Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

У грудні 2021 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . 11\~листопада 1991 року, працюючи на заводі ВО «Хімпром» та будучи матір`ю одиначкою, вона отримала ордер на житлове приміщення для тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS] . У вказаному ордері зазначений склад сім`ї: вона та її дочка [PERSON] . Як зазначила позивач, у вказану квартиру вона вселилась, але проживала без реєстрації, оскільки керівництво заводу, в якому вона працювала, обіцяло їй інше житло. Коли позивачка звернулась з метою її реєстрації у спірній квартирі, то їй було відмовлено з підстави того, що ордер на житлове приміщення є дійсним протягом тридцяти днів. Посилаючись на обставини того, що починаючи з 1991 року вона увесь час постійно користується зазначеним житловим приміщенням, сплачує житлово-комунальні послуги та несе інші витрати, пов`язані з утриманням житла, однак не може зареєструватися у спірній квартирі з метою подальшого оформлення приватизації цього житла, позивачка просить суд визнати за нею право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 01 лютого 2021 року на 11-годину 30 хв. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 01 лютого 2021 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду на 17\~березня 2021 року на 13-годину 30 хв. 04 лютого 2021 року від відповідача Сумської міської ради в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню (а.с. 34-35). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши думку представника позивача про задоволення позову, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11 листопада 1991 року [PERSON] видано ордер на склад сім`ї з двох осіб (вона та дочка [PERSON] ) на право заняття житлового приміщення жилою площею 11,97 кв.м, яке складається з однієї кімнати в квартирі для тимчасового проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). 09 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до виконавчого комітету Сумської міської ради із заявою про реєстрацію її місця проживання за адресою: [ADDRESS] , проте у реєстрації місця проживання за вказаною адресою було відмовлено з підстави втрати чинності ордера від 11 листопада 1991 року (а.с. 8). Факт постійного користування [PERSON] житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] підтверджується письмовими доказами, зокрема, договорами з постачальними та обслуговуючими організаціями, укладеними на її ім`я щодо надання житлово-комунальних послуг у вказаній квартирі, розрахунковими документами за спожиті комунальні послуги, а також квитанціями про оплату витрат за житлово-комунальні послуги (а.с. 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17). У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Відповідно до частини 1 статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним визначені у статті 59 ЖК України. Ордер на жиле приміщення від 11 листопада 1991 року, виданий на ім`я позивачки, не був визнаний недійсним в установленому законом порядку. Таким чином, приймаючи до уваги обставини того, що вселення позивачки до спірної квартири було здійснено відповідно до закону, так як протилежного відповідач не довів, а матеріали справи таких доказів не містять, позивачка тривалий час проживає у цій квартирі, тому позовні вимоги про визнання за нею право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved