Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

У жовтні 2010 року ПАТ комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги мотивувало тим, що 25 грудня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом у 10000 доларів США, строком до 20 грудня 2017 року зі сплатою 16% річних. У забезпечення цього договору між банком та [PERSON] 25 грудня 2007 року укладено договір іпотеки на житлову нерухомість, а саме квартиру [ADDRESS]. Внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором станом на 04.10.2010 року виникла кредитна заборгованість у розмірі 10264,25 доларів США,що за курсом НБУ складає 81189,19 грн., яка складається з заборгованості за кредитом- 8046,11 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом-1817,2 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором-400,94 доларів США. Банк просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів кредитну заборгованість у розмірі 10264,25 доларів США,що за курсом НБУ складає 81189,19 грн., а також в рахунок її погашення звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири Банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем,з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності,а також наданням Банку всіх повноважень,необхідних для здійснення продажу. Виселити відповідачів із квартири та стягнути судові витрати в розмірі 808,05 грн.. Ухвалою Краматорського міського суду від 25 листопада 2010 року позов в частині виселення залишено без розгляду. Заочним рішенням Краматорського міського суду від 25 листопада 2010 року позов задоволено. Звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом продажу квартири Банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем,з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності,а також наданням Банку всіх повноважень,необхідних для здійснення продажу. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ комерційний банк «Приватбанк» 81189,19 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду,так як вона не була повідомлена про час та місце розгляду справи, була позбавлена можливості надати свої пояснення та письмові докази. Судом не були досліджені в повній мірі всі докази по справі,не була досліджена її особа,її сімейний,майновий та інший стан, що призвело на її думку до неправильного вирішення справи. В судове засідання сторони не з'явилися,надали заяви про слухання справи у їх відсутність. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору, або встановлений законом. Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки повинно розглядатися у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.Таку позицію висловив Верховний Суд України в постанові №6-1080цс16. Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд першої інстанції,правильно застосувавши норми статті 33 Закону України «Про іпотеку». Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника. Судом першої інстанції встановлено, що 25 грудня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 819М-07, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом у 10000 доларів США, строком до 20 грудня 2017 року зі сплатою 16% річних. Пунктом 4.7 передбачено, що погашення кредиту,сплата відсотків по даному договору здійснюється в гривні ( для кредитів в валюті-по курсу НБУ). У забезпечення цього договору між банком та [PERSON] 25 грудня 2007 року укладено договір іпотеки на належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. Пунктом 12.1 якого встановлено,що виходячи з реальної(ринкової) вартості предмету іпотеки,а також з урахуванням практичної складності при реалізації предмету іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань згідно з кредитним договором,сторони визначили,що вартість предмету іпотеки складає 55550 грн.. За договором поруки від 25 грудня 2007 року [PERSON] є поручителем перед банком за виконання [PERSON] своїх обов'язків за кредитним договором № 819М-07 від 25 грудня 2007 року,згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 10000 доларів США. Пунктом 2 зазначеного договору встановлено,що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі,що і боржник. Пунктом 5 договору визначено,що у випадку невиконання боржником якого-небудь обов'язку, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов'язку . Із наданих банком розрахунків вбачається, що останній платіж в рахунок погашення кредиту відповідачкою був внесений 22 грудня 2008 року. Внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором станом на 04.10.2010 року виникла кредитна заборгованість у розмірі 10264,25 доларів США,що за курсом НБУ складає 81189,19 грн., яка складається з заборгованості за кредитом- 8046,11 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом-1817,2 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором-400,94 доларів США. Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідачки заборгованості та в рахунок погашення цієї заборгованості-звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції,правильно виходив з того, що позивач довів факт порушення позичальником кредитних зобов'язань, і, врахувавши, що позичальник та іпотекодавець є однією й тією ж фізичною особою, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаної заборгованості одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї заборгованості,що не є подвійним стягненням, застосувавши положення статей 33, 39 Закону України «Про іпотеку». Оскільки сторонами в договорі встановлена ціна предмета іпотеки і це є умовою договору , то у суду не було підстав не прийняти її до уваги. Таким чином початкова вартість предмета іпотеки становить 55550 грн.,яку слід зазначити в рішенні суду, доповнивши резолютивну частину рішення. Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобов'язання згідно з такими умовами або у зв'язку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту. Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Стягуючи заборгованість за кредитним договором солідарно з [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] є поручителем, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі,що і боржник. Між тим, пунктом 5 договору поруки від 25 грудня 2007 року визначено,що у випадку невиконання боржником якого-небудь обов'язку, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обов'язку і поручитель зобов'язаний виконати обов'язок,зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги. Банком не надано доказів направлення такої вимоги [PERSON] після 22 грудня 2008 року, тобто з моменту невиконання боржником своїх обов'язків по сплаті кредиту. Таким чином встановлено,що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки пунктом 11 цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором, банк міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, тобто до липня 2008 року, однак фактично звернувся до суду з таким позовом до поручителя лише 15 жовтня 2010 року. Тобто кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений ним відповідно до пункту 7.2 кредитного договору, не пред'явив протягом шести місяців вимоги до поручителя про виконання зобов'язання, тому зобов'язання за договором поруки припинилися у зв'язку із пропуском строку. Зазначена обставина не була врахована судом першої інстанції, а тому рішення в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором та судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Доводи [PERSON] про те, що судом першої інстанції вона не була повідомлена про час та місце розгляду справи, була позбавлена можливості надати свої пояснення та письмові докази, судом не були досліджені в повній мірі всі докази по справі,не була досліджена її особа,її сімейний,майновий та інший стан, що призвело на її думку до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки є безпідставними. [PERSON], оспорюючи рішення суду першої інстанції , ні до апеляційної скарги, ні до суду апеляційної інстанції не надала ніяких доказів,які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору з поручителя [PERSON] і відмові в задоволенні позову в цій частині. Резолютивну частину рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід доповнити початковою вартістю іпотечного майна та сумами,із яких складається заборгованість. В іншій частині рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону і підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial