Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, - служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя. 04.10.2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя. Виділено позовну вимогу про поділ майна подружжя - в самостійне провадження та передано матеріали позовної заяви для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він із відповідачем із червня 2005 року по серпень 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них [INFO] народився син [PERSON] . До 2017 року син проживав із ним, а відповідач виїхала за кордон. Однак у 2017 році син переїхав на постійне місце проживання до матері у Російську Федерацію, та проживає там також із її новим чоловіком і новонародженим сином. Із сином спілкується лише по телефону і не має змоги приймати участь у його вихованні, оскільки в указаному йому перешкоджає відповідач. У зв`язку з наведеним звернувся до суду з указаним позовом і просив суд визначити місце проживання сина [PERSON] з ним. 29.11.2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального провадження. 30.01.2020 року від відповідача надійшов відзив. 06.02.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування у ДПС України (Головне управління ДПС у м. Києві) доказів, а саме: інформації щодо нарахованого доходу позивача за період 2006р.- 2020р.; інформації щодо розміру задекларованих позивачем доходів та його майновий стан за період 2006-2020роки. 10.03.2020 року від позивача надійшли заперечення на відзив. 13.03.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відмовлено у задоволенні клопотання позивача про об`єднання в одне провадження цивільну справу № 761/38205/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Печерської районної державної адміністрації м. Києва, про визначення місця проживання дитини із цивільною справою № 761/41585/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. 13.03.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. залучено до участі у справі за позовною [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації. 30.09.2020 року від Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення. 05.04.2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. закрите підготовче провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Призначено справу до судового розгляду по суті на 14.05.2021р. на 13.30хв. у приміщенні Шевченківського районного суду зал/каб.№ 402(м. Київ, вул.Дегтярівська, 31а). Заслухавши пояснення та доводи сторін і їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що 11.06.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , позивач та відповідач від шлюбу мають дитину, а саме сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.08.2018 року у справі № 761/46208/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11 червня 2005 року в Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1093, розірвано. Згідно довідки від 20 січня 2020 р., виданої [PERSON] про те, що він дійсно є учнем 7 класу у ПЗУ «Приватна школа «Золотое сечение» («Золотий перетин») Центрального округу міста Москви, Зарахований наказом № 63 від 30.08.2017. Форма навчання - денна, на платній основі. Згідно характеристики від 20 січня 2020 р., виданої ПЗУ «Приватна школа «Золотое сечение», [PERSON] характеризується позитивно. Згідно справи, виданої 17.01.2020 року «ПАО «НК «Роснефть», відповідач із 13.08.2013 року працює в указаному закладі і отримує щомісячний заробіток не менше 200 000 руб. Згідно наданих відповідачем виписок та обстежень із медичних закладів, відповідач впродовж тривалого часу зверталася до медичних закладів за допомогою [PERSON]. Згідно акту обстеження умов проживання дитини від 31.07.2020 року Службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації позивач створив належні умови для проживання та розвитку дитини. В силу ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 р., у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, ква ртира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Як визначено ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. За приписами ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у ви- хованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. У відповідності до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч.3 ст.151 СК України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. В силу ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків ма ють ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Як передбачено ч.3 ст.157 СК України, той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11. 1959 р., дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 р. у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12. 2006 р., заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до най- важливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 р. у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 р. у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 р. у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме, ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. Суд погоджується із доводами позову про те, що позивач як батько дитини належно і в достатній мірі піклується про дитину, належно виконує батьківські обов`язки, спроможний забезпечити дитину належними житлово-побутовими умовами, за матеріальним станом спроможний забезпечити утримання, виховання і розвиток дитини на належному рівні. Однак, під час розгляду справи встановлено, що мати дитини також у достатній мірі спроможна забезпечити такі ж потреби дитини на належному рівні. При цьому в судовому засіданні мати дитини переконливо довела своє відповідальне ставлення до забезпечення гармонійного розвитку дитини, створенню належних житлово-побутових умов, тому суд вважає доведеним належне виконання нею своїх материнських обов`язків, виявлення турботи про дитину та опіки. В судовому засіданні суду не повідомлено даних про наявність виключних обставин, які б виправдовували розлучення дитини із матір`ю, негативно характеризуючих даних про відповідача у цьому спорі не здобуто. Мати має постійне місце проживання та роботи, офіційне джерела доходу, позитивно характеризується. За таких обставин, з матеріалів справи вбачається майже однакове становище матері та батька щодо дотримання умов для визначення місця проживання дитини. Разом з тим, в найкращих інтересах дитини суд вважає недоцільним розлучення дитини із матір`ю з огляду на вік і стать дитини. Таким чином, з огляду на сукупність встановлених під час судового розгляду обставин, в найкращих інтересах дитини, суд вважає доцільним залишити дитину проживати із матір`ю. Суд вважає, що заявлений позов про визначення місця проживання дитини не в повній мірі узгоджується із інтересами неповнолітньої дитини, оскільки висновком, на підставі якого було прийнято рішення органом опіки та піклування Ізмаїльської міської ради, встановлено доцільність проживання дитини саме разом з матір`ю. Дотримуючись рівності сторін, щодо місця проживання дитини, суд вважає не обґрунтованими позовні вимоги, так як перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, можливість створення матір`ю дитини належних умов для її виховання, її більшу турботу і увагу до дитини, відсутність виняткових обставин, які б обумовлювали необхідність розлучення дитини з її матір`ю, виходячи із найвищих інтересів дитини, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed