Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш» з 05.01.2011 року по теперішній час. Пояснив, що у звязка з несплатою відповідачем нарахованої заробітної плати у ПАТ «Азовзагальмаш» перед ним виникла заборгованість у сумі 6879,54 грн. В звязку з викладеним просив стягнути на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 6879,54 грн., компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строку їх виплати, моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн., оскільки вважає, що діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода, бо було грубо порушено його право на отримання заробітної плати, а також витрати на правову допомогу. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути позовні вимоги за його відсутністю. Уточнюючи позовні вимоги просив стягнути заборгованість з виплати заробітної плати та компенсацію втрати частини доходу у звязку з порушенням строку їх виплати з урахуванням довідок наданих відповідачем, решту позовних вимог підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила, разом з тим надав суду заперечення проти позову, де визнав заборгованість по заробітній платі перед позивачем в сумі 7066,29 грн. та компенсацію втрати частини доходів в розмірі 1755,77 грн. Решту позовних вимог не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. У зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 05.01.2011 року позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами у трудовій книжці. Згідно наданої відповідачем довідки №238/ро-2700 від 16.12.2015 року заборгованість по заробітній платі станом на 16.12.2015 року складає 7066,29 грн. При цьому суд зазначає, що заборгованість вказана з урахуванням утриманих податків та сборів. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено, що обовязок працедавця виплачується заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що на теперішній час у відповідача перед позивачем наявна заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 7066,29 грн. та саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.Щодо вимог про стягнення компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строку їх випалти та стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення на його користь з відповідача компенсації за затримку виплати заробітної плати. Згідно наданого відповідачем розрахунку та визнаного ним розміру компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню грошові кошти в розмірі 1755,77 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 350,00 грн. Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 292,32 грн., в підтвердження чого представлено договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та квитанцію. Перевіряючи обґрунтованість нарахованих та сплачених позивачем витрат на правову допомогу адвокату суд зауважує, що в акті прийому передачі серед наданих послуг значиться складання запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт особи, проведення розрахунку середнього заробітку. При цьому вартість вказаних послуг згідно акту загалом становить 146,66 грн. Проте позивачем не надано доказів виконання адвокатом вказаних видів робіт (послуг), не представлено доказів звернення із адвокатським запитом до відповідача та не додано до позову отриманих від відповідача відомостей на адвокатський запит. Крім того, позива не заявляв вимогу про стягнення на його користь середнього заробітку. Згідно вимог статті 11, 60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу, зменшивши їх на 146,66 грн., як фактично не надані та недоведені. У звязку із цим розмір фактично понесених та доведених витрат на адвоката становить 146,66 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 974,40 грн.

Outcome: partial