Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у серпні 2019 року позивачу стало відомо про те, що публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», Банк) та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» (далі - ТОВ «ФК «Арагон») 04 квітня 2019 року уклали договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відступив шляхом продажу ТОВ «ФК «Арагон» право вимоги за кредитним договором, укладеним 29 листопада 2006 року між позивачем та Банком. Розмір вимоги за цим договором складає 67 324 158,23 грн. Згідно з вимогою, яка була направлена позивачу, ТОВ «ФК «Арагон» вимагає сплатити заборгованість в сумі 72 782 952,07 грн. Однак ТОВ «ФК «Арагон» не врахувало, що 26 грудня 2012 року Банк звернувся до Шевченківського районного суду м Києва з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором на підставі пункту 3.4 цього договору, щодо вимоги про дострокове повернення кредиту. Рішенням цього суду від 24 березня 2014 року з позивача на користь Банку стягнуто 3 875 834,27 грн, з яких 1 377 769,24 грн заборгованість за основним боргом, 626 898,58 грн - заборгованість по нарахованим відсоткам, 82900 грн - заборгованість по нарахуванню щомісячної комісії та 1 780 917,50 грн - пеня. Таким чином, змінивши строк дії кредитного договору Банк не мав право нараховувати проценти та пеню за кредитним договором. Отже, у Банку станом на момент укладення договору про відступлення права вимоги не існувало вимоги до позивача у тому обсязі, який ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відступив ТОВ «ФК «Арагон», тому Банк відступив неіснуюче право вимоги до позивача на суму 63 448 323,96 грн, що суттєво порушує права позивача та унеможливлює погашення позивачем заборгованості за кредитним договором з підстав штучного створення неправомірного боргу. Зазначені висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 639/4836/17. З посиланням на статті 203, 204, 215 ЦК України [PERSON] просив визнати договір про відступлення прав вимоги недійсним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. 29 жовтня 2019 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» надіслало відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відносно ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» здійснюється ліквідаційна процедура, тому Фонд гарантування вкладів повинен бути залучений у якості співвідповідача. Крім того, нарахування відсотків та штрафних санкцій здійснюється відповідно до умов кредитного договору. Позивач не довів, факту порушення своїх прав та законних інтересів та дійшов помилкового висновку про недійсність правочину. Крім того, не довів наявність обставин, які відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним. Ним не вказано конкретну частину статті 203 ЦК України, вимоги якої не були додержані відповідачем. Відповідач не приховує існування судових рішень щодо стягнення заборгованості, оскільки така інформація міститься у роздруківці Публічного паспорту активу, що міститься у додатках до позовної заяви, де міститься інформація про стадію претензійно-позовної роботи, а саме: справа перебуває в органах Державної виконавчої служби. Ураховуючи наведене, підстави для задоволення позову відсутні. 13 грудня 2019 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову, до якої додано уточнену позовну заяву про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги, в якій представник позивача просив визнати недійсним договір від 04 квітня 2019 року №26 про відступлення прав вимоги, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК «АРАГОН». Визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК «АРАГОН» та посвідчений 04 квітня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М., реєстр №275. Стягнути пропорційно з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позову, представник позивача зазначає, що у серпні 2019 року [PERSON] стало відомо про те, що ТОВ «ФК «Арагон» направило йому лист - повідомлення від 04 квітня 2019 року №083-3-1591/19, відповідно до якого відповідачі уклали договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відступив шляхом продажу ТОВ «ФК «Арагон» право вимоги за кредитним договором, укладеним 29 листопада 2006 року між позивачем та Банком. Цей лист було розміщено на веб-сайті «PROZORROпродажі». Загальний розмір вимоги за кредитним договором становить 361 063,52 долари США; 63 312 113,84 грн. Відповідно до вимоги ТОВ «ФК «Арагон» від 24 травня 2019 року №05015/ФК останній вимагає від позивача сплатити заборгованість за кредитним договором в розмірі 72 782 952,07 грн. Так, 29 листопада 2006 року позивач уклав з Банком кредитний договір, відповідно до пункту 2.1 якого Банк надає позивачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 180 000 доларів США з оплатою 12 % річних строком до 2026 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору цього ж дня сторони уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передав ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов кредитного договору Банк скористався правом, передбаченим п. 3.4 кредитного договору та звернувся 13 грудня 2012 року до [PERSON] з вимогою достроково повернути кредитні кошти. 26 грудня 2012 року Банк звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва до [PERSON] про стягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» стягнуто 3 875 834,27 грн. Таким чином, внаслідок набрання зазначеним рішення законної сили право кредитора нараховувати проценти та пені за кредитним договором припинилось і дійсним розмір заборгованості складає 3 875 834,27 грн. 24 червня 2014 року ПАТ «Банк Фінанси та кредит» звернувся до [PERSON] з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року позов задоволено. Отже, на момент укладення договору про відступлення прав вимоги не існувало вимоги до позивача у тому обсязі, який ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» відступив ТОВ «ФК «Арагон». Зазначеним договором не встановлений обсяг прав вимог із урахуванням рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року. Крім того, за наслідками укладення оскаржуваного договору відповідачі уклали акт приймання-передачі, за яким Банк передав ТОВ «ФК «Арагон» кредитний договір, договір іпотеки від 29 листопада 2006 року та договір поруки, укладений ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] . Таким чином, в акті не відображено борг позивача з урахуванням рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва 19 серпня 2015 року. Позивач також зазначає, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто право вимоги має бути дійсним та існуючим станом на момент такого відступлення. Таким чином, сам по собі факт відступлення за договором неіснуючого права вимоги станом на день укладення між відповідачами цього договору свідчить про те, що даний правочин було вчинено без додержання та всупереч актам цивільного законодавства. Ураховуючи те, що договір про відступлення права вимоги є похідним від договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, він також повинен бути визнаний недійсним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено для розгляду за правилами загального позовного провадження. 19 березня 2020 року від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій представник позивача просив забезпечити позов шляхом накладання арешту на квартиру [ADDRESS] . 19 березня 2020 року від представника позивача надійшло клопотання про залучення товариства з обмеженою відповідальністю «Ваканда» (далі - ТОВ «Ваканда») в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог з підстав того, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна іпотекодержателем квартири [ADDRESS] зазначено ТОВ «Ваканда». 22 квітня 2020 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, а саме: від ТОВ «ФК «Арагон» інформації про дійсного кредитора за кредитним договором №87-06-И/09 від 29 листопада 2006 року; в разі відступлення права вимоги третім особам за цим кредитним договором та договором іпотеки надати документи, що підтверджують факт відступлення права вимоги; надати інформацію про загальний розмір та складові заборгованості [PERSON] за кредитним договором №87-06-И/09 від 29 листопада 2006 року в тому числі нарахованої з 04 квітня 2019 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року задоволено клопотання представника позивача про залучення у якості третьої особи ТОВ «Ваканда». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року у задоволенні клопотання представника позивача про забезпечення позову відмовлено. 15 травня 2020 року від ТОВ «ФК «Арагон» надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що оскаржуючи договір про відступлення прав вимоги, позивач посилався на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 639/4836/17. Однак висновки цієї постанови не є остаточними. Так, за результатами перегляду рішення Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду 19 лютого 2020 року прийняв постанову, в якій міститься висновок про те, що сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і задоволенню не підлягають. Крім того, під час укладення договорів про відступлення права вимоги сторонами договору було дотримано загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України, а також вимоги, додержання яких необхідні для чинності правочинів, встановлені частиною першою статті 203, частини першої статті 215 ЦК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року підготовче судове засідання закрито та призначено до розгляду по суті. 26 червня 2020 року від представника позивача надійшли пояснення, в яких вказано про те, що визначений ТОВ «ФК «Арагон» спосіб захисту порушеного права позивача у вигляді подальшого дослідження розміру такої заборгованості в межах спору про стягнення заборгованості є неефективним, у зв`язку із широкими можливостями реалізації відповідачем прав щодо стягнення з позивача заборгованості саме в такому розмірі, в тому числі шляхом подання окремого позову про стягнення заборгованості, вчинення виконавчого напису щодо стягнення боргу саме в такому розмірі, вчинення виконавчого напису відносно предмету іпотеки, інші передбачені законодавством шляхи звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, порушенням прав позивача є саме укладення відповідачами договору про відступлення права вимоги, оскільки саме з цього правочину виникла неправомірна заборгованість. 24 липня 2020 року від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій представник позивача просив забезпечити позов шляхом накладання арешту на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 липня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача, позовні вимоги просив задовольнити. Представники відповідачів подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, у задоволенні позову просили відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що 29 листопада 2006 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №87-06-И/09, на підставі якого позивачу надано кредитні ресурси у розмірі 180 000 доларів США зі строком повернення їх до 29 листопада 2026 року під 12 % річних. Згідно пунктом 3.2 кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредитні ресурси, отримані за кредитним договором до 29 листопада 2026 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на Позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісячно, в термін до «26» по останнє число (включно) кожного місяця, здійснювати погашення по кредитних ресурсах у складі щомісячного Ануїтентного платежу, розмір якого за цим договором становить 2 006,73 доларів США. Пунктом 3.4 кредитного договору передбачено, що банк має право зупинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику в продовженні строку дії кредитного договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов кредитного договору. В забезпечення виконання зобов`язань між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки №87-06-И/09 від 29 листопада 2006 року, відповідно до умов якогопоручитель зобов`язується відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором. Також в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №87-06-И/09 від 29 листопада 2006 року. між Банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір від 29 листопада 2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3552. Заборону на відчуження предмету іпотеки зареєстровано в реєстрі за № 3353. Згідно з умовами Іпотечного договору [PERSON] передав ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в іпотеку квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору в квітні 2013 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до [PERSON] та [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості. [PERSON] звернувся до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 червня 2014 року, позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто солідарно зі [PERSON] та [PERSON] заборгованість в сумі 3 875 834,27 грн., з яких заборгованість за основним боргом в сумі 1 377 769,24 грн, заборгованість по нарахованих відсотках за користування кредитними коштами в сумі 626 898,58 грн, заборгованість по нарахованій щомісячній комісії 82 900 грн, заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 1 780 917,50 грн. Стягнуто солідарно зі [PERSON] та [PERSON] суму судового збору в розмірі 3654 грн. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», третя особа: [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року та задоволено позов «Банк «Фінанси та кредит» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] . Постановою Правління НБУ від 17 вересня 2019 року №612 «Про віднесення акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року №171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Рішенням виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31 січня 2019 року № 205 «Про затвердження умов продажу активів АТ «Банк «Фінанси та кредит» затверджено умови продажу кредитного портфелю, що складається з прав вимоги за 29 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою (голландський аукціон). 04 квітня 2019 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» уклали договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відступив шляхом продажу ТОВ «ФК «Арагон» право вимоги за кредитним договором, укладеним 29 листопада 2006 року між позивачем та Банком. Станом на день укладення зазначеного договору загальний розмір заборгованості боржника перед первісним кредитором складає 361063,52 долари США та 63312113,84 грн. Згідно з актом приймання-передачі до договору №26 про відступлення прав вимоги від 04 квітня 2019 року банк передав, а новий кредитор прийняв кредитний договір №87-06-И/09 від 29 листопада 2006 року, договір іпотеки від 29 листопада 2006 року та договір поруки №87-06-П1/09 від 29 листопада 2006 року. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина першастатті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно достатті 516 ЦК Українизаміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) також викладено правові висновки про те, що після направлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості та, відповідно, припинення дії кредитного договору права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості у кредитному зобов`язанні, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами не існує домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Оскільки кредитодавець самостійно, на власний розсуд, скориставшись своїм правом, достроково припинив на майбутнє дію кредитного договору та змінив строк кредитування, то за відсутності належної правової підстави (яка через власні дії кредитодавця є такою, що припинена), відсутні й підстави для нарахування процентів та пені. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначав, що за оспорюваним договором відступлення права вимоги Банк передав ТОВ «ФК «Арагон» неіснуюче право вимоги на загальну суму 67 958 658,97 грн, що суттєво порушує права позивача та унеможливлює погашення позивачем заборгованості за кредитним договором з підстав штучного створення неправомірного боргу. Однак зазначені обставини та надані на підтвердження цих доводів докази не свідчать про недійсність договору про відступлення права вимоги, оскільки законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Аналогічні за своїм змістом правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року в справі № 639/4836/17. При цьому посилання позивача на постанову Верхового Суду від 27 травня 2020 року в справі № 170/577/17 є необґрунтованим, оскільки у справі, на яку посилається позивач встановлено прощення боргу Банком відносно боржника на певну суму та передбачено, що всі зобов`язання згідно кредитного договору вважаються виконаними, в той час як в подальшому Банк уклав з третьою особою договір про відступлення права вимоги цієї ж заборгованості. Тому Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що договір про відступлення права вимоги укладений щодо неіснуючої (недійсної) вимоги первісного кредитора суперечить статті 514 ЦК Україні та підлягає визнанню недійсним. За таких обставин, підстави для визнання договору про відступлення права вимоги, укладеного ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Арагон» відсутні. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed