Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту, мотивуючи його тим, що позивач є власником 38/100 частини житлового будинку [ADDRESS] наразі м. [ADDRESS] ) на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.1982. Інша частина вказаного домоволодіння (62/100 частини) належить відповідачу. Відповідно до рішення народного суду Амур-Нижньодніпровського району місті Дніпропетровська від 03.08.1982 було визначено порядок користування земельною ділянкою [ADDRESS] відповідно до ІІ варіанта додаткової схеми від 03.08.1982 висновку технічної експертизи, а саме: у користування [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 347 кв.м.; у користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 619 кв.м.; земельну ділянку площею 52 кв.м. залишено в загальному користуванні. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю (серія ДП Д*N022278) позивач володіє земельною ділянкою площею 0,0459 гектарів на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 17.12.98 № 2481. Дана земельна ділянка розташована в [ADDRESS] . Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 022278. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14.05.2019 [PERSON] володіє земельною ділянкою кадастровий номер 1210100000:01:068:0019 по [ADDRESS] , площею 0,0459, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: земля житлової та громадської забудови. Відповідно до даного витягу [PERSON] володіє земельною ділянкою кадастровий номер 1210100000:01:068:0016. Відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.12.98 № 2481 позивачу було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,04873 га, з яких 0,00281 га у тимчасове користування, у спільну сумісну власність сторін. Земельна ділянка позивача межує з земельною ділянкою відповідача, проте відповідач систематично чинить перешкоди позивачу в обслуговуванні її будинку, проводити поточні ремонтні роботи належного позивачу будинку, тому позивач просила суд встановити постійний цілодобовий безоплатний земельний сервітут на користь позивача для обслуговування свого житлового будинку щодо частини земельної ділянки, а саме 0,00281 га, загальною площею 0,0588 га кадастровий номер 1210100000:01:068:0016, що знаходиться у власності відповідача [PERSON] . Ухвалою судді від 02.10.2019 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28.01.2020 справу розглянуто по суті з ухваленням судового рішення. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що позивач сама собі обмежила доступ до будинку. Вважає позовні вимоги щодо встановлення земельного сервітуту незаконними. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 1982 року визначено порядок користування земельною ділянкою [ADDRESS] та виділено в користування [PERSON] земельну ділянку площею 347 кв.м., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - 619 кв.м., земельну ділянку площею 52 кв.м. залишено в загальному користуванні. [PERSON] належить 38/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 29 червня 1992 року. Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів від 20.03.1992 № 172/4 [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 64 кв.м. по [ADDRESS] в рахунок відчуження земельної ділянки [ADDRESS] . Згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 18.11.1999 № 2539 [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0588 га по [ADDRESS] . На підставі державного акту на право приватної власності на землю, на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 17.12.1998 № 2481 [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0459 га по [ADDRESS] . Данні обставини сторонами не заперечувались, а також встановленні рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2015 (справа № 199/7452/14-ц, провадження № 2/199/204/15). Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Підставою звернення до суду позивач мотивувала наявністю перешкод у користуванні майном, що перебуває у спільній сумісні власності з відповідачем. З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем неправильно визначено спосіб захисту порушеного права чи інтересу, у той час, коли позивач може захистити своє порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством. Разом з тим, відповідно до ст.49 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості самостійно змінювати предмет чи підставу позовних вимог. Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed