Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Ужгородське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення переплати пенсії. Позов обґрунтовує тим, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року № 1055 «[PERSON] питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» та наказу головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 05 січня 2016 року № 3 «Про затвердження голів комісій з припинення юридичних осіб» проведено реорганізацію шляхом злиття управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області й управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області та утворення Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області. При цьому, Ужгородське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області є правонаступником управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді Закарпатської області. Зазначає, що 04.04.2014 року управлінням Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області (правонаступник Ужгородське обєднане управління Пенсійного фонду України) відповідно до заяви [PERSON] призначено пенсію за віком за Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». До 04.04.2014 року [PERSON] отримував пенсію за іншим законом в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області, про що свідчить атестат про зняття з обліку. При обчисленні пенсії відповідачу до уваги взято страховий стаж роботи, який складає 40 років 02 місяці 22 дні, коефіцієнт якого з урахуванням кратності 1,35 % становить 0,54225. Також згідно зі ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» було враховано заробітну плату з 01.07.2000 року по 31.03.2014 року. Вказує, що первинно [PERSON] було призначено пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, актуальної в період призначення пенсії. Отже, при переведенні на пенсію по віку від 04.04.2014 року за Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» відповідно до п. 3 ст. 45 вказаного закону має застосовуватися показник середньої заробітної плати, застосований під час первинного призначення. Також зазначає, що при призначенні пенсії за нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» було помилково застосовано показник середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарних роки, що передують 2014 року 2700,98 грн. Внаслідок цього міжвідомчою комісією з утримання сум переплат пенсій та грошової допомоги було винесено рішення № 340 та встановлено суму переплати, яка виникла за період з 04.04.2014 року по 30.06.2015 року в розмірі 7987,70 грн. Посилаючись на положення ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення», п. 4 Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 21.03.2003 року № 6-4, п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, яким встановлено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, позивач вказує, що однією з умов, за якою перелічене вище майно не підлягає поверненню є те, що така виплата не є наслідком рахункової помилки з боку фізичної або юридичної особи, яка виплатила ці суми набувачу. Крім того, зазначає, що законодавство в даний час не містить визначення поняття «рахункова помилка», але цією категорією оперують на практиці. До рахункових помилок прийнято відносити такі помилки в нарахованих сумах, які виникли в результаті неусвідомлених дій або випадкових подій і виявлення яких не вимагає правової оцінки, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп'ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Лічильною (рахунковою) помилкою у постанові від 24.12.1999 № 13 Верховний Суд України називає неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. І додає, що не можуть вважатися такими помилками не повязані з обчисленнями помилки в застосуванні закону й інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. Так, всупереч вищенаведеного законодавства виникла переплата пенсії, чим порушено ст. ст. 7, 102, 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Також вказує, що ненадходження вказаної суми до бюджету Пенсійного фонду, а саме 7987,70 грн., перешкоджає виконанню одного з основних завдань Фонду забезпечення збирання та акумулювання коштів, призначених для повного та своєчасного фінансування виплати пенсій. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з [PERSON] надміру виплачені пенсіонеру суми пенсії по віку у розмірі 7987,70 грн. У дане судове засідання представник позивача не зявився, однак через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позов просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявися, однак подав через канцелярію суду письмове клопотання, в якому зазначив, що у звязку із необхідністю виїзду у м. Київ для довготривалого лікування (онкологічне захворювання) просить розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечує. Водночас, до клопотання відповідач долучив письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що звертаючись до суду із позовом, позивач вважає, що під час перерахунку пенсії відповідача 04.04.2014 року виникла «рахункова помилка» і тлумачить її як помилку, яка виникла в результаті неусвідомлених дій або випадкових подій і виявлення яких не вимагає правової оцінки, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні, невірне написання сум, помилки при введенні початкових даних в компютерну програму. Вказує, що у відповідності до п. 4 ст. 13 Закону України «Про Конституційний Суд України», виключно до компетенції Конституційного Суду України віднесено право офіційного тлумачення Конституції і законів України. Тому, тлумачення позивача поняття «рахункової помилки» є не зовсім коректним. Крім того, рішення про перерахунок пенсії відповідача з 04 квітня 2014 року, оформлене протоколом № 1 від 14 квітня 2014 року, приймалось комісією у складі чотирьох співробітників Ужгородського РУ ПФУ: заступником начальника управління [PERSON], головним спеціалістом [PERSON], спеціалістом [PERSON] та начальником відділу. Відповідач не є спеціалістом у галузі пенсійної справи, і якщо б спеціалісти ПФУ йому при зверненні повідомили про те, що після перерахунку його пенсія зменшиться з 1354,19 грн. до 982,15 грн., він не став би переходити на цей вид пенсії. Фактично зверненням до суду із позовом позивач перекладає свою відповідальність, що полягає у некомпетентності його співробітників, на відповідача. Тому вважає, що посилання позивача на наявність рахункової помилки є безпідставною, оскільки справа полягає у непрофесіоналізмі працівників пенсійного фонду. Також зазначає, що жодним чином позивачем не доведена недобросовісність з боку відповідача при наданні до Ужгородського РУ ПФУ необхідних документів. На підставі наведеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю у звязку з їх безпідставністю і необґрунтованістю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, управлінням Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області, правонаступником якого є Ужгородське обєднане управління Пенсійного фонду України, 04.04.2014 року відповідачу [PERSON] призначено пенсію за віком згідно із Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (а.с. 5). Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що до 04.04.2014 року [PERSON] отримував пенсію за іншим законом в ГУ ПФУ в Закарпатській області. При обчисленні пенсії відповідачу до уваги було взято його страховий стаж роботи, а також згідно зі ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» враховано заробітну плату з 01.07.2000 року по 31.03.2014 року. Первинно відповідачу було призначено пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, актуальної в період призначення пенсії та при призначенні пенсії за нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» було помилково застосовано показник середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарних роки, що передують 2014 року 2700,98 грн. У звязку з цим, комісією позивача було винесено рішення про утримання сум пенсій, надміру виплачених пенсіонерам внаслідок зловживань, протокол від 11.06.2015 року № 340, згідно з яким за результатом розгляду пенсійної справи і особового рахунку [PERSON], який одержує пенсію по віку в розмірі 982,15 грн. у місяць, установлено, що сума переплати в розмірі 7987,70 грн., яка утворилася за період з 04.04.2014 року по 30.06.2015 року, виникла у звязку з тим, що невірно застосовано показник середньої заробітної плати (а.с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями та списання органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, визначено Порядком відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, який затверджений постановою правління Пенсійного фонду України № 6-4 від 21.03.2003 року. Згідно з п. 4 вищезазначеного Порядку, у разі припинення виплати пенсії відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» решта переплати пенсії, що стягувалася за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України, або суми пенсії, виплачені надміру внаслідок рахункової помилки, у випадку відмови пенсіонера від добровільного повернення виплачених сум стягуються в судовому порядку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, законом визначено дві умови, за наявності яких можливе повернення надміру сплаченої суми пенсії: по-перше, якщо така виплата є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються. Обовязок довести недобросовісність набувача грошових сум та наявність рахункової помилки покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Статтею 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що пенсіонери зобовязані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обовязку і одержання у звязку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду. Відповідно до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові, стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями чи підроблених документів тощо). Позивачем не надано, а судом не встановлено жодних доказів зловживань з боку відповідача [PERSON], що стверджували б про його недобросовісність при нарахуванні розміру пенсії та отриманні надмірної суми пенсії. Наведені у вищезазначених нормативно-правових актах умови, за яких можливо повернення безпідставно отриманої пенсії, яка була виплачена позивачем відповідачу, також не знайшли свого підтвердження. Окрім того, оскільки у п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України законодавець чітко визначає характер помилки, яка може бути підставою для повернення коштів, а саме рахункова помилка, то можна дійти висновку, що не всі помилки є підставою для повернення надміру сплачених пенсій, а лише ті, які повязані з помилками у розрахунках (арифметичні). Як вбачається з матеріалів справи, причиною безпідставної виплати пенсії відповідачу, є невірне застосування працівників позивача показника середньої заробітної плати. Водночас, до позовної заяви не долучено доказів, зокрема, висновку ревізії, акту перевірок чи службового розслідування, на підставі яких є можливим встановлення причини виникнення помилки при нарахуванні пенсії та інтерпретації такої саме рахунковою помилкою. Отже, без встановлення фактів недобросовісної поведінки відповідача та наявності рахункової помилки при виплаті пенсії, відсутні підстави для стягнення з нього надмірно виплаченої суми пенсії відповідно до ст. 1215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Ужгородського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області до [PERSON] про стягнення переплати пенсії. Крім того, у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04, остаточне рішення від 20.01.2012 року) Європейський суд з прав людини у пункті 71 рішення вказав: «… потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «[PERSON] проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).\~ На підставі наведеного,

Outcome: dismissed