Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

У жовтні 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та після уточнення позову просила ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - кв. [ADDRESS] , посилаючись на те, що на підставі договору довічного утримання від 25.04.2008р. вона набула право власності на спірне житло. У цій квартирі прописані, але не проживають більше 10 років відповідачки, які залишаються там зареєстрованими. Не погоджуючись з вказаним позовом, [PERSON] та [PERSON] у листопаді 2010р. звернулися до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просили визнати недійсним договір довічного утримання від 25.04.2008 р.; визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] від 29.05.2007 р.; зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди, які вона їм чинить та вселити їх у спірну квартиру. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2013 року первісний позов задоволено, а ухвалою від цієї дати зустрічна позовна заява залишена без розгляду. В апеляційній скарзі [PERSON] просила рішення і ухвалу суду скасувати, у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов - направити для розгляду по суті, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2014 року ухвалу та рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2013 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Відділ громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Київського району м. Одеси, про усунення перешкод у здійсненні права власності відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезньової Галини Миколаївни про визнання недійсним заповіту та визнання права власності в порядку спадкування направлено для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.04.2014 року справу прийнято до провадження суду та призначено судове засідання. 04.11.2014 року представник позивача звернулася до суду з клопотанням, в якому просила призначити по справі судову комісійну почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступне питання: Чи підписаний [PERSON] або іншою особою заповіт на ім`я [PERSON] ? Проведення експертизи просила доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Витрати з проведення експертизи просить покласти на позивача [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] було задоволено, призначено у справі судову комісійну почеркознавчу експертизу на час виконання якої провадження було зупинено. 25.09.2015 року до канцелярії суду надійшов висновок експерта № 1297 від 05.09.2015 року, в якому встановлено, що підпис від імені [PERSON] , у вигляді рукописного запису змістом: «[PERSON]», розташованого в графі «Підпис» в заповіті, складеному 31 травня 2007 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Селезньовою Г.М., зареєстрованому за № 1886, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням почерку [PERSON] , у зв`язку з чим ухвалою суду від 28.09.2015 року провадження у справі було відновлено та призначено судове засідання. В ході судового засідання, яке відбулось 28.10.2015 року, представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просила суд внести виправлення в ухвалу суду від 04.11.2014 року про призначення судової комісійної почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що в даній ухвалі невірно вказана дата укладання заповіту замість вірної 30 травня 2007 року. Крім того, просила звернутись до судового експерта з запитом про надання пояснень щодо досліджуваного ним заповіту. Ухвалою суду від 28.10.2015 року було виправлено описку, допущену в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2014 року про призначення судової комісійної почеркознавчої експертизи, вказано вірно дату заповіту [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Селезньовою Г.М., зареєстрований за №1886,- 30 травня 2007 року, а також направлено відповідний запит до судового експерта Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Бабкову А.О. 10 грудня 2015 року до канцелярії суду надійшов лист судового експерта Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Бабкова А.О., в якому він зазначає, що у висновку по тексту було допущено технічну помилку, а саме у даті складання заповіту та зазначив, що фактично досліджувався заповіт, складений 30 травня 2007 року. Згодом, 11.12.2015 року відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Селезньова Галина Миколаївна звернулась до суду з клопотанням, в якому просила суд призначити по справі повторну судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: - Чи особисто [PERSON] або іншою особою зроблені три строчки рукописного тексту та короткий підпис під ними в екземплярі заповіту на ім`я [PERSON] , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30.05.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., реєстровий № 1886, що знаходиться у [PERSON] ? - Чи особисто [PERSON] або інша особа підписала екземпляр заповіту на ім`я [PERSON] , виготовленого на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, посвідченого 30.05.2007 року на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., реєстровий № 1886, що знаходиться у [PERSON] ? - Чи особисто [PERSON] або іншою особою зроблені три строчки рукописного тексту та короткий підпис під ними в екземплярі заповіту на ім`я [PERSON] , посвідченого 30.05.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., реєстровий № 1886, що зберігається в справах приватного нотаріуса? - Чи особисто [PERSON] або інша особа підписала екземпляр заповіту на ім`я [PERSON] посвідченого 30.05.2007 року на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., реєстровий № 1886, що зберігається в справах приватного нотаріуса? - Чи особисто [PERSON] або іншою особою зроблено 30.05.2007 року підпис в реєстрі нотаріальних дій, що зберігається в конторі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезньової Г.М. Проведення повторної почеркознавчої експертизи просила доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65026, м. Київ, вул. Велика Житомирська, 21). Повторну почеркознавчу експертизу провести з її участю. Для проведення експертизи просила витребувати у неї наступні документи: другий примірник заповіту [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченого 20.05.2007 року, за реєстровим № 1886; ксерокопію першої сторінки паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] [NUMBER] ; реєстр нотаріальних дій за 30.05.2007 року щодо реєстрації заповіту [PERSON] з її підписом. Також просила витребувати у Приморського райвідділу УМВС України в Одеській області для проведення почеркознавчої експертизи: заяву [PERSON] [INFO] про видачу їй паспорта громадянина України; картку ф.№ 1 з підписом [PERSON] про видачу їй 24.10.2001 року паспорта громадянина України [NUMBER] (за усним роз`ясненням керівника Державної міграційної служби України в Приморському районі м. Одеси вказані документи зберігаються 75 років та можуть бути надані тільки на запит суду). Крім того, просила витребувати оригінали документів, наявних у відповідача [PERSON] , із зразками вільного почерку та підпису [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року клопотання приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезньової Галини Миколаївни про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи було задоволено в повному обсязі, а клопотання про витребування доказів - задоволено частково. Провадження у справі було зупинено. 23.03.2016 року до канцелярії суду надійшов Проект висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 171/272/16-32 від 12.03.2016 року. Ухвалою суду від 24 березня 2016 року провадження у справі було відновлено та призначено судове засідання. У судовому засіданні 26 травня 2016 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила суд повторно витребувати від районної поліклініки № 6 Київського району м. Одеси медичні картки та інші документи хворої [PERSON] , 1934 р .н. , яка була зареєстрована за адресою [ADDRESS] за 2007 - 2008 р.р., посилаючись на те, що ухвала суду від 08.09.2014 року в цій частині не виконана. Ухвалою суду від 26 травня 2016 року клопотання представника позивача було задоволено та в подальшому отримано оригінал медичної картки [PERSON] . Після чого, 20.07.2016 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила суд вирішити питання щодо призначення у справі комісійної судової посмертної медично - психіатричної експертизи, про яку було подано клопотання ще 13.09.2011 року, проведення якої доручити Одеському бюро судової медичної експертизи, на та на вирішення поставити наступні питання: В якому психічному стані знаходилася [PERSON] під час складання та підписання заповіту на ім`я [PERSON] ? Чи могла [PERSON] розуміти власні дії та керувати ними? В якому стані фізичного здоров`я знаходилася [PERSON] під час складання та підписання заповіту на ім`я [PERSON] ? Чи могла [PERSON] прочитати цей заповіт, або прослухати його та розуміти його зміст, чи підписати заповіт? В якому психічному стані знаходилася [PERSON] під час складання та підписання правочину по життєвого утримання на ім`я [PERSON] ? Чи могла [PERSON] розуміти власні дії та керувати ними? В якому стані фізичного здоров`я знаходилася [PERSON] під час складання та підписання договору по життєвого утримання на ім`я [PERSON] ? Чи могла [PERSON] прочитати цей правочин, або прослухати його та зрозуміти його зміст, чи підписати цей договір, чи доручити іншій особі підписати цей договір замість неї? Протягом квітня 2008 року чи міг різко поліпшитися фізичний та психічний стан [PERSON] відповідно до діагнозів її хвороби? Ухвалою суду від 20.07.2016 року по справі була призначена комісійна судова посмертна медично-психіатрична експертиза, виконання якої було доручено експертам Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні №1 (Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я), на час проведення якої провадження було зупинено. Однак, 20.10.2016 року до канцелярії суду надійшло клопотання головного лікаря про роз`яснення ухвали суду за № 2803 від 13.10.2016 року, в якому зазначається, що експертиза було призначена не вірно, а також просив уточнити поставлені питання, оскільки вони сформульовані невірно. Ухвалою суду від 25.10.2016 року провадження у справі було відновлено та призначено судове засідання. В ході розгляду справи 10 січня 2017 року представник позивачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила суд вирішити питання щодо призначення у справі судової посмертної медичної експертизи [PERSON] , яка померла [INFO] . Проведення даної експертизи доручити Державній установі «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» вул. Оранжерейна, 9 м. Київ. На вирішення експертизи поставити наступні питання: Які ліки вживала за призначенням лікарів [PERSON] протягом 2007 року та на час підписання заповіту на ім`я [PERSON] 30.05.2007 року? Чи відносяться дані ліки до розряду «сильнодіючих»? Яким чином вживання даних ліків впливало на стан мозкової діяльності та діяльності нервової, психічної та рухової систем організму [PERSON] на момент 30.05.2007 року, врахувати діагноз її хвороби, тривалість хвороби, особисті фізичні вади? Враховуючи діагноз її хвороби, тривалість хвороби, особисті фізичні вади [PERSON] та ліки, що вона вживала, в якому фізичному стані знаходилася [PERSON] на момент 30.05.2007 року? Чи мала змогу вона вирішити самостійно, яку юридичну дію вона бажає здійснити, об`яснити нотаріусові, який саме юридичний документ вона бажає скласти, та які саме умови потрібно в ньому передбачити, чи мала змогу прочитати текст заповіту або прослухати його, зрозуміти зміст документа, порівняти самостійно ті умови, які вона бажала викласти в заповіті, з тими умовами, які фактично виклала нотаріус, чи мала змогу підписати заповіт ? Чи міг стан здоров`я [PERSON] різко поліпшитися на короткий термін у період наприкінці квітня 2008 року - на час складання нотаріально посвідченого договору довічного утримання, що відбулося 25 квітня 2008 року, враховуючи діагноз її захворювання, тривалість хвороби, фізичні вади? Які ліки вживала за призначенням лікарів [PERSON] протягом 2008 року та на час підписання Договору довічного утримання з [PERSON] 25.04.2008 року? Чи відносяться дані ліки до розряду «сильнодіючих»? Яким чином вживання даних ліків впливало на стан мозкової діяльності та діяльності нервової та рухової систем організму [PERSON] на момент 25.04.2008 року, врахувати діагноз її хвороби, тривалість хвороби, особисті фізичні вади? Враховуючи діагноз її хвороби, тривалість хвороби, особисті фізичні вади [PERSON] та ліки, що вона вживала, в якому фізичному стані знаходилася [PERSON] на момент 25.04.2008 року? Чи мала змогу вона вирішити самостійно, яку юридичну дію вона бажає здійснити, об`яснити нотаріусові, який саме юридичний документ вона бажає скласти, та які саме умови потрібно в ньому передбачити, чи мала змогу прочитати текст договору або прослухати його, зрозуміти зміст документа, порівняти самостійно ті умови, які вона бажала викласти в договорі, з тими умовами, які фактично виклала нотаріус, чи мала змогу підписати цей договір, або самостійно, за своєю ініціативою доручити іншій особі підписати цей договір замість неї? А після проведення вказаної експертизи, призначити судову посмертну психолого-психіатричну експертизу Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.01.2017 року у справі призначена судово - посмертна медична експертиза, виконання якої було доручено експертам Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України». 03 жовтня 2017 року до канцелярії суду надійшов Висновок № 102/17 судово-медичної експертизи складений 21 вересня 2017 року експертами Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України». У зв`язку з чим, ухвалою суду від 03 жовтня 2017 року провадження у справі відновлено та призначено судове засідання. 18 грудня 2017 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому підтримала свої вимоги, заявлені 01 грудня 2017 року та просила вирішити питання про призначення у справі судової посмертної психолого-психіатричної експертизи, проведення якої доручити Київському міському центру судово-психіатричної експертизи вул. Кирилівська, 103А, м. Київ, 04655, на вирішення якої поставити наступні питання: Яким чином вживання ліків, що були призначені [PERSON] впливало на стан мозкової діяльності та діяльності нервової системи організму, психологічний та психічний стан [PERSON] на момент 30.05.2007 р.. враховуючи діагноз її хвороби, тривалість хвороби, фізичний стан здоров`я? В якому психологічному та психічному стані перебувала [PERSON] на момент 30.05.2007 р, враховуючи діагноз її хвороби, тривалість хвороби, фізичний стан здоров`я [PERSON] та ліки, що вона вживала? Чи могла [PERSON] розуміти власні дії та керувати ними? Чи мала змогу вона вирішити самостійно, яку юридичну дію вона бажає здійснити, об`яснити нотаріусові, який саме юридичний документ вона бажає скласти, та які саме умови потрібно в ньому передбачити, зрозуміти зміст документу, порівняти самостійно ті умови, які вона бажала викласти в заповіті, з тими умовами, які фактично виклала нотаріус? Чи міг психологічний та психічний стан [PERSON] різко поліпшитися на короткій термін у період наприкінці квітна 2008 року - на час складання нотаріально посвідченого договору довічного утримання, що відбулося 25 квітня 2008 року, враховуючи діагноз її захворювання, тривалість хвороби, фізичний стан здоров`я? Враховуючи діагноз її хвороби, тривалість хвороби, особисті фізичний стан здоров`я [PERSON] та ліки, що вона вживала, в якому психологічному та психічному стані знаходилася [PERSON] на момент 25.04.2008 р? Чи мала змогу вона вирішити самостійно, яку юридичну дію вона бажає здійснити, об`яснити нотаріусові, який саме юридичний документ вона бажає скласти, та які саме умови потрібно в ньому передбачити, чи мала змогу зрозуміти зміст документу, порівняти самостійно ті умови, які вона бажала викласти в договорі, з тими умовами, які фактично виклала нотаріус, чи мала змогу зрозуміти власні дії та керувати ними, наприклад, чи могла вона адекватно оцінити власний фізичний стан та вирішити, чи підписати цей договір самостійно, або за власною ініціативою вирішити доручити іншій особі підписати цей договір замість неї?Оплату експертного дослідження покласти на [PERSON] Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2017 року у справі була призначена судова посмертна психолого-психіатрична експертиза, виконання якої було доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. 02 лютого 2018 року до канцелярії суду надійшло повідомлення директора Центру СПЕ про неможливість проведення експертизи за поставленими питаннями. У зв`язку з чим матеріали справи були повернуті до суду, з метою внесення змін до ухвали суду. Крім того, зазначено, що доцільно сформулювати питання в ухвалі суду наступним чином : Чи могла [PERSON] на момент 30.05.2007 року за своїм психічним та психологічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? Чи могла [PERSON] на момент 24.04.2008 року за своїм психічним та психологічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 02 лютого 2018 року до канцелярії суду надійшло повідомлення директора Центру СПЕ про неможливість проведення експертизи за поставленими питаннями. У зв`язку з чим матеріали справи були повернуті до суду, з метою внесення змін до ухвали суду. 14 лютого 2018 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання. В ході судового засідання, яке відбулось 05 квітня 2018 року, позивач [PERSON] та її представник [PERSON] звернулись до суду з клопотанням, в якому просили суд призначити у справі судову психіатричну експертизу на вирішення якої поставити наступні питання: Чи розуміла [PERSON] за психічним та психологічним станом власні дії на момент складання заповіту на ім`я [PERSON] 30.05.2007 року? Чи могла [PERSON] керувати власними діями на момент складання заповіту на ім`я [PERSON] 30.05.2007 року? Чи розуміла [PERSON] за психічним та психологічним станом власні дії на момент укладання договору довічного утримання 25.04.2008 року та чи мала змогу керувати власними діями на той час? Проведення експертизи доручити Київському міському центру судово-психіатричної експертизи. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.04.2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 16.10.2018 року, у справі призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, на час виконання якої провадження зупинено. 12 лютого 2019 року до канцелярії суду надійшов Висновок судово-психіатричного експерта № 60 складений 28.01.2019 року в якому зазначено, що: 1. [PERSON] на момент укладання заповіту (30.05.2007р.) страждала на Органічне ураження головного мозку, судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) із психоорганічним синдромом (шифр по МЮС-10: F07.9). За своїм психічним станом на цей період, [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними 2. . [PERSON] на момент укладання договору довічного утримання (25.04.2008р.) страждала на Органічне ураження головного мозку, судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, наслідки перенесеного ГПМК) із вираженим інтелектуально- мнестичним зниженням (шифр по МКХ-10: F01.8). За своїм психічним станом на цей період, [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. У зв`язку з чим матеріали справи № 1512/2-597/11 були повернуті до суду та ухвалою від 13 лютого 2019 року провадження у справі поновлено. У судовому засіданні 27 лютого 2019 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила надіслати до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріали цивільної справи № 1512/2-5907/2011 із запитом, щодо виправлення експертом помилки при складанні висновку та уточнення назви документа від 12.03.2016 року за № 271/272/16-32. В обґрунтування свого клопотання посилалась на те, що відповідно до ухвали суду від 11.12.2015р. Київським науково дослідним інститутом судових експертиз (КНДІСЕ) було проведено судово-почеркознавчу експертизу по справі. За результатами проведеної експертної установи почеркознавчої експертизи 12.03.2016р. був виготовлений документ за №271/272/16-32, який названий «проект висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи». В зв`язку із чим, 14.02.2018 року нею був направлений до Київського НДІСЕ адвокатський запит із проханням надати відповідь на запитання: чи можна рахувати документ, складений Київським науково -дослідним інститутом судових експертиз 12.03.2016 року за №271/272/16-32 - експертним висновком та виправити допущену помилку. На зазначений запит було отримано відповідь про те, що фахівці можуть провести виправлення помилки в зазначеному документі та надати висновок, який буде відповідати вимогам Інструкції про призначення та проведення суідовйх експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України за № 53/5 від 08.10.1998 року. Ухвалою суду від 27 лютого 2019 року клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про отримання передбаченого законом висновку експертизи було задоволено. Направлено на адресу Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (03057, м. Київ, вул. Смоленська, 6) матеріали цивільної справи № 1512/2-597/11 для доопрацювання в частині документу «Проект висновку експерта за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи» № 171/272/16-32 від 12.03.2016 року. Провадження у справі зупинено. 09 квітня 2019 року до канцелярії суду надійшов Висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, матеріали справи № 1512/2-597/11 були повернуті до суду та ухвалою від 15 квітня 2019 року провадження у справі поновлено. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , яка також є представником [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві в редакції позову від 18 листопада 2010 року. Відповідач [PERSON] та її представники [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказуючи на його необґрунтованість, безпідставність та недоведеність. Відповідач приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Селезньова Галина Миколаївна у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутність. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06 лютого 1991 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-18, [PERSON] належала на праві приватної власності квартира під номером два у будинку під номером [ADDRESS] , яка в цілому складається з однієї кімнати та підсобних приміщень, загальною площею - 42,4 кв.м., в тому числі житловою площею - 17,5 кв.м. (т. 1, а.с.48). [INFO] року [PERSON] померла, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси було складено актовий запис № 6073, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 10) За період життя [PERSON] склала два заповіти, а саме: 19 грудня 2006 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контри [PERSON] було посвідчено заповіт, яким [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що на день смерті буде належати їй по закону, та на що вона за законом буде мати право заповіла в 1/3 частині [PERSON] , а в 2/3 частинах [PERSON] (т. 1, а.с. 47). Згодом, 30 травня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М. було посвідчено заповіт, відповідно до якого [PERSON] належне їй право власності на квартиру під номером [ADDRESS] заповіла [PERSON] (т. 1, а.с. 46). Крім того, 25 квітня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М. було посвідчено Договір довічного утримання згідно умов якого, [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру під номером два у будинку під номером [ADDRESS] , яка в цілому складається з однієї кімнати та підсобних приміщень, загальною площею - 42,4 кв.м., в тому числі житловою площею - 17,5 кв.м. А остання зобов`язалась довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зобов`язалась зберігати в її безкоштовному довічному користуванні цю квартиру (т.1, а.с. 8). За проханням [PERSON] , у зв`язку з хворобою та неможливістю нею самою підписати цей договір, договір у її присутності та в присутності нотаріуса підписаний [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, Позивач просила визнати вищевказані заповіт та договір довічного утримання недійсними, оскільки вважає, що під час їх укладання [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а також стверджує, що підпис в заповіті не належить померлій. Так, щодо вимог про визнання недійсним Договору довічного утримання від 25 квітня 2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., зареєстрованогог в реєстрі за № 964, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частиною 1 ст. 746 ЦК України, передбачено, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я. Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12, 82 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК). Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Звертаючись до суду з вказаним позовом, Позивач просить суд визнати недійсним укладений договір довічного утримання на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, згідно якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті -за позовом інших осіб, чиї права та інтереси порушені. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання(ст. 30 ЦК України). Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Під час розгляду справи судом за клопотанням представника позивача, ухвалою суду від 10 січня 2017 року (т. 3, а.с. 94-96) була призначена судова посмертна експертиза, виконання якої доручено експертам Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України». На виконання вимог ухвали суду, експертами Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» було виготовлено Висновок експерта № 102/17 комісійної судово-медичної експертизи, в яковому вказано, що « … її ( [PERSON] ) фізичний (психо-соматичний) стан не дозволяв їй на момент 25.08.2008 року «вирішити самостійно, яку юридичну дію вона бажає здійснити, об`яснити нотаріусові, який саме юридичний документ вона бажає скласти, та які саме умови потрібно в ньому передбачити …..,прочитати текст договору або прослухати його, зрозуміти зміст документа, порівняти самостійно ті умови, які вона бажала викласти в договорі, з тими умовами, які фактично виклала нотаріус, чи мала змогу підписати цей договір, або самостійно, за своєю ініціативою доручити іншій особі підписати цей договір замість неї» (т. 3, а.с. 108-123). Як зазначалось вище, в ході судового засідання, яке відбулось 05 квітня 2018 року, позивач [PERSON] та її представник [PERSON] звернулись до суду з клопотанням, в якому просили суд призначити у справі судову психіатричну експертизу. Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 60, складеного 28.01.2019 року встановлено, що [PERSON] на момент укладання договору довічного утримання (25.04.2008р.) страждала на Органічне ураження головного мозку, судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, наслідки перенесеного ГПМК) із вираженим інтелектуально- мнестичним зниженням (шифр по МКХ-10: F01.8). За своїм психічним станом на цей період, [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т. 4, а.с. 5-7) Оцінюючи вищевказані висновки експертів у сукупності та взаємозв`язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає їх достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з якими вони вступають у суперечність матеріали справи не містять. Отже, Висновок експерта № 102/17 комісійної судово-медичної експертизи та Висновок судово-психіатричного експерта № 60 на переконання суду є належними доказами у даній справі та у своїй сукупності з іншими матеріалами справи, визнаються судом такими, які доводять, що при укладанні оспорюваного договору Довічного утримання [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З урахуванням вищевказаних норм законодавства, суд дійшов до висновку, що вимоги позивачів [PERSON] , [PERSON] в частині визнання недійсним Договору довічного утримання від 25 квітня 2008 року обґрунтовані, заявлені відповідно до чинного законодавства, а від так, підлягають задоволенню, оскільки під час розгляду справи знайшли своє підтвердження те, що [PERSON] в момент укладання даного правочину абсолютно не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсності, що передбачено ст.216 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язані повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсним заповіту, посвідченого 30 травня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., відповідно до якого [PERSON] належне їй право власності на квартиру під номером [ADDRESS] заповіла [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно статті 1247 заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадови чи службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Ч.1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною/сторонами/ вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. П.8 Пленуму визначає, що підстави, передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України, мають бути встановлені саме на момент вчинення правочину. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 ст. 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Підставою для визнання оспорюваного заповіту, сторона позивача вказувала на те, що [PERSON] його не підписувала та взагалі при його посвідченні не розуміла значення своїх дій. Суд звертає увагу, що під час тривалого розгляду справи, судом неодноразово призначались ряд експертиз з метою встановлення психічного та психологічного стану заповідача [PERSON] , а також для з`ясування обставин відносного того чи підписувала вона спірний правочин. Так, ухвалою суду від 04.11.2014 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення у справі судової комісійної почеркознавчої експертизи. 25.09.2015 року до канцелярії суду надійшов Висновок експерта № 1297 судово-почеркознавчої експертизи складений 05.09.2015 року судовим експертом Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України в якому встановлено, що підпис від імені [PERSON] , у вигляді рукописного запису змістом: «[PERSON]», розташованого в графі «Підпис» в заповіті, складеному 31 травня 2007 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Селезньовою Г.М., зареєстрованому за № 1886, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням почерку [PERSON] , ухвалою суду від 28.09.2015 року провадження у справі було відновлено та призначено судове засідання (т. 2, а.с. 149-154). Однак, за клопотанням відповідача приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезньової Галини Миколаївни у справі була призначена повторна судово-почеркознавча експертиза, яка була доручена експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Вирішуючи питання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, суд виходив з того, що вищевказаний висновок експерта був виконаний без оригіналів документів, які витребувались у приватного нотаріуса, які підлягали обов`язковому дослідженню, а також з урахуванням помилки в даті укладання заповіту. 23 березня 2016 року до канцелярії суду надійшов «Проект висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 171/272/16-32 від 12.03.2016 року», згідно якого: «рукописний текст та підписи від імені гр.. [PERSON] , а саме: дві строчки рукописного тексту та короткий підпис під ними в екземплярі заповіту на ім`я [PERSON] , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30.05.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., реєстровий № 1886 /а.с. 2 том 2/; підпис у графі «Підпис» в екземплярі заповіту на ім`я [PERSON] , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30.05.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., реєстровий № 1886 /а.с. 2 том 2/; дві строчки рукописного тексту та короткий підпис під ними в екземплярі заповіту на ім`я [PERSON] , виготовленому па спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК 202219, який посвідчено 30.05.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Е.М., реєстровий № 1886 /а.с. 193 том 2/; підпис у графі «Підпис» в екземплярі заповіту на ім`я [PERSON] , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30.05.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Е.М., реєстровий № 1886 /а.с. 193 том 2/; підпис, що зроблено 30.05.2007 в реєстрі нотаріальних дій, що зберігається в конторі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезпьової Г.М. виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Дві строчки рукописного тексту та короткий підпис під ними в екземплярі заповіту на ім`я [PERSON] , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30.05.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М. реєстровий № 1886 /а.с. 2 том.2 / виконані гр.. [PERSON] . Підпис у графі «Підпис» в екземплярі заповіту на ім`я [PERSON] , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30.05.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., реєстровий № 1886 /а.с. 2 том 2/, виконаний гр.. [PERSON] . Дві строчки рукописного тексту та короткий підпис під ними в екземплярі заповіту на ім`я [PERSON] , виготовленому па спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК 202219, який посвідчено 30.05.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Е.М., реєстровий № 1886 /а.с. 193 том 2/, виконані гр.. [PERSON] . Підпис у графі «Підпис» в екземплярі заповіту на ім`я [PERSON] , виготовленому на спеціальному бланку нотаріальних дій ВЕК № 202219, який посвідчено 30.05.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Е.М., реєстровий № 1886 /а.с. 193 том 2/, виконаний гр.. [PERSON] . Підпис, що зроблено 30.05.2007 в реєстрі нотаріальних дій, що зберігається в конторі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Селезпьової Г.М., виконаний гр.. [PERSON] » (т. 2, а.с. 212-217). У зв`язку з тим, що даний висновок експертами було зазначено як «проект», за клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про отримання передбаченого законом висновку експертизи, судом направлено на адресу Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України матеріали цивільної справи № 1512/2-597/11 для доопрацювання в частині документу «Проект висновку експерта за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи» № 171/272/16-32 від 12.03.2016 року. В результаті чого, експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України було виправлено зазначену вище описку та 09 квітня 2019 року до канцелярії суду надійшов документ під назвою «Висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 271/272/16-32 від 12.03.2016 року», який за своїм змістом аналогічний документу під назвою: «Проект висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 171/272/16-32 від 12.03.2016 року» (т. 4, а.с. 76-88). Слід зазначити, що істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, в ході розгляду справи не встановлено, оскільки відповідно до п. 4.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 27.07.2015 року № 1350/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.07.2015 року за № 915/27360) передбачено, що у разі коли призначена первинна, додаткова, повторна або комплексна експертиза за процесом дослідження чи наданими об`єктами не є такою по суті, керівник експертної установи організовує проведення відповідної експертизи, а у вступній частині висновку зазначаються мотиви зміни її процесуального визначення відповідно до законодавства. Отже безпідставними є твердження сторони Позивача відносно того, що експерт всупереч вимогами чинного законодавства самостійно провів додаткову експертизу замість повторної. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом. Даючи правову оцінку Висновку експерта № 1297 судово-почеркознавчої експертизи, складеного 05.09.2015 року судовим експертом Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України та Висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 271/272/16-32 від 12.03.2016 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України суд зазначає, що первинна експертиза була проведена без оригіналів документів, які витребувались у приватного нотаріуса, які підлягали обов`язковому дослідженню, а саме: другого примірнику заповіту [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченого 20.05.2007 року, за реєстровим № 1886; ксерокопії першої сторінки паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] [NUMBER] ; та реєстру нотаріальних дій за 30.05.2007 року щодо реєстрації заповіту [PERSON] з її підписом. Натомість як потворна судово-почеркознавча експертиза була виконана експертами вже за наявності оригіналів вказаних документів, я також оригіналів інших документів в тому числі: паспорту [PERSON] серії [NUMBER] ; трудової книжки [PERSON] від 09.08.1950 року та оригіналу вкладишу до трудової книжки від 01.12.1963 року, оригіналу заяви, складеної [PERSON] до пенсійного фону від 01.09.2005 року; заповіту складеного [PERSON] на бланку ВЕС № 829189, посвідченого 19.12.2006 року; квитанцій від 01.04.2005 року, 05.05.2005 року, 28.11.2005 року, 12.12.2005 року; картки зі зразками підписів та відтиску печатки від 10.12.1992 року, заяви про надання трьохкімнатної квартири та зобов`язання від 27.12.1998 року. Таким чином при ухваленні рішення суд бере за основу в якості належного доказу Висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 271/272/16-32 від 12.03.2016 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, оскільки його було виконано з урахуванням документів які підлягали обов`язковому дослідженню. Отже, під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивачів відносно того, що [PERSON] не підписувала заповіту від 30 травня 2007 року. Не доведені й доводи позивачів щодо того, що [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій при укладанні заповіту, з огляду на таке. Так, у вищезгаданому Висновку № 102/17 судово-медичної експертизи складеного 21 вересня 2017 року експертами Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України», експерти дійшли підсумків, що об`єктивних медичних даних, які б дозволили судити про «стан мозкової діяльності та діяльності нервової, психічної та рухової системи організму [PERSON] на момент 30.05.2007 року» у наданій медичній документації не міститься. А відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 60, складеного 28.01.2019 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи: [PERSON] на момент укладання заповіту (30.05.2007р.) страждала на Органічне ураження головного мозку, судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) із психоорганічним синдромом (шифр по МЮС-10: F07.9). За своїм психічним станом на цей період, [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Стаття 1233 Цивільного кодексу України передбачає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Стаття 1234 Цивільного кодексу України передбачає, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Суд не вбачає підстав не брати до уваги як належний доказ висновок судово-психіатричного експерта № 60 складеного 28.01.2019 року щодо психічного стану заповідача на час складання заповіту від 30 травня 2007 року, оскільки, досліджуючи стан [PERSON] , комісія вивчала стан заповідача за медичними документами. Крім того, експертний висновок узгоджується з іншими письмовими доказами, зібраними у справі, до того ж приватний нотаріус ОМНО Селезньова Галина Миколаївна, яка посвідчувала спірний заповіт, у своїх поясненнях вказувала, що під час складання заповіту [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Стороною позивача в судовому засіданні не надано доказів того, що при складанні заповіту спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки, як було зазначено вище, при складанні заповіту її дієздатність перевірено. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що волевиявлення заповідача [PERSON] було вільним і відповідало її волі, що було відображено в заповіті від 30 травня 2007 року, який був досліджений судовими експертами, позивачем не доведено протилежного. Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства. Крім того, зазначене вище підтвердили допитані у судовому засіданні свідки, а саме: [PERSON] ; [PERSON] , стажист нотаріуса; [PERSON] . Відтак, враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для визнання заповіту від 30.05.2007 недійсним, а тому приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] , [PERSON] у задоволенні позову в цій частині. Не підлягають задоволенню вимоги позивачів щодо зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні права власності та користування на житло та вселення їх у квартиру [ADDRESS] . В першу чергу слід зазначити, що не зрозумілими є вимоги позивачів про усунення перешкод у здійсненні права власності, так як вони не є власниками спірної квартири. Разом з тим, судом встановлено, що дійсно позивачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 2885 від 07.10.2010 року (т. 1, а.с. 26). Проте, матеріали справи містять докази непроживання позивачів у даній квартирі, що підтверджуються актами, складеним сусідами та паспортисткою, підпис яких засвідчено начальником дільниці № 5 КП «ЖКС Вузівський» Кучерявого В. В . (т. 1, а.с. 58, 59) та показами свідків. За правилами ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. На день розгляду справи спірна квартира зареєстрована за відповідачем [PERSON] , з якою позивачі не ведуть спільного господарства, з 2010 року між [PERSON] та її сестрою [PERSON] загострилися відносини саме з приводу квартири [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до ст. 13 ч. 3 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона позивач не надала суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме: не надано доказів того, що відповідач [PERSON] чинить їм перешкоди у вселенні в квартиру [ADDRESS] . Також не надано допустимих доказів того, що відповідач змінила замки вхідних дверей спірної квартири та всіляко чинить перешкоди позивачам у праві користування вказаним житлом. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні та вселення також задоволенню не підлягають через їх недоведеність. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягаює стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] судовий збір у розмірі 51 гривня (за вимогу немайнового характеру), з урахуванням норм ЗУ «Про державне мито», який наразі втратив чинність.

Outcome: partial