Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

у жовтні 2013 позивач звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 11.12.2007 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 710\\2900\\25-Ф від 11.12.2007 (далі Договір № 1) та з метою забезпечення договірних зобовязань між [PERSON] та відповідачем укладено іпотечний договір № 710\\2900\\1 від 11.12.2007 (Договір № 2), а також між нею та відповідачем договір поруки № 710\\2900\\2 від 11.12.2007 (Договір № 3). Відповідно до умов Договору № 1 банк зобовязався надати позичальникові кредит у розмірі 65000 доларів США з кінцевим терміном повернення 10.10.2019 року включно зі сплатою процентів у розмірі 11,75 річних, а позичальник зобовязується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору тіло кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші зобовязання, визначені цим Договором. 20.10.2008 процентна ставка за користування кредитом Банком в односторонньому порядку була збільшена до 14,00 процентів річних. Не погодившись з цим, нею 23.12.2008 та 26.12.2008 на адресу банку було направлено відповідні звернення на неправомірність таких дій банку, однак відповіді не отримано. Оскільки вона була незгодна з односторонньою зміною відсоткової ставки, заперечувала проти її підвищення, вважаючи дії банку протиправними, то відмовилася від виконання договірних зобовязань. З урахуванням п.4.5 Договору -1 відповідно до якого у разі невиконання позичальником обовязку щодо своєчасного погашення кредиту протягом більше ніж 60 днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, тобто закінчився строк дії даного договору, позивач просить суд визнати договір кредиту № 710\\2900\\25-Ф від 11.12.2007, укладений між нею та відповідачем припиненим із 20.01.2009 року. У судове засідання представник позивача [PERSON] зявився, позов підтримав з підстав викладених у ньому. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, а також послався на пропущенням позивачем трирічного строку на звернення до суду, який мав відраховуватися із 20.01.2009 року. Представник третьої особи [PERSON] просить суд позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне: 11.12.2007 року між [PERSON] (після укладення шлюбу [PERSON]) О.О. та Полтавською обласною філією Акціонерно комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 710\\2900\\25-Ф про надання кредиту в сумі 65000 доларів США зі сплатою 11,75 % річних терміном дії до 10.10.2011 року. Кредит надавався на придбання нерухомого майна квартири [ADDRESS]. П.2.6.1 даного договору визначено, що про намір змінити розмір процентів кредитор зобовязаний повідомити позичальника повідомити не пізніше, ніж за десять робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду. 11.12.2007 між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 710\\2900\\2. З метою забезпечення виконання зобовязань по вищевказаному кредитному договору 11.12.2007 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS]. Листом від 07.10.2008 року № 11-21\\96-620 відповідач направив позичальнику пропозицію про зміну умов договору а саме додаткову угоду щодо підвищення процентної ставки з 20.10.2008 року, а іншу копію угоди видав на руки батькові позивачки [PERSON] У звязку із надходженням до банку підписаної додаткової угоди процентна ставка була підписана. Проте, у звязку з тим, що додаткова угода була підписана не позивачкою, а її батьком, а лист додатковою угодою адресований позивачці повернувся за закінченням терміну зберігання, протокольним рішенням Комітету з управління активами та пасивами АКБ «Укрсоцбанк» залишено процентну ставку позичальнику [PERSON] на рівні 11,75 % річних з червня 2009 року. Дані обставини були досліджені та встановлені Октябрським районним судом м.Полтави та 31.03.2011 року рішенням цього ж суду в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Акціонерно - комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», [PERSON] про розірвання кредитного договору відмовлено. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У силу положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання. Порушенням зобов'язання, з огляду на зміст ст. 610 ЦК України\~\~є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Із справи вбачається, що кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові коти в сумі 65\~000 грн. зі сплатою 11, 75 % річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 10.10.2019 року, на умовах визначених цим договором. ( п. 1.1 Договору 1). П. 4.5 Договору 1 визначено, що у разі невиконання ( неналежного виконання) позичальником обовязку, визначених п.п. 3.3.9, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та, відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). При цьому, п. 7.4 даного договору - у разі настання обставин, визначених п. 4.5, строк користування вважається таким, що сплив та, відповідно, позичальник зобовязаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичне користування кредитом та нараховані штрафні санкції. Таким чином, позивач тіло кредиту та відсотки за Договором 1 повинна була сплачуватися відповідно до графіку погашення заборгованості, на умовах визначених цим договором. П.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.12 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України). Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Доводи позивача про те, що договір кредиту № 710\\2900\\25-Ф від 11.12.2007 року слід вважати припиненим, оскільки зобовязання виконано повністю, так як по справі наявне рішення третейського суду при асоціації українських банків від 16.12.2011 року про стягнення в солідарному порядку із [PERSON] та [PERSON] на користь відповідача заборгованості по договору кредиту в сумі 679379, 95 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, суд до уваги не приймає. Окрім цього, не слід приймати до уваги доводи позивача в тій частині, що договір 1 закінчився внаслідок того, що позичальник не погашала кредит протягом більше ніж 60 днів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні позивач не надав доказів того, що ним в повному обсязі виконано зобовязання за Договором -1. Так, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а отже зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (Ст. 261 ЦК України). Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду із даним позовом 31.10.2013 року. Судом встановлено, що позивач не погодилась із збільшенням процентної ставки і 23.12.2008 та 26.12.2008 року звернулася до банку із скаргами на неправомірність таких дій, а отже з даного часу, вважала своє право порушеним. З урахуванням положень п. 4.5 Договору -1 остання визначила дату 20.01.2009 року днем припинення договору, а отже з цього почав текти строк позовної давності, протягом якого необхідно звернутися з даним позовом до суду та який закінчився 20.01.2012 року. Не дивлячись на те, що строк позовної давності при подачі позову до суду позивачем пропущено, суд вважає за необхідне його не застосовувати, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed