Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

У грудні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Українське бюро кредитних історій», в якому просив визнати дії відповідача протиправними щодо відмови у видаленні персональних даних та зобов`язати відповідача видалити персональні дані з власної бази. Свої вимоги обґрунтовує тим, що йому стало відомо про розповсюдженням та використання відповідачем ТОВ «Українське бюро кредитних історій» недійсної інформації щодо нього, а саме щодо наявності в нього кредитної заборгованості. 20.07.2018 року він звернувся до відповідача із заявою про видалення інформації з реєстру відповідача, а саме щодо наявності кредитної заборгованості по кредитному договору № K3R0AK04074109, укладеному між ним та ПАТ КБ «Приватбанк». При цьому, вказана інформація не відповідає дійсності, оскільки рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.06.2017 року у справі № 760/5206/16-ц у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором № K3R0AK04074109 відмовлено в повному обсязі. Вказане рішення суду залишено без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.11.2017 року. Листом відповідача від 02.08.2018 року йому було відмовлено у видаленні інформації щодо наявної заборгованості за кредитним договором. При цьому, позивач заперечує надання АТ КБ «Приватбанк» жодної згоди на передачу своїх персональних даних відносно себе відповідачу. Вказане на думку позивача є підставою для задоволення позову у заявлений ним спосіб. Ухвалою суду (суддя Соколов О.М.) від 12.12.2018 року у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження (а.с. 13). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2019 року вказана справа розподілена для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Підпалому В.В. (а.с. 25). Ухвалою суду (суддя Підпалий В.В.) від 03.04.2019 року цивільну справу прийнято до розгляду за правилами позовного (загального) провадження (а.с.27). Ухвалою суду (суддя Підпалий В.В.) від 14.06.2019 року заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи (а.с.30-31). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2019 року вказана справа розподілена для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Новаку Р.В. (а.с. 32). Ухвалою суду (суддя Новак Р.В.) від 01.10.2019 року заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи (а.с. 34). Ухвалою суду (суддя Новак Р.В.) від 01.10.2019 року внесено виправлення у вступну частину ухвали Печерського районного суду м. Києва від 01.10.2019 року (а.с. 36). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2021 року вказана справа розподілена для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Батрин О.В. Ухвалою суду від 09.08.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами позовного (спрощеного) провадження. Учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно роз`яснено їх процесуальні права на подання відповідних заяв по суті справи у встановлені строки. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.06.2017 року у справі № 760/5206/16-ц у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.11.2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19.06.2017 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено з інших підстав, а саме в частині стягнення заборгованості за процентами та пенею внаслідок збільшення процентної ставки на прострочену заборгованість та ненадання належного розрахунку її суми, в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та комісії відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Вказаним рішенням суду встановлено, що 20.02.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № K3R0AK04074109, відповідно до якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти, шляхом перерахування на відкритий у КАЛІОН БАНК УКРАЇНА поточний рахунок № [NUMBER] ПП «Тойота-Україна», на строк до 20.02.2013 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 166021,83 грн. на купівлю автомобіля, а також кошти у розмірі 70485,46 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 Кредитного договору № K3R0AK04074109 від 20 лютого 2006 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,23% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (14,76% річних) і винагороду за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини, встановлені вказаним рішенням суду не підлягають доказуванню. 20.08.2018 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ «Українське бюро кредитних історій» із заявою видалити будь-яку інформацію з кредитної історії щодо кредитного договору № K3R0AK04074109, оскільки на даний час у нього відсутня будь-яка заборгованість перед банком по вказаному кредитному договору, посилаючись на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19.06.2017 року у справі № 760/5206/16-ц та рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.11.2017 року (а.с. 10). Листом ТОВ «Українське бюро кредитних історій» від 02.08.2018 року № 1347 позивачу [PERSON] відмовлено у вилученні кредитної історії позивача, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» підтвердив інформацію, що позивач є клієнтом їх банку та надав згоду на передання своїх даних до бюро. При цьому, корегування за кредитним договором проведено не було (а.с. 11). Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Строк дії договору не є терміном дії зобов`язання. Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України такою умовою є виконання, проведене належним чином. Отже, саме по собі закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язання, яке не було виконаним належним чином однією зі сторін. У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (ч. 1 ст. 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що заперечення позивача щодо не відповідності дійсності оприлюдненої інформації відповідачем ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про наявність у позивача заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № K3R0AK04074109 з посиланням на Солом`янського районного суду м. Києва від 19.06.2017 року у справі № 760/5206/16-ц та рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.11.2017 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та комісії у зв`язку із пропуском строку позовної давності, є безпідставними. Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання відповідача виключити з кредитної історії позивача інформації про наявність за ним заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № K3R0AK04074109, позивач посилається на те, що не надавав згоду на передачу даних щодо себе на адресу будь-якої третьої особи, у тому числі і відповідача ТОВ «Українське бюро кредитних історій». Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначається Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (далі - Закону) ведення кредитної історії - діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 Закону інформація для формування кредитної історії надається Користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону Бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього. Як вбачається з відповіді ТОВ «Українське бюро кредитних історій» від 02.08.2018 року № 1347, яка була надана на звернення позивача, згідно з п. 6 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро було зроблено запит користувачу: ПАТ «ПриватБанк» з метою підтвердження наявності згоди [PERSON] на збір, зберігання, використання та поширення інформації через бюро. ПАТ «ПРИВАТБАНК» підтвердив інформацію, що [PERSON] є клієнтом їх банку, а також те, що він надав згоду на передання даних до бюро. У відповіді також вказано, що коригування за договором проведено не було, оскільки на їх запит ПАТ «ПриватБанк» була надана відповідь, що інформація передана за даним договором коректна, і виправленню не підлягає. Вказаною відповіддю ТОВ «Українське бюро кредитних історій» повідомило позивача, що оскільки факт неотримання банком згоди [PERSON] на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо нього не підтверджено, правові підстави для задоволення вимог [PERSON] стосовно вилучення його кредитної історії відсутні. Оскільки законом не встановлено обов`язкових вимог щодо виду та змісту документу, у якому міститися згода, а тому [PERSON] укладенням та підписанням кредитного договору № K3R0AK04074109 від 20.02.2006 року фактично надав згоду на збирання, зберігання, використання, поширення, передачу та отримання банком у/від бюро кредитних історій інформації про себе, а саме доступ до своєї кредитної історії як для укладання договору, так і на період його дії. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, позивачем суду не надано доказів відсутності його згоди на передачу інформації до ТОВ «Українське бюро кредитних історій». Крім того, суд звертає увагу, що відповідач не отримує та не зберігає згоду позичальників на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо них. Така згода надається банку-кредитору при укладенні кредитного правочину, є однією з умов і невід`ємною частиною кредитного правочину та зберігається банком у кредитній справі позичальника. Банки, які передають інформацію про кредитні правочини, відповідають за наявність письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через відповідача інформації щодо нього та зберігають оригінал даної згоди. Таким чином, встановлені судом обставини спростовують доводи позивача про те, що згоди на збір, зберігання, використання та поширення через відповідача про нього інформації він не надавав. Також зазначені обставини свідчать про необґрунтованість вимог позивача про зобов`язання відповідача видалити його персональні дані з власної бази. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оскільки судом будь-яких порушень прав, свобод чи законних інтересів позивача не встановлено, позовні вимоги позивачем не доведені, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed