Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить домоволодіння № 1-б по вул. Пархоменко в м. Маріуполі. У будинку також зареєстровані донька позивача, її онук та відповідач [PERSON], яка не проживає за цією адресою з 2014 року, у звязку із виїздом до Російської Федерації. Факт перебування відповідача [PERSON] зареєстрованою у зазначеному будинку перешкоджає позивачу реалізовувати своє право на користування та володіння ним, крім того, [PERSON] вимушена сплачувати комунальні послуги за кількістю зареєстрованих у домоволодінні осіб. У звязку із чим просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком № 1-б по вул. Пархоменко в м. Маріуполі. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.01.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] належить житловий будинок № 1-б по вул. Пархоменко в м. Маріуполі, право власності на яке зареєстровано в Маріупольському БТІ 30.01.2003 року за реєстраційним № 33750. У відповідності до довідки № 15, виданої головою КСН «селище Волонтерівка», у будинку № 1-б по вул. Пархоменко в м. Маріуполі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Як вбачається зі свідоцтва про надання тимчасового притулку на території Російської Федерації серія ВУ № 0331246, відповідач [PERSON] зареєстрована у [INFO]. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [INFO] з 2014 року, тобто понад 2 роки без поважних причин, що підтверджується актом голови КСН «селище Волонтерівка». За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню такою, що втратила право користування будинком № 1-б по вул. Пархоменко в м. Маріуполі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved