Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у сумі 180 769, 05 гривень та судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1807,69 гривень. В обґрунтування вимог позовної заяви [PERSON] вказує, що 02 лютого 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про намір, в якому зазначено про те, що [PERSON] - Покупець передала, а [PERSON] - Продавець отримала суму у розмірі 48000,00 гривень, що складає еквівалент 6000,00 доларів США в рахунок продажу за 2-кімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , у якості передплати. Сторони погодились, що вартість квартири складає 33000,00 доларів США та зазначили, що Покупець буде обслуговувати кредит, оформлений на ім`я Продавця за кредитним договором №11277194000 від 26.12.2007. Крім цього, договір про намір передбачав, що у разі прострочення виплат взносів за кредитним договором з вини Покупця, квартира виставляється на продаж, а Продавець і Покупець складають додаткову угоду, в якій визначають умови та строк продажу квартири, виходячи з ринкової вартості та залишку по кредиту з урахуванням інтересів сторін та їх вкладу в погашення кредиту. Також, Продавець зобов`язався нотаріально оформити довіреність на повне розпорядження квартирою та не вживати будь-яких заходів по відчуженню цієї квартири, всіляко сприяти Покупцю з питань переоформлення квартири та надавати інформаційну допомогу у погашенні боргу за даним об`єктом. Покупець має право проживати в цій квартирі з 26.02.2010, зобов`язується сплачувати комунальні платежі з моменту вселення та не погіршувати стан квартири. Також вказано, що сторони розцінюють цей договір про намір як угоду купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , за умови погашення кредиту в банку. Крім вказаного договору про намір, [PERSON] власноруч склала розписку, в якій власноруч зазначила, що отримала від [PERSON] суму 48000,00 гривень за продаж квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Після вказаних подій, як вказує позивач, за період з 26.02.2010 по 05.10.2015 нею було сплачено в рахунок сплати заборгованості за кредитним договором, оформленим на ім`я [PERSON] в УкрСиббанк (кредитний договір №11277194000 від 26.12.2007) суму 132 769,16 гривень, що складає еквівалент 16 387,05 доларів США, що підтверджується оригіналами платіжних квитанцій, виданих касою УкрСиббанку та наявних у позивача. З лютого 2015 року у зв`язку із суттєвим підвищенням курсу долара, позивач втратила можливість сплачувати кредит, а відповідач повідомила, що квартиру виставляє на продаж та повернути сплачені за неї грошові кошти позивачу не збирається. В 2016 році позивач через адвоката зверталась письмово до відповідача з проханням повернути сплачені за неї кошти, однак отримала відмову. У зв`язку з цим, позивач вимушена була звернутися до суду з цим позовом. Підстави для звернення до суду з відповідним позовом позивач обґрунтовує посиланням на статтю 1212 ЦК України, зокрема, що у даному випадку наявні три необхідні умови: повинно мати місце набуття майна (відповідач набув грошові кошти на свій банківський рахунок та готівковими коштами згідно розписки на загальну суму 180 769,05 гривень); зобов`язання з безпідставного набуття майна виникає за умови, що таке набуття здійснене за рахунок іншої особи (грошові кошти набуті відповідачем за рахунок позивача); зобов`язання з безпідставного набуття майна виникає за умови відсутності достатньої правової підстави для набуття однією особою майна за рахунок іншої (позивач сплатила фактично кредит за відповідача без певної правової підстави, тобто без укладення будь-яких угод). 17 січня 2018 року на адресу Харківського районного суду Харківської області надійшла інформації з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку частини шостої статті 187 ЦПК України. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 січня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. 26 лютого 2019 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання в порядку частини шостої статті 95 ЦПК України, в якому остання просить витребувати у позивача оригінали розписки, складеної від імені [PERSON] від 02 лютого 2010 року, а також оригінали квитанцій та чеків про сплату від імені [PERSON] грошових коштів до ПАТ «УкрСиббанк» та дослідити оригінальні примірники зазначених документів. Також 26 лютого 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , де відповідач зазначила, що позов не визнає в повному обсязі з посиланням на наступне. Так, позивач вказала на практику застосування вимог статті 1212 ЦК України, за якою не є безпідставним набуття однією стороною зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання, тоді як у даному випадку грошові кошти було отримано у відповідності до договору про намір від 02 лютого 2010 року, що вказує на правову підставу для їх набуття. Отже, правовідносини, що склалися між сторонами у даній справі регулюються нормами зобов`язального характеру, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Відповідно до копій квитанцій, які додано позивачем до матеріалів справи, платником грошових коштів є [PERSON] , а не [PERSON] . З посиланням на дану обставину та положення статей 12, 76, 81 ЦПК України, відповідач зауважила, що позивачем має бути підтверджено, що саме вона здійснювала обслуговування відповідного рахунку по кредитному договору. Разом з тим, позивач не скористалась правом визначеним пунктом 7.2 Постанови Нацбанку №110 від 04.04.2005 щодо можливості визначення її розпорядником рахунку в банку. Більш того, відповідно до умов договору про намір позивач мав за 3 дні до настання строку чергового платежу у випадку неможливості погашення кредиту від позивача отримано не було, що свідчить про те, що позивач погашення кредиту не здійснював, які не здійснював оплату комунальних послуг, проживаючи в квартирі до кінця 2017 року позивач привела квартиру у стан непридатний для проживання. Крім того, грошові кошти відповідно до копій квитанцій зараховані до ПАТ «УкрСиббанк», а відтак саме банк є власником грошових коштів з моменту зарахування їх на рахунок банку. [PERSON] не набула права власності на вказані грошові кошти. Поряд з приведеним, відповідач порушує питання про застосування строків позовної давності у відповідності до частини четвертої статті 267 ЦК України. Також у відзиві відповідач звернув увагу суду на ту обставину, що рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 08.06.2016 позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості по договору про надання споживчого кредиту №11277194000 від 26.12.2007 в сумі 24985,08 доларів США та пені на суму 104969,09 гривень, задоволено в повному обсязі, рішення набрало законну силу. 16 березня 2018 року від [PERSON] до суду надійшла окрема заява про застосування строків позовної давності у даній справі. 20 березня 2018 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зауважила, що є безпідставною вимога відповідача про застосування строку позовної давності оскільки права позивача були порушені у вересні 2017 року, саме коли [PERSON] вимкнула постачання електроенергії у відповідній квартирі та змінила замки на вхідні двері. Перемовини про врегулювання спору іншим чином у сторін не завершились успішно. Договір про намір від 02 лютого 2010 року є чинним, позивачем до суду не оскаржувався, грошові кошти у відповідності до даного договору не є позикою чи оплатою за надані послуги, а виключно предметом договору. Відтак, позовні вимоги заявлені в рамках строків позовної давності та не має правових підстав для закриття провадження у справі. Посилання на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 08.06.2016 позивач вважає недоречним, оскільки воно не має ніякого відношення до спірних правовідносин між сторонами у справі. А вказівка про те, що квитанції про сплату містять прізвище [PERSON] , заміть [PERSON] , що вказує на недоведеність позивачем вимоги про те, що нею дійсно сплачувались кошти, позивачем спростовується тим, що використання саме прізвища [PERSON] у платіжних документах нею розцінюється як виконання вимог договору про намір «обслуговувати кредит ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором №11277194000 від 26.12.2007». 03 квітня 2018 року від [PERSON] надійшло заперечення на позовну заяву в якому відповідачем викладено її позиція щодо тверджень позивача у відповіді на відзив. Так, відповідачем зазначено, що вмотивованих обґрунтувань поважності причини пропуску строків позовної давності позивачем не приведено, а оскільки в розумінні статті 203 ЦК України та виходячи з правової позиції Верховного суду України викладеної у постанові від 21 грудня 2016 року справі №905/2187/13, договір є чинним, адже судом не визнано його недійсним, строк дії договору закінчився 02 лютого 2011 року, позивачем пропущений строк позовної давності на звернення до суду. Окрім того, все ж на противагу всім доводам позивача, що нею здійснювалось обслуговування кредиту, відповідач зазначає, що належних доказів його обслуговування саме позивачем не надано, тоді як довіреність датована 03 лютого 2010 року, мала строк дії лише один рік. В судовому засіданні, яке відбулося 17 травня 2018 року до матеріалів справи долучено оригінал розписки від 02.02.2010 складеної [PERSON] (а.с.110, Т.1). Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 травня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Також задоволено клопотання позивача про виклик в судове засіданні свідків. 22 травня 2018 року в судовому засіданні за клопотанням позивача, долучено до матеріалів справи оригінали квитанцій про оплату кредиту [PERSON] , а саме: №99 від 26.02.2010, №77 від 26.03.2010, №86 від 26.05.2010, №80 від 29.06.2010, №63 від 27.07.2010, №97 від 27.08.2010, №33 від 27.09.2010, №43 від 26.10.2010, №82 від 26.11.2010, №88 від 27.12.2010, №48 від 27.01.2011, №12 від 28.02.2011, №15 від 28.03.2011, №32 від 26.04.2011, №7 від 30.05.2011, №49 від 30.06.2011, №45 від 26.07.2011, №49 від 27.09.2011, №102 від 26.10.2011, №62 від 28.11.2011, №58 від 27.12.2011, №53 від 26.01.2012, №81 від 27.02.2012, №6 від 29.03.2012, №81 від 27.04.2012, №16 від 03.07.2012, №1452442 від 19.09.2012, №1526188 від 05.10.2012, №70 від 25.10.2012, №34 від 26.11.2012, №88 від 28.12.2012, №73 від 28.01.2013, №4 від 25.03.2013, №46 від 29.04.2013, №37 від 15.07.2013, №53 від 29.08.2013, №42 від 27.09.2013, №78 від 28.10.2013, №103 від 26.11.2013, №5776601 від 05.01.2014, №4190402 від 08.01.2014, №54 від 09.01.2014, №1 від 02.04.2014, №69 від 23.07.2014, №5664871 від 26.11.2014 (а.с.128-171, Т.1). 13 червня 2018 року в судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , яка пояснила, що у 2010 році укладено договір, за яким позивач сплатила 6000 доларів США та в подальшому сплачувала до 2012 року за договором платежі, а з 2012 року оскільки курс долара США значно підвищився, позивач попередила відповідача про неможливість своєчасних сплат за договором, однак дій щодо продажу квартири вчинено не було. Платежі щомісячні позивачем сплачуватись у відділенні УкрСиббанку в м.Харків на «Холодній Горі» з 2010 року по 2014 рік. Інколи вказану суму вносила за свою матір свідок. З 2010 року по вересень 2017 року свідок разом з позивачем (рідною матір`ю) мешкала у відповідній квартирі, оскільки позивач вимкнула світло вони змушені були виїхати. 13 червня 2018 року в судовому засіданні також допитано в якості свідка [PERSON] , який пояснив, що до нього зверталась [PERSON] з метою взяти в займ кошти для погашення кредиту за придбану квартиру. Інколи свідок підвозив позивача у відділенні банку на «Холодній Горі», де остання проводила проплати відповідних сум, зокрема, які вчинялись в касі банку в присутності свідка. 05 липня 2018 року від [PERSON] надійшли до канцелярії суду письмові пояснення, які стосуються місця розташування відділень банків в яких виконувалась оплата за приведеними вище квитанціями та відповідно показань свідків, які свідчили про те, що [PERSON] виконувала оплату у відділенні банку, розташованому в м.Харкові по вулиці Полтавський шлях. Крім того, в судовому засіданні, яке мало місце 13 червня 2018 року, позивач визнала, що проживала в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору про намір від 02 лютого 2010 року, тобто на підставі того ж договору, за яким позивач зобов`язувався обслуговувати кредит в ПАТ «УкрСиббанк» та погасити кредит в повному обсязі. Отже, позивачем визнано факт існування договірних зобов`язань між позивачем та відповідачем, що, зокрема, виключає можливість застосування у даній справі положень статті 1212 ЦК України Приведені вище пояснення 19 липня 2018 року повторно надані до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивача - адвокат Золотухіна І.В. в судовому засіданні просила суд задовольнити вимоги, наголошуючи на достатності підґрунтя застосування положень статті 1212 ЦК України та безпідставності тверджень відповідача і її представника про пропуск позовної давності, оскільки права позивача було порушено саме у вересні 2017 року, коли відповідач почала чинити перешкоди можливості проживання у відповідній квартирі. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Панченко А.В. в судовому засіданні заперечували проти позову, просили застосувати строки позовної давності про що була заявлена відповідна заява у справі раніше або відмовити в задоволенні позову, оскільки у даному конкретному випадку не можливо застосувати положення статті 1212 ЦК України, адже наявність правової підстави для набуття майна виключає можливість застосування відповідної норми. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності та оцінивши доводи учасників справи, прийшов до наступних висновків. Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до частини четвертої статті 75 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у який беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. Згідно зі статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлені такі фактичні обставини та правовідносини. 02 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про намір. За умовами вказаного договору [PERSON] , як покупець, передала, а [PERSON] , як продавець, отримала суму в розмірі 48000 (сорок вісім тисяч) гривень (еквівалентно шести тисячам доларів США) за двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якості передоплати. Прив`язка до долару США здійснена у зв`язку з тим, що на дану квартиру оформлений кредит в доларах США. Сторони домовились про те, що вартість вказаної квартири складає 33000 тисяч доларів США. Покупець зобов`язується обслуговувати кредит в УкрСиббанку по кредитному договору №11277194000 від 26.12.2007. Після погашення кредиту, право власності буде переоформлено на покупця. Продавець зобов`язується перейти з «ануїтентної» системи погашення кредиту в УкрСиббанку на «стандартну», якщо така можливість буде надана банком. Строк договору визначений сторонами до 17.00, 02 лютого 2011 року. За домовленістю строк договору може бути продовжено. У випадку прострочки виплати внесків по кредитному договору по вині покупця, квартира виставляється на продаж. Покупець і продавець складають додаткові угоди, де визначають умови і строки продажу квартири, виходячи із ринкової вартості і залишку по кредиту з урахуванням інтересів сторін та їх вкладу в погашення кредиту. Продавець зобов`язується нотаріально оформити довіреність на повне розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] . Нотаріальні послуги оплачуються в рівних частинах продавцем та покупцем. Продавець зобов`язується не робити ніяких дій по відчуженню даної квартири, всіляко сприяти покупцю у питаннях переоформлення квартири і надавати інформаційну допомогу у погашенні кредиту за даним об`єктом. Покупець має право проживати в даній квартирі з 26.02.2010, зобов`язується сплачувати комунальні платежі з моменту вселення, не погіршувати технічний стан квартири, повідомити продавця у випадку неможливості погашення кредиту за 3 дні до настання строку чергового платежу. Даний договір сторони розцінюють як домашню угоду купівлі-продажу двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , за умови погашення кредиту в банку покупцем. Нотаріальне оформлення угоди неможливе, оскільки дана квартира знаходиться в заставі в УкрСиббанку, а сума необхідна для погашення заборгованості у жодної із сторін немає (а.с.11, Т.1). 02 лютого 2010 року [PERSON] склала розписку, оригінал якої долучено до матеріалів справи, в якій вказано, що остання отримала від [PERSON] суму сорок вісім тисяч гривень, що еквівалентно шести тисячам доларів США в якості передоплати за двокімнатну квартиру, яка продається, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.110, Т.1). 03 лютого 2010 року [PERSON] склала довіреність на ім`я [PERSON] , строком дії один рік, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. та зареєстрована в реєстрі за №614. За текстом копії вказаної довіреності, [PERSON] уповноважила [PERSON] підготувати всі необхідні документи та продати, обміняти, на умовах та власний розсуд належну [PERSON] ізольовану квартиру номер [ADDRESS] , а також представляти інтереси [PERSON] в Акціонерному товаристві «УкрСиббанк» з питання обслуговування кредиту за кредитним договором №11277194000 від 26.12.2007 (а.с.9, Т.1). Приведені вище обставини сторонами не заперечувалися. Як встановлено судом в ході розгляду справи та сторонами не заперечувалось, позивач [PERSON] разом з родиною проживала, згідно умов укладеного між сторонами договору про намір, у належній відповідачу [PERSON] двокімнатній квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , в період з лютого 2010 року по вересень 2017 року. Звертаючись до суду з відповідним позовом [PERSON] зазначено, що нею з лютого 2010 року по листопада 2014 року виконувались вимоги договору про намір, після чого, через неможливість в подальшому обслуговувати кредит за умовами договору про намір, було припинено сплати відповідних платежів. Всі подальші звернення до відповідача з метою врегулювання ситуації, не були успішними в її розумні. Відтак, підставою для звернення до суду із зазначеним позовом, [PERSON] посилається на вимоги статті 1212 ЦК України, оскільки наявні всі необхідні для цього умови. Вирішуючи спір у даній справі суд виходить із наступних положень Згідно до статей 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України застосовується тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 №927/468/17, а також у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17. Відповідно до статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Відтак, ситуація, що склалась між [PERSON] та [PERSON] має достатню та дійсну правову підставу - договір про намір від 02 лютого 2010 року укладений між ними, а тому договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України. Так, з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини, як позивачем, так і відповідачем було взаємно отримано «вигоду» від укладеного договору про намір від 02 лютого 2010 року: відповідач отримала кошти, а позивач проживала у квартирі, яка належала відповідачу. З приведеного вбачається, що у спірних правовідносинах вбачається відсутність щонайменше двох об`єктивних умов виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, а саме: обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Виходячи зі змісту заявлених вимог, позивачем не приведено іншої обґрунтованої підстави для вирішення спору у даній справі, аніж посилання на положення статті 1212 ЦК України, тоді як суд розглядає справу не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (частина перша статті 13ЦПК України). Посилання позивача на те, що нею в період з лютого 2010 року по листопад 2014 року було сплачено кошти на кредитний рахунок відкритий на ім`я [PERSON] , як виконання вимог договору про намір щодо обслуговування кредитного договору №11277194000 від 26.12.2007, суд вважає не доведеними належними та допустимими доказами, оскільки більша частина наданих суду квитанцій містить ім`я платника - « [PERSON] » і лише декілька - « [PERSON] », а допитані в судовому засіданні свідки не спростували даної обставини. Інших доказів чи доводів на підтвердження таких сплат позивачем не приведено. Між тим, позивач не порушувала перед судом питання про витребування з відповідного банку інформації про те, на який саме рахунок було зараховано кошти за наданими нею оригіналами квитанцій, чеків, за для спростування тверджень відповідача про те, що за вказаними реквізитами у квитанціях кошти не могли бути зараховані за кредитним договором №11277194000 від 26.12.2007, оскільки містяться невірні реквізити. Посилання на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 08 червня 2016 року, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені, суд не приймає до уваги, адже за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, у справі №642/1555/15-ц постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року рішення суду першої інстанції у даній справі скасовано, справу направлено на новий розгляд. Суд, оцінивши належність, допустимість, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Так як, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог по суті, не підлягає застосуванню строк позовної давності. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed