Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 17\~293,92 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 25.10.2014 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 4\~405,25 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складають між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. При укладанні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін в формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом процентів, комісії за користування кредитом та інших витрат. Відповідно до п.1.1.3.2.11 Умов і правил банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків Клієнта, в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якій іншій заборгованості, яка виникла у клієнта зважаючи невиконаних зобов`язань перед банком. Банк свої зобов`язання за Договором та Угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором та уклав з відповідачем угоду про реструктуризацію заборгованості за кредитом. Відповідач своєчасно не надавала банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, процентами, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 11.11.2019 року має заборгованість у розмірі 17\~293,92 грн., яка складається з наступного: 4\~198,02 грн. - заборгованість за кредитом; 3\~860,67 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 9\~235,23 грн. - заборгованість за пенею, яку просить стягнути з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст.\~274\~ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 січня 2020 року відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Не погодившись з позовом, у порядку ст. 178 ЦПК України, відповідач подала відзив на позовну заяву, до змісту якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за безпідставністю, застосувавши строк позовної давності. У судове засідання представник позивача не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Судом встановлено, що з метою отримання банківських послуг 25.10.2014 року [PERSON] звернулася до\~Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»,\~з яким уклала Генеральну угоду № б/н, згідно умов якої отримала кредит у розмірі 4\~405,25 грн. на строк 24 місяців, з 25.10.2014 року по 31.10.2016 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди, у разі порушення позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день по зобов`язаннях строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення заборгованості за кредитом, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 775,87 грн. Відповідно до п. 2.8. Генеральної угоди, при порушенні позичальником зобов`язань з повернення кредиту, позичальник сплачує банку пеню. Пунктом 2.9. Генеральної угоди передбачено, що розмір процентної ставки за кредитом може змінюватися залежно від змін облікової ставки НБУ. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складають між відповідачем та банком кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача. Додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи Приватбанку були чинними на час подання відповідачем заяви про приєднання до них, отже відповідач ознайомлений саме з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, які додані позивачем до позовної заяви, та погодився з ними.\~Доказів, того, що відповідач був ознайомлений з іншими Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, або що на момент укладення договору діяли інші Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи Приватбанку, суду не надано. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 11.11.2019 року має заборгованість у розмірі 17\~293,92 грн., яка складається з наступного: 4\~198,02 грн. - заборгованість за кредитом; 3\~860,67 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 9\~235,23 грн. - заборгованість за пенею. З виписки по рахунку [PERSON] вбачається, що відповідач користувалася кредитною карткою, отримувала кредитні кошти та періодично вносила грошові суми на погашення кредиту, тобто фактично виконувала умови договору. В останнє [PERSON] внесла грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором 04.09.2015 року у розмірі 500,00 грн. Відповідач порушує питання про застосування строків позовної давності, так як виконувати зобов`язання за договором вона припинила у жовтні 2015 року, а позивач звернувся з позовом лише у грудні 2019 року. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Позивач звернувся до суду з позовом 04.12.2019 року, який було направлено поштою 29.11.2019 року. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу. Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання черговими платежами впродовж строку кредитування, то перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Таким чином, за наведених умов, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та відповідають висновкам Верховного Суду України, зокрема, викладеним у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування строків позовної давності, перебіг яких розпочався з жовтня 2015 року, тоді як банк звернувся до суду з позовом лише у листопада 2019 року, тобто з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed