Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

У грудні 2015 ПАТ «Банк Національний Кредит» звернулося з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 08 лютого 2013 року між ПАТ «БНК» та [PERSON] укладено договір банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07, за умовами якого банк прийняв від відповідача грошові кошти у розмірі 150 000,00 грн., зі сплатою 22,0 % річних, терміном по 10 лютого 2014 року. Додатковою угодою від 20 лютого 2015 року сторони погодили строк розміщення вкладу до 05 березня 2016 року. Договором було передбачено, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються за ставкою в розмірі 2 % річних. Договором від 15 травня 2015 року про внесення змін №1 договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. Позивач вважає, що в силу п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір від 20 лютого 2015 року є нікчемним, а тому [PERSON] зобов'язаний повернути грошові кошти в розмірі 53 895,33 грн. за вказаним правочином. Просили суд зобов'язати [PERSON] повернути ПАТ «Банк Національний Кредит» грошові кошти в розмірі 53 895,33 грн., що отримані за договором про внесення змін №1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року. У судове засідання представник позивача не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Подав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив слухати справу в його відсутність. У судове засідання відповідач не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При розгляді справи судом встановлено, що 08 лютого 2013 року ПАТ «Банк Національний кредит» та [PERSON] (Вкладник) уклали договір №111206-ДР-07 банківського вкладу «Стандартний» строком на 12 місяців в національній валюті (без капіталізації процентів). В силу п. 2.1 договору, банк відкриває вкладнику депозитний рахунок, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 150 000,00 грн. Депозит розміщується з 08 лютого 2013 року по 10 лютого 2014 року (п. 2.2). Банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 19,5 % річних (п. 2.3). У випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (п. 3.7). Якщо сума раніше сплачених вкладнику процентів перевищує суму процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою, ця різниця при поверненні депозиту утримується банком із суми депозиту, яка повертається вкладнику (п. 3.8). 20 лютого 2015 року між ПАТ «Банк Національний кредит» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору №111206-ДР-07 банківського вкладу «Стандартний» від 08 лютого 2013 року. Даним договором сторони визначили, що депозит розміщується з 08 лютого 2013 року по 05 березня 2016 року зі сплатою банком процентної ставки за користування депозитом в розмірі 22,00% річних. 15 травня 2015 року Банк та відповідач уклали договір про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року, відкритий в грн. на 12 міс.+1д. (щомісячна виплата відсотків), відповідно до якого сторони вирішили та встановили викласти п. 3.7 договору в наступній редакції: у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. 15 травня 2015 року відповідач звернувся до банку з заявою про дострокове розірвання депозитного договору №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року в грн. та просив виплатити суму депозиту та нараховані відсотки. Постановою Правління НБУ від 05.06.2015 року № 358 ПАТ «Банк національний кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. 05 червня 2015 року Виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», відповідно до якого з 08 червня 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк національний кредит» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. 27 листопада 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк Національний Кредит» Паламарчук В.В. надіслав на адресу [PERSON] лист, відповідно до якого, посилаючись на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зазначив про нікчемність укладеного договору про внесення змін до депозитного договору №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року, що потягло необґрунтовану виплату грошових коштів у розмірі 53 895,33 грн., які підлягають поверненню банку. Згідно розрахунку позивача сума коштів, що підлягає поверненню відповідачем внаслідок нікчемності правочину становить 53 895,33 грн.. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Спір виник з тих підстав, що відповідач на вимогу уповноваженої особи не повернув грошові кошти, які були отримані за договором про внесення змін до банківського вкладу, який позивач вважає нікчемним. Позивач вважає договір про внесення змін №1 від 15 травня 2015 року нікчемним з тих підстав, що банк відмовився від власних майнових вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону). Частиною 4 ст. 38 Закону передбачено, що фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину (ч. 5 ст. 38 Закону). Положення п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону встановлюють три випадки нікчемності правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку, а саме: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна; 2) банк прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій; 3) банк відмовився від власних майнових вимог. В даних правовідносинах позивач посилається на те, що банк відмовився від власних майнових вимог внаслідок укладення 17.02.2015 року договору про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №112171-ДР-018 від 15.12.2014 року. З положень договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року до укладення додаткової угоди вбачається, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (п. 3.7). Якщо сума раніше сплачених вкладнику процентів перевищує суму процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою, ця різниця при поверненні депозиту утримується банком із суми депозиту, яка повертається вкладнику (п. 3.8). Після укладення договору про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 п. 3.7 договору встановлює, що у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Тобто, внаслідок укладення зазначеного договору про внесення змін №1 до договору банківського вкладу банк відмовився від права (втратив право) утримати із суми депозиту, яка повертається вкладнику, різниці між сумою раніше сплачених вкладнику процентів та сумою процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою (п. 3.8 договору), фактично сума майнових вимог, від яких відмовився банк в даному випадку становить 53 895,33 грн. Одразу ж після укладення зазначеного договору про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 (в той же день) відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року, виплату депозиту та відсотків. З аналізу наведених вище обставин справи вбачається, що розуміючи негативне фінансове становище банку, сторони договору №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року з метою уникнення негативних наслідків для вкладника у вигляді втрати нарахованих відсотків уклали договір про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07, внаслідок чого банк відмовився від власних майнових вимог щодо права утримати із суми депозиту, яка повертається вкладнику, різниці між сумою раніше сплачених вкладнику процентів та сумою процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою. Жодної вигоди від вказаного правочину банк не отримав і об'єктивно договір укладено не в інтересах банку, враховуючи його умови і дії вкладника після його укладення. Наведене свідчить, що договір про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 підпадає під положення п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону та є нікчемним. Частиною 2 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України). Як встановлено ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи наведені положення законодавства, договір про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 є недійсним в силу закону (нікчемним), а тому не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. На підставі наведеного, враховуючи, що згідно ч. 5 ст. 38 Закону відповідач зобов'язаний повернути позивачу кошти в сумі 53 895,33 грн., суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову і зобов'язання [PERSON] повернути ПАТ «Банк Національний Кредит» кошти в розмірі 53 895,33 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у розмірі 1218 грн.

Outcome: approved