Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

У грудні 2016 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося в Дарницький районний суд м.Києва з позовною заявою до [PERSON] , в якій просило суд усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованим за адресою: [ADDRESS] , шляхом надання постійного безперешкодного доступу ТОВ «Кей-Колект» до цього майна та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 12.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу та договору про відступлення прав за договором іпотеки свої права до відповідача [PERSON] за зобов`язаннями по кредитному договору № 11140699000 від 12.04.2007 року та договору іпотеки № 52025 від 12.04.2007 року. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, ТОВ «Кей-Колект» згідно з умовами іпотечного договору та вимогами статті 37 Закону України «Про іпотеку» 02.12.2015 року набуло у позасудовому порядку право власності на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Право власності на квартиру, яка була предметом іпотеки, зареєстровано у встановленому законом порядку. Однак реалізувати право власності перешкоджає поведінка колишнього власника квартири відповідача [PERSON] , яка продовжує проживати у спірній квартирі, добровільно виїхати з житлового приміщення не бажає, перешкоджає вільному доступу до квартири його новому власнику, тобто ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Так, 17.11.2016 позивачем була здійснена спроба потрапити у власне майно, однак було виявлено, що у ньому проживає відповідач. Відповідно до акту обстеження майна від 17.11.2016 майно знаходиться у житловому стані, немає жодних видимих пошкоджень, а відповідно до акту від 24.11.2016 стан цього ж майна встановити неможна, не надано доступу до лічильників газу, коди, електричної енергії, внаслідок чого неможливо встановити справність та використання відповідно до норм. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Леонтюк Л.К. від 15.02.2017 року відкрито провадження у справі. 12.09.2017 року ухвалою суду під головуванням судді Леонтюк Л.К. зупинено провадження у справі до вирішення цивільної справи за позовом [PERSON] до ТОВ «Кей-Колект» про визнання кредитного договору недійсним. 20.08.2018 року провадження у справі відновлено, призначено справу до розгляду в загальному порядку в підготовче судове засідання, визначено відповідачу п`ятнадцяти денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.09.2018 року справу призначено до розгляду по суті. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2018, цивільна справа передана на розгляд судді Заставенко М.О. у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Леонтюк Л.К. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 18.10.2018 прийнято позовну заяву до свого провадження та призначена дата час та місце розгляду справи. 19.09.2018 відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд залишити позов без розгляду, оскільки позовна заява подана без додержання вимог ст. ст. 119-120 ЦПК України (у старій редакції), а також ст. ст. 175-177 ЦПК України (діючий), а саме не повністю сплачено судовий збір, не зазначено доказів на підтвердження обставин, не додано копії позовної заяви з додатками для відповідача. Також відповідач зазначила про те, що вона не була повідомлена про заміну стягувача, а тому твердження позивача, що до нього перейшло право вимоги, є помилковим. Між сторонами відсутні будь-які договірні відносини. Крім того, вказала про те, що у квартирі проживають двоє її малолітніх дітей, іншого житла для проживання вони не мають. Клопотання представника позивача про залишення без розгляду позовної заяви залишено без задоволення ухвалою суду прийнятою без виходу до нарадчої кімнати. (а.с.192) У задоволенні клопотання представника відповідача про залучення Органу опіки і піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні 28.01.2019 відмовлено ухвалою суду прийнятою без виходу до нарадчої кімнати. (а.с. 191). У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити їх виходячи з того, що ТОВ «Кей-Колект» є власником квартири [ADDRESS] , а відповідач чинить йому перешкоди у вільному доступі, користуванні власністю. Відповідач та її представник у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, пояснили, що в квартирі окрім відповідача, також проживають її малолітні діти, вони не мають іншого житла, і позбавлення їх цієї квартири буде порушенням їхніх прав, гарантованих Конституцією України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача та її представника, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 12.04.2007 відповідач [PERSON] уклала з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», договір про надання споживчого кредиту № 11140699000. У забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між відповідачем та банком 12.04.2007 було укладено договір іпотеки № 52025, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку банку квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27,10 кв. м, житловою площею 14,40 кв. м. 12.12.2011 ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу № 1 та договором про відступлення прав за договорами іпотеки, зокрема, свої права вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного та іпотечного договорів. Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Статтею 36 Закону, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною першою статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Як свідчать матеріали справи, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, в зв`язку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, не ухвалювалось. Разом з тим, 02.12.2015 ТОВ «Кей-Колект» задовольнило свої вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором від 12.04.2007 шляхом позасудового врегулювання, а саме, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та реєстрації на своє ім`я права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. був внесений запис про прийняте нею рішення від 02.12.2015, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 27,10 кв. м, житловою площею 14,40 кв. м. Підставою виникнення права власності був вказаний договір іпотеки від 12.04.2007. Як встановлено в судовому засіданні у добровільному порядку звільнити займане приміщення відповідач відмовляється, оскільки разом з нею проживають двоє малолітніх дітей, і це їхнє єдине житло, тому ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суд із цим позовом. Позивач, використовуючи термін норм права з ЖК УРСР щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які містять певні умови та підстави для їх застосування (наприклад, непроживання без поважних причин більше шести місяців), застосував їх до цивільних правовідносин, до відносин власності. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Предметом даного позову є усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Доводи позовної заяви фактично зводяться до виселення відповідача зі спірного приміщення. З обставин справи, встановлених судом, та матеріалів справи слідує, що позивач набув право власності на спірне майно в позасудовому порядку, шляхом реєстрації права власності в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку». У постанові від 31.10.2018 у справі №753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, а саме, неможливість виселення без надання іншого жилого приміщення, викладений у постановах від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. При цьому відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло має бути визначено в рішенні суду. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, незазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. З урахуванням вказаного, суд встановив, що предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] , придбана іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, а шляхом приватизації житла у березні 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданого 17.03.2003 Відділом приватизації житла Дарницької районної у м.Києві держадміністрації (а.с.4 т.2), тобто придбання житла відбулося до укладання кредитного договору, договору іпотеки, а також до фактичного отримання позичальником кредитних коштів та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект», оскільки відповідача неможливо виселити з указаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права власті, а саме шляхом надання безперешкодного доступу до квартири, в якій проживає попередній власник - відповідач, разом з неповнолітніми дітьми (т.1 а.с.156,157) не відповідає закону, оскільки в даному випадку, захист порушеного права підлягає шляхом виселення, а такі вимоги позивачем не заявлялись, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Посилання позивача на застосування до спірних правовідносин положень статей 316, 391 ЦК України на правильність висновків суду не впливають, оскільки у даній категорії справ, захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника, а також її малолітніх дітей. Крім того, як вбачається з відповіді Дарницького районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 03/456-19 від 05.03.2019, 19.02.2016 відбулося зняття з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із відчуженням житла. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Враховуючи, що [PERSON] проживає в квартирі без правових підстав, оскільки знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , відсутні правові підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Outcome: dismissed