Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Позов мотивує тим, що з 21 жовтня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від подружнього життя у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Даний шлюб 18 листопада 2008 року було розірвано. Окрім того, позивач зазначає, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області з відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки, проте, останній не сплачує аліменти та має заборгованість на загальну суму 91099,50 грн.. Разом з тим, позивач зазначає, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, з дитиною не спілкується, будь-якої допомоги у вихованні дитини не надає, життям та розвитком дитини не цікавиться, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду. Відповідач не спілкується з донькою, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання донькою освіти. Позивач вважає, що відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків, тому звернулася до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в ньому, просила суд його задовольнити, проти винесення судом заочного рішення не заперечувала. В судовому засіданні зазначила, що позбавлення батьківських прав відповідача дасть можливість доньці вільно виїжджати за межі країни. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву не надав. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримав, просив суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 лютого 2008 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.5), сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2007 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 21 жовтня 2007 року (а.с.7), на даний час шлюб було розірвано (а.с.6). Так, як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що донька [PERSON] проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, відповідач самоусунувся від виконання свої батьківських обов'язків, з дитиною не спілкується, життям та розвитком не цікавиться, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання донькою освіти. Разом з тим, як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на Довідку-розрахунок заборгованості № 03.3-22/393, видану Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, з якої вбачається, що станом на 31.12.2016 року за відповідачем рахується борг по аліментам на загальну суму 91099,50 грн. та Довідку Розрахунок заборгованості по аліментам за виконавчим документом за період з 01.01.2017 року по 01.04.2018 року, від 16.04.2018 року з якої вбачається, що [PERSON] станом на день надання Довідки має заборгованості зі сплати аліментів на загальну суму 117231 грн. 75 коп. (а.с17, 53, 54, 55). Окрім того, як вбачається із Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради за № 06-23/1893 від 05.05.2017 року, то орган опіки та піклування Фастівської міської ради вважає за доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дитини позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. (а.с.9-10). Так, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Між тим, пункт 2 частини 1 статті 164 СК України, передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно роз'яснень викладених в п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», із змінами та доповненнями, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав суду необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню дитини, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, не виконує свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Між тим, жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Між тим, в силу положень ч. 6 даної статті, суд не може взяти до уваги Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини. Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Між тим, відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Так, позивачем не доведено та не надано доказів, що поведінка відповідача відносно його доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками. Разом з тим, позивач не довела та не надала суду доказів, в чому саме полягає захист інтересів дитини, шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов'язків відносно дитини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Задоволення позовних вимог у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує свої батьківські обов'язки, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв'язку з чим, в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed