Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

У грудні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS], власником якого є позивач. На обґрунтування позову, вказала, що відповідач знаходилася в зареєстрованому шлюбі з її сином. Після реєстрації шлюбу була зареєстрована в квартирі позивача. З березня 2015 року відповідач виїхала з квартири і не проживає за місцем реєстрації понад один рік, жодного разу в квартирі не з'являлася. Просить визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про визнання позову, просила розглядати справу у її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не зявилися до зали судового засідання. Вивчивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27475395 від 29.09.2010 року. Відповідно до розпорядження Новоодеського міського голови від 19.02.2016 року за №16 назва вулиці Леніна була змінена на Центральна. Відповідач [PERSON], як дружина сина позивача, 08.10.2009 року була зареєстрована за вказаною адресою, що підтверджується даними будинкової книги за адресою: [ADDRESS] Згідно довідки КП «Правопорядок» Новоодеської міської ради від 11.12.2018 року за №3532 підтверджено, що за адресою: [ADDRESS], власником якої є [PERSON], зареєстровані [PERSON], [PERSON], в тому числі і [PERSON], яка зареєстрована але фактично не проживає за вказаною адресою. Згідно акту обстеження по факту проживання від 11.12.2018 року, складеного головним інспектором КП «Правопорядок» в присутності мешканців будинку, підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована, але фактично не проживає у зв'язку зі зміною місця проживання. Як вбачається з матеріалів справи, з березня 2015 року відповідач [PERSON] виїхала з квартири, припинивши користування та проживання в ній, не знявшись з реєстраційного обліку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, що встановлено ст. 379 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України). Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідача у належній позивачу квартирі з 2015 року, тобто більше 1 року до моменту звернення до суду із позовом, суд вважає встановленим. Враховуючи той факт, що відповідач, місце проживання якої зареєстроване за адресою: [ADDRESS], за вказаною адресою не проживає більше 1 року без поважних причин, що є встановленим у судовому засіданні, вона є особою, що втратила право користування зазначеною квартирою. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 704,80 грн. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, тобто у розмірі 352 грн. 40 коп. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 352 грн. 40 коп.

Outcome: approved