, як і не користувалася послугами електропостачання позивача, та ,відповідно, не оплачувала послуги, які не споживає. Більш того, вона зверталась до поліції за фактом виявлення обставин стороннього підключення до будинку і споживання електроенергії, що постачалася до будинку баби, сусідом у червні 2019 року, тому просила в задоволенні позову відмовити. Представник позивача у поданій 24 травня 2021 року відповіді на доводи і аргументи позивача навів доводи про те, що право власності за даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на будинок по [ADDRESS] за [PERSON] зареєстровано в реєстрі лише 18 вересня 2020 року, а у 2019 році залишалося зареєстрованим за [PERSON] , у зв`язку з чим саме вона має нести обов`язки з утримання цього майна та спожиті комунальні послуги, а подані акти і довідки про непроживання є неналежними доказами користування житлом та послугами електропостачання будинку, що непрямо підтверджується заявою про скасування судового наказу, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 06 грудня 2019 року. У запереченнях на відповідь на відзив представник позивача навів аргументи про те, що недійсний правочин (в даному випадку договір дарування будинку) в силу ст. 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення, проте з 2016 року працівники постачальника послуг не спромоглися переукласти договір із дійсним власником, не перевіряли стан лічильника та мереж, тому наполягав на відмові у позові повністю. Третя особа заяв по суті справи не подавала. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві та інших заявах по суті справи підстав. Представник відповідача позов не визнав та наполягав на відмові у позові в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив на позову заяву. Третя особа, будучи неодноразово належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання представника не направила, про причини неявки суд не повідомила та про відкладення розгляду не клопотала. Суд, вислухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою упозові, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2007 року, про що 11 лютого 2008 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с. 121, 123). 27 жовтня 2009 року [PERSON] подарувала [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] , про що цього дня приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Міхеєвою Т.М. посвідчено договір дарування, зареєстрований в реєстрі під № 4768 (а.с.89, 90). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2016 року, визнано недійсним договір дарування домоволодіння [ADDRESS] , укладений 27 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений за реєстровим № 4768. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 квітня 2021 року (а.с.120, 121) запис про право власності на вказане домоволодіння за [PERSON] відновлене 18 вересня 2020 року. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною 1 ст. 236 ЦК України визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, договір дарування домоволодіння від 27 жовтня 2009 року, з огляду на визнання його недійсним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року, що набрало законної сили 30 серпня 2016 року, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, у зв`язку з чим єдиним власником цього домоволодіння була і залишалася [PERSON] , а відновлення запису про право власності останньої в державному реєстрі лише 18 вересня 2020 року свідчить про приведення даних реєстру у відповідність із рішенням суду та фактичними обставинами, проте не свідчить про наявність права власності [PERSON] на це домоволодіння, тому доводи представника позивача про те, що позов пред`явлений до відповідача як титульного і дійсного власника домоволодіння, куди здійснюється постачання електроенергії, який зобов`язаний утримувати своє майно, суд відхиляє. Згідно відомостей Відділу обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради від 15 березня 2021 року за вих. № 14/5-3225 наданих приватному нотаріусу Дніпровського МНО Ричці Ю.О., склад зареєстрованих осіб на день смерті [PERSON] [INFO] , яка за життя мешкала і зареєстрована була у будинку [ADDRESS] , становить 4 особи: [PERSON] , зареєстрована з 21 листопада 2014 року, [PERSON] , 2010 року народження, зареєстрований з 21 листопада 2014 року, [PERSON] , 2014 року народження, зареєстрована з 30 жовтня 2014 року (а.с.170, 171). Разом з тим, за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 24 вересня 2020 року, ведення обліку даних про що здійснювалось цим органом до квітня 2016 року (а.с.41), [PERSON] з 20 листопада 2014 року знята з реєстрації по [ADDRESS] і зареєстрованою не значиться. Крім того, в рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року встановлені обставини того, що станом час розгляду справи (2016 рік) [PERSON] вже не проживала разом з бабою [PERSON] близько двох-трьох років, фактична передача будинку не відбувалась, ключі від будинку баба онуці не передавала і продовжувала після укладення договору дарування будинку жити сама, та оплачувати усі комунальні послуги. Вказані обставини та встановлені рішенням суду підстави недійсності договору дарування будинку [ADDRESS] узгоджуються із даними акту про проживання від 25 березня 2016 року, складеного техніком-наглядачем ТОВ «Крона-Сервіс1» за участі сусідів з квартир № 138 та [ADDRESS] , затвердженого директором ТОВ «Крона-Сервіс1», про те, що у квартирі № 129 цього будинку з грудня 2015 року фактично без реєстрації проживає [PERSON] та її діти [PERSON] , 2010 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження (а.с. 88). Доводи представника позивача про те, що в заяві від 23 січня 2020 року про скасування судового наказу від 06 грудня 2019 року [PERSON] визнає належність їй будинку [ADDRESS] , так як вказує на звернення до Новокодацького ВП з приводу самовільного підключення до електричних мереж її будинку сусіда [PERSON] , не свідчать про те, що наведений вище акт про проживання є неналежним та недопустимим доказом, оскільки обставини реєстрації місця проживання в будинку, що дає право користування цим житлом, не є тотожними обставинам фактичного проживання та користування послугами електропостачання. Натомість, в судовому засіданні знайшли підтвердження обставини звернення відповідача і до третьої особи, і до органів поліції 10 травня 2020 року з приводу неправомірного підключення до будинку [ADDRESS] (а.с. 145-147), однак вказані обставини позивачем та третьою особою належним чином не перевірялися, хоч згідно відповіді ДТЕК Дніпровські електромережі викладені у зверненні обставини визнані порушеннями ПРРЕЕ. Представлений витяг з журналу контрольного огляду, де зафіксовані лише показання лічильника станом на 05 травня 2019 року не підтверджує факт споживання за пред`явлений позивачем період, зокрема, з травня по вересень 2019 року, а так само не підтверджує обставини проживання в будинку відповідача, що давало б обґрунтовані підстави стверджувати про користування відповідачем послугами електропостачання. Крім того, з особової картки споживача (а.с.28) видно, що в період з 28 травня 2014 року по 03 вересня 2019 року жодних контрольних заходів щодо цього домоволодіння представниками постачальника послуг електропостачання не здійснювались, а тому доводи представника позивача про фактичне споживання електроенергії у цей період, в тому числі з січня по вересень 2019 року, саме відповідачем не доведені належними та допустимим доказами. Таким чином, в судовому засіданні знайшли підтвердження фактичного непроживання у домоволодінні [ADDRESS] відповідача, щонайменше з грудня 2015 року до часу розгляду цієї цивільної справи, не доведені обставини укладення договору постачання електроенергії після реформування ринку електроенергії з початком дії положень Закону України «Про ринок електричної енергії», з червня 2018 року, у зв`язку з чим обставини фактичного споживання відповідачем послуг електропостачання до будинку позивачем не доведені. Дійсно, пунктом 13 Розділу XVII «Прикінцеві та Перехідні положення» встановлено, що суб`єкт господарювання, створений у результаті здійснення заходів з відокремлення з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам, у строк не пізніше ніж 12 місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов`язаний в установленому порядку отримати ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії упродовж двох років з 1 січня 2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території, яка визначається як область, міста Київ та Севастополь. Автономна Республіка Крим, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання. Постановою НКРЕКП від 14.06.2018 № 429 ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» видано ліцензію з постачання електричної енергії споживачам (а.с. 8,9). Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» у відповідності із Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 (далі ПРРЕЕ) - постачає електричну енергію споживачам та виконує функції постачальника універсальних послуг на території Дніпропетровської області. Відповідно до п. 1.2.8. ПРРЕЕ постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який є публічним договором приєднання та зміст якого визначається постачальником універсальних послуг на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (додаток 6 до цих Правил(а.с.10-14)), та укладається в установленому цими Правилами порядку. Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпровські енергетичні послуги» опубліковано договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг у газеті «Вісті Придніпров`я» від 06.11.2018 № 84 (1984), а також розміщено а офіційному веб-сайті https://dnep.com.ua (а.с. 5-7). Відповідно до п. 13 розділу ХVІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії. Пунктом 1.2.15 ПРРЕЕ передбачено, що для договорів, які укладаються шляхом приєднання до умов договору, укладення договору можливе шляхом підписання заяв-приєднань, оплати виставленого рахунку, споживання будь-якого обсягу електричної енергії (за умови відсутності направлених заперечень щодо договірних умов в цілому чи частково) через особистий кабінет в електронній формі (в установленому законодавством порядку). На роздрібному ринку не допускається споживання (використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами. Разом з тим, позивачем не доведені належними та допустимими доказами обставини дійсного укладення з відповідачем договору про постачання електричної енергії споживачу, а твердження позивача про те, що позивач в точці продажу електроенергії за адресою: [ADDRESS] є безпідставними, оскільки доказів того, що відповідач приєдналася до умов такого договору шляхом підписання заяви-приєднання, здійснила хоча б одну оплату послуг, з огляду на встановлені обставини того, що позивач власником домоволодіння не була і в будинку не проживала з тим, що б фактично споживати надані послуги. Належить відзначити, що позивачем не надано суду і договору з відповідачем від 26 березня 2010 року, на підставі якого здійснювалось постачання електроенергії до будинку до червня 2018 року (часу видачі позивачу ліцензії з постачання електричної енергії та подальшого оприлюднення договору). Одночасно, суд приймає до уваги, що під час розгляду цивільної справи про визнання договору дарування недійсним встановлені обставини фактичного проживання і реєстрації [PERSON] в будинку [ADDRESS] з травня 1976 року і до ухвалення рішення у справі, а за даними довідки Відділу обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради від 15 березня 2021 року за вих. № 14/5-3225 наданих приватному нотаріусу Дніпровського МНО Ричці Ю.О., [PERSON] була зареєстрована у цьому будинку і станом на 17 листопада 2020 року. Відповідно, саме [PERSON] була єдиним власником домоволодіння з часу його набуття на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 11 лютого 2008 року і до 17 листопада 2020 року, а також фактично проживала у цьому домоволодінні, як єдиному житлі, протягом вказаного періоду, і, відповідно, була споживачем комунальних послуг, в тому числі послуг з постачання електричної енергії до її будинку. [INFO] [PERSON] померла у віці 85 років, про що Новокодацьким районним у м. Дніпрі відділом ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вчинено актовий запис під № 2032 та видано свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.160). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Ричкою Ю.О. 11 листопада 2020 рок за реєстровим № 1642, за умовами якого усі свої права та обов`язки, які належать [PERSON] на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які будуть належати їй у майбутньому, та усе своє майно, де б воно не було і ч чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних частинах [PERSON] та своєму сину [PERSON] (а.с.163, 164). Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Звідси, з огляду на положення ст. 1219 ЦК України, борги спадкодавця за комунальні послуги входять до складу спадщини. Як встановлено з матеріалів спадкової справи, заведеної після [PERSON] приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. під № 3/2021, заяви про прийняття спадщини за заповітом у встановлений ст. 1269 ЦК України строк подали: 22 лютого 2021 року син заповідача - [PERSON] , та цього ж дня 22 лютого 2021 року - громадянка [PERSON] (а.с.153, 157), у зв`язку з чим ці спадкоємці за заповітом в силу ст. ст. 1268, 1269 ЦК України є такими, що прийняли спадщину. 15 квітня 2021 року [PERSON] подав приватному нотаріусу Дніпровського МНО Ричці Ю.О. заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON] на користь онуки померлої [PERSON] (а.с.172). Цього ж дня 15 квітня 2021 року [PERSON] подала вказаному нотаріусу заяву про прийняття спадщини після баби [PERSON] (а.с.173). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Умови і порядок здійснення права на відмову від прийняття спадщини передбачені статтею 1273 ЦК України, тоді як здійснення права на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи визначено статтею 1274 ЦК України. Так, частиною 1 ст. 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Відповідно, належить дійти висновку, що у разі наявності заповіту, дійсного на час відкриття спадщини, спадкування здійснюється виключно спадкоємцями, визначеними у цьому заповіті, а не спадкоємцями за законом, і спадкоємець за цим заповітом може відмовитись від спадщини або взагалі (ст. 1273 ЦК України) або виключно на користь іншого спадкоємця за заповітом (ч.1 ст. 1274 ЦК України), а не будь-якої іншої особи чи іншого спадкоємця за законом незалежно від черги. Зважаючи на викладене, у спадкоємця за заповітом [PERSON] не виникло права відмови від спадщини за заповітом, складеним [PERSON] , на користь іншої особи, окрім як на користь іншого спадкоємця за цим заповітом - [PERSON] , а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати [PERSON] такою, що прийняла спадщину після [PERSON] у вигляді частки у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] , а відтак і не успадкувала борги спадкодавця, зокрема, за послуги електропостачання домоволодіння, належного спадкодавцю на праві власності і в якому остання мешкала у заявлений позивачем період. Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Відтак, належить дійти висновку, що позивачем пред`явлені вимоги до неналежного відповідача, а до спадкоємців власника домоволодіння, яка була за життя і споживача послуг електропостачання, позивач вимог не пред`являв, у зв`язку з чим в задоволенні позову до [PERSON] належить відмовити. Враховуючи результат розгляду справи судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України відносяться на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed