Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулась з позовом до Акціонерного товариства «ВТБ Банк», [PERSON] , про визнання кредитного договору недійсним. Позов обґрунтовує тим, що 10.08.2010 між [PERSON] та АТ «ВТБ Банк» був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 16П згідно умов якого, враховуючи положення Договору про внесення змін № 1 до кредитного договору від 26.10.2010, Договору про внесення змін до кредитного договору № 2 від 04.03.2011, позичальнику було надано кредит у розмірі 25 000 000,00 грн. з оплатою 16% річних та датою повернення у строк до 04.03.2012 року. Позивачка вважає, що умови кредитного договору є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, оскільки позичальнику не було надано інформацію про умови кредитування у формі передбаченій законодавством, також не надано детальний опис сукупної вартості кредиту та обмежено право дострокового повернення кредиту. Окрім того позивачка не надавала згоду на передачу її персональних даних банку у частині передачі інформації щодо її власних доходів, а також не надавала згоди на підписання її чоловіком кредитного договору. За вказаних обставин, враховуючи відсутність згоди позивача на укладення кредитного договору, а також посилаючись на те, що кошти на оплату заборгованості за кредитним договором отримуються з сімейного бюджету, позивачка, як дружина позичальника за кредитним договором, звернулась до суду з цим позовом, оскільки вважає, що оспорюваний правочин порушує права та охоронювані законом інтереси її та спільних з позичальником дітей. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.01.2019, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27.08.2019 р., у задоволенні позову [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.01.2019 р. та постанову Київського апеляційного суду від 27.08.2019 р. скасовано, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи з урахуванням вказівок, що містяться в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 та які є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду, судом в якості співідповідача у справі залучено [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в ньому, просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позов визнав, пояснив, що кредит був отриманий в особистих інтересах [PERSON] , однак погашення кредиту відбувалося за рахунок спільних коштів подружжя. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, пославшись на те, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що оспорюваним кредитним договором порушено її права, а також прав неповнолітніх дітей. Також зазначили, що твердження позивача про її необізнаність щодо кредитного договору є хибним та таким, що вводить суд оману, адже, як свідчить наявне в матеріалах справи рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2016 на яке позивач посилалась в тому числі, як на підставу своїх вимог. Позивач та її представники не могли не знати про існування кредитного договору № 16П від 10.08.2010 ще у період його дії. Крім того, представник відповідача [PERSON] зазначила, що наразі рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2016 скасовано постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2020, якою було ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову, але з інших мотивів. Відтак, посилання позивача на встановлені судовим рішенням від 21.10.2016 обставини, які позивач вважає доведеними, та на які остання посилається в обґрунтування своїх вимог, не можуть розглядатися як такі, що не потребують доказування при розгляді даної справи. Представник відповідача АТ «ВТБ Банк» в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що спірний договір кредиту укладений із дотриманням чинного законодавства, окремо зазначив, що на день розгляду справи відповідачем [PERSON] заборгованість по кредиту погашена в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та його представника, представника відповідача [PERSON] , представника відповідача АТ «ВТБ Банк», дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.08.2010 між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (в подальшому АТ «ВТБ Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 16П, за умовами якого, враховуючи положення договору про внесення змін № 1 до кредитного договору від 26.10.2010 та договору про внесення змін до кредитного договору № 2 від 04.03.2011, позичальнику ( [PERSON] ) було надано кредит в розмірі 25 000 000 грн. з цільовим призначенням - на споживчі потреби, зі сплатою 16% річних та з кінцевим терміном повернення до 04.03.2012. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14.12.1990, на момент укладення зазначеного кредитного договору відповідач [PERSON] перебував у шлюбі за позивачкою [PERSON] 10.08.2010 між ПАТ «ВТБ Банк» (заставодержатель), [PERSON] (заставодавець) та відповідачем [PERSON] (позичальник) було укладено договір застави майнових прав по договору банківського вкладу (депозиту) № 16П, яким заставодавець передав заставодержателю в заставу майнові права по договору банківського вкладу в сумі 4 000 000 доларів США, й договором забезпечується виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань щодо кредитного договору № 16П від 10.08.2010. 11.03.2011 між тими ж сторонами було укладено договір про внесення змін № 1 до договору застави майнових прав, яким заставодавець передав заставодержателю в заставу майнові права по договору банківського вкладу в сумі 3 200 000 доларів США. 10.08.2010 між ПАТ «ВТБ Банк» (банк), [PERSON] (поручитель) та відповідачем [PERSON] (позичальник) було укладено договір поруки, яким поручитель прийняв на себе зобов`язання солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № 16П від 10.08.2010. 26.10.2010 та 04.03.2011 між тими ж сторонами було укладено договір про внесення змін № 1 до договору поруки № 16П від 10.08.2010, договір про внесення змін № 2 до договору поруки № 16П від 10.08.2010, якими поручитель прийняв на себе зобов`язання солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором. 11.03.2011 між ПАТ «ВТБ Банк» а [PERSON] (вкладник) було укладено договір банківського вкладу № 016-08/158786, яким вкладник передав, а банк прийняв на вкладний депозитний рахунок грошові кошти у сумі 3 200 000 доларів США на строк до 12.03.2012. 11.03.2011 між тими ж сторонами було укладено додатковий договір № 1 до договору банківського вкладу № 016-08/158786 від 11.03.2011, за яким майнові права по договору, які полягають у праві вимоги повернення/виплати вкладу у сумі 3 200 000 доларів США, є предметом застави згідно з договором про внесення змін до договору застави майнових прав по договору банківського вкладу (депозиту) № 16П від 10.08.2010, укладеним між вкладником та банком в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 16П від 10.08.2010. Внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № 16П від 10.08.2010, такі зобов`язання були виконані в повному обсязі поручителем [PERSON] за рахунок заставленого майна - майнових прав за договором банківського вкладу в сумі 3 200 000 доларів США. Наслідком цього стало припинення зобов`язання його виконанням на підставі ст. 599 ЦК України та набуття усіх прав кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі і тих, що забезпечували його виконання (ст. 556 ЦК України). Зазначене встановлено та підтверджується судовими рішеннями, копії яких містяться в матеріалах справи, - заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24.11.2014 у справі № 757/17997/14, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.05.2015 у тій же справі. Як встановлено зазначеними судовими рішеннями, [PERSON] , як новий кредитор, 28.07.2014 повідомив боржника [PERSON] про набуття усіх прав кредитора за кредитним договором № 16П від 10.08.2010. На виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 24.11.2014 та рішення апеляційного суду м. Києва від 19.05.2015 виданий виконавчий лист від 11.11.2015 № 757/17997/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 25 174 863,39 грн. суми боргу та 3 654,01 грн. судових витрат. Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 19.11.2015 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Через невиконання [PERSON] зобов`язань, покладених на нього вищевказаними судовими рішеннями, [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва у серпні 2015 з позовом про стягнення заборгованості в порядку регресу з [PERSON] , як солідарного боржника, провадження у справі № 757/31348/15-ц було відкрите 09.10.2015. Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду цього позову 21.10.2016 було ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено з підстав недоведеності витрачання кредитних коштів в інтересах сім`ї через відсутність доказів придбання нерухомого майна подружжям [PERSON] у період дії кредитного договору. 10.07.2019 у справі № 757/31348/15-ц Печерським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, яким рішення Печерського районного суду м. Києва скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] , як солідарного боржника, боргу в порядку регресу - задоволено в повному обсязі. Як вбачається з цих судових рішень, протягом розгляду справи у судах, інтереси [PERSON] представляли представники за довіреністю. Аналізуючи зазначені судові рішення у взаємозв`язку з мотивувальною частиною позову та листуванням між представниками відповідача [PERSON] та [PERSON] , які є подружжям і шлюб між ними не розірвано, суд критично ставиться до того, що позивачу про укладення [PERSON] кредитного договору стало відомо лише у грудні 2018 року, при цьому представник позивача в судовому засіданні, відмовилася відповідати на питання суду щодо моменту коли позивачу стало відомо про укладення договору кредиту, що є предметом позову, отже позивачем не спростовано того, що про кредитний договір позивач знала з часу його укладення. Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Верховний Суд дав вказівку суду при новому розгляді даної справи належним чином дослідивши та оцінивши всі докази у справі, об`єктивно встановити фактичні обставини щодо виконання кредитного договору, а також залучити до участі у справі нового кредитора за спірним договором - [PERSON] , як це встановлюється вимогами статті 55 ЦПК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести і обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивача про те, що кредитний договір не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» та підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивач не є стороною договору, вона, разом зі своїми неповнолітніми дітьми, інтереси яких вона представляє, не є споживачами в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», а відтак дія зазначеного Закону на них не розповсюджується. Доводи позивача щодо порушення її права на особисте життя та його таємницю і порушення законодавства про захист персональних даних не заслуговує на увагу, адже те, що позичальник ( [PERSON] ) відповідно до п. 5.3.2 договору зобов`язаний надавати інформацію про доходи в тому числі і позивача, не вказує на те, що інформація буде надаватись без згоди останнього. Крім того, посилання позивача на ЗУ «Про захист персональних даних» є недоречним, адже цей закон хоча і був прийнятий 01 червня 2010 року, але відповідно до статті 30 «Прикінцеві положення» набрав чинності лише 01.01.2011 року, тобто вже після укладення кредитного договору. Доводи стосовно відсутності згоди позивача на укладення кредитного договору не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта ст. 65 СК України). Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один із подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05.11.2020 р. у справі № 619/761/18. Під час розляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що погашення кредиту відбувалося за спільні кошти подружжя. Доказів того, що кошти, отримані відповідачем [PERSON] за договором кредиту, використані в інтересах сім`ї, позивачем не надано, тому його посилання на порушення під час укладання договору кредиту ст. 65 СК України, є безпідставним. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed