Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтуваннях позовних вимог позивач посилається на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням суду від 08.04.2019 року шлюб між сторонами було розірвано, однак фактично сімейні відносини з відповідачем були припинені раніше, оскільки відповідач вирішив повернутися за місцем своєї реєстрації в Автономну Республіку Крим, на постійне проживання та прийняти громадянство Росії. З серпні 2018 року позивачеві стало відомо, що відповідач набув громадянство Російської Федерації, після чого перестав відповідати на її телефонні дзвінки. Відповідач по справі, як батько дитини, жодного з покладних законом обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Жодного разу [PERSON] , навіть не поцікавився за які кошти виховується син, жодного разу не привітав сина з Днем народження. Всі питання щодо виховання сина вирішується позивачем самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Іншої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надавав і не надає на цей час, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, взагалі не спілкується з сином. Позивач наполягає, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому, посилаючись на вимоги ст. 164 Сімейного кодексу України, просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 28 січня 2020 року відкрите провадження у справі (а.с.15-16). Ухвалою суду в якості належної третьої особи залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Попасненської сільської ради Новомосковського району (а.с. 25-26). Позивач в судове засідання не з`явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час, дату і місце розгляду справи, причина неявки не відома, а тому в силу вимог ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, а також висновок щодо розв`язання спору (а.с.22). Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Суду подано копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.7), у відповідності до якого батьками дитини значаться сторони по справі. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, вимоги ст. 150 СК України, свідчать про спільний обов`язок батьків виховувати дитину. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Аналіз всіх поданих позивачем письмових доказів свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного. Згідно акту, складеного депутатами Попасненської сільської ради новомосковського району [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом з двома малолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO], який являється інвалідом з дитинства, та [PERSON] , [INFO]. Повноважна комісія підтвердила факт не проживання батька дитини [PERSON] разом з сім`єю з часу його народження (а.с. 11). Сімейний лікар надав довідку про те, що [PERSON] перебуває на диспансерному обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Новомосковської районної ради, за станом здоров`я стежить матір та бабуся (а.с. 12). Виконавчий комітет Попасненської сільської ради Новомосковського району характеризує [PERSON] , як турботливу матір та підтверджує, що батько дитини [PERSON] , [INFO] жодних зв`язків з сім`єю не підтримував з моменту народження дитини (а.с. 14). В свою чергу, орган опіки та піклування Попасненської сільської ради Новомосковського району надав до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його [PERSON] , [INFO], у якому зазначено наступне. Так, органом опіки та піклування було встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, однак подружнє життя не склалося, відповідач залишив родину. Зі слів позивача, та у відповідності до показань сусідів батько дитину інколи відвідував, взагалі самоусунувся від виховання дитини. Протягом всього життя дитини не приймає участі в його вихованні, не виходить на зв`язок, не надає коштів на утримання сина. На сьогоднішній день, місце перебування відповідача не відомо, позивач припускає, що він залишив Україну (а.с. 16). За таких обставин, враховуючи поведінку відповідача, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, повноважний орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей. Згідно правил, викладених у ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з моменту народження сина [PERSON] у 2015 році і до цього часу всі обов`язки, визначені ст. 150 СК України, виконує позивач самостійно, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, який фактично росте під опікою, моральною та матеріальною забезпеченістю однієї матері. Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). А тому, суд погоджується з позивачем, що така поведінка та бездіяльність відповідача, як батька, суперечить інтересам дітей, порушує їх права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню, [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved