Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Старо Кримської селищної ради, зареєстрованого у реєстрі за № 10/15, 59 від 19.12.2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17296293, виданим Маріупольським БТІ 08.01.2008 року. У 2000 році за його згодою за вказаною адресою у належному йому будинку було зареєстровано його невістку [PERSON] . Відповідачка ніколи до будинку не вселялась, речі свої не перевозила. З моменту реєстрації і по теперішній час за вказаною адресою не проживає, витрат по утриманню зазначеного домоволодіння не несе. Відповідачка проживає у м.Донецьку. Реєстрація відповідачки чинить йому перешкоди у користуванні майном. Він вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг. У зв`язку з реєстрацію відповідачки у домоволодінні він не може оформити субсидію. Рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03.04.2018 року шлюб, зареєстрований між його сином та відповідачкою було розірвано. Таким чином, відповідачка не входить до кола членів його сім`ї, у зв`язку із чим, вона не має права на користування даним житловим приміщенням. На підставі викладеного, просив усунути перешкоди в здійсненні права власності, користуванні та розпорядженні нерухомого майна шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Із заявою про розгляд справи у її відсутність та з повідомленням причин неявки до суду не зверталася. Відзиву на позовну заяву до суду не надавала. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі рішення виконкому Старо Кримської селищної ради, зареєстрованого у реєстрі за № 10/15, 59 від 19.12.2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17296293, виданим Маріупольським БТІ 08.01.2008 року. Рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03.04.2018 року шлюб, зареєстрований між його сином [PERSON] та відповідачкою було розірвано. Прізвище дружини залишити « [PERSON] ». Відповідачка [PERSON] з 2000 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з вересня 2013 року, що підтверджується копією домової книги зареєстрованих осіб, довідкою про надання інформації № 03-12-0614, виданої 28.01.2019 року відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, та актом, складеним 10.12.2018 року членами комісією Старо Кримської селищної ради, що підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в письмових поясненнях, наданих до суду, вказала, що є сусідкою позивача, відповідачка була зареєстрована у будинку [ADDRESS] , проте фактично ніколи там не проживала. Її особистих речей у будинку не зберігається. На теперішній час проживає у м.Донецьку. Свідок [PERSON] надала до суду аналогічні пояснення. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.317,319,321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відтак, вищезазначені статті передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а як вбачається з матеріалів справи відповідачка не є членом сім`ї позивача. Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова ВСУ від 15 травня 2017 р. у справі № 6-2931цс16) право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2ст. 406 ЦК. Відповідно до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї позивача та з 2013 року не мешкає у будинку. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень їх прав. Судом встановлено, що реєстрація відповідачки перешкоджає позивачу здійснювати своє право власності на будинок, а саме змушує нести додаткові витрати по утриманню житла, а також не дає змоги оформити субсидію для поліпшення його матеріального становища. В даному випадку усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не суперечить вимогам чинного законодавства. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved