Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинького районного суду Київської області з позовом до [PERSON], Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Управління Держзеамгенства у Києво-Святошинському районі Київської області, Хотівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, зобов'язання скасувати його державну реєстрацію та витребування майна з чужого незаконного володіння. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 03 березня 2005 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0762 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала Позивачу на праві приватної власності, що підтверджується копією договору дарування земельної ділянки, зареєстрованому в реєстрі за № 1055 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. від 03.03.2005 року. У липні 2006 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], третя особа: Хотівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Зважаючи на те, що договір дарування земельної ділянки від 03.03.2005 року суперечив вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема у момент його вчинення сторонами не було додержано вимог ст. 55 Закону України «Про землеустрій» та Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації, зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку та інших нормативних актів, оскільки при укладенні договору дарування не було розроблено проект землеустрою, а межі земельної ділянки не погоджувались з [PERSON], остання звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з зустрічним позовом до [PERSON], треті особи: управління земельних ресурсів Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON], приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Федотова О.В., про визнання договору дарування земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.03.2009року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Хотівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою було відмовлено, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: управління земельних ресурсів Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON], приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Федотова О.В., про визнання договору дарування земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним задоволено та визнано вищезазначений договір дарування недійсним та скасовано державний акт на право приватної власності на землю від 17.03.2005 року за кадастровим номером [NUMBER], що виданий на ім'я [PERSON]. Вищезазначене рішення було залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09.07.2009 року. В подальшому [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON], Управління Держзеагенства у Києво-Святошинському районі Київської області Київської області про визнання права власності на земельну ділянку. Розглянувши вищезазначений спір, рішенням Києво-Святошинського районного Київської області від 03.06.2015 року було визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0762 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за кадастровим номером [NUMBER], цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Дане рішення набрало законної сили 02.07.2015 року. 18.08.2015 року представником Позивача до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS] 31.08.2015 року державним реєстратором прав не нерухоме майно [PERSON] було розглянуто вищевказану заяву та винесено рішення № 24033338, яким відмовлено у державній реєстрації права власності на вищезазначену земельну ділянку, оскільки відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на заявлену до реєстрації земельну ділянку зареєстровано за іншою особою. 21.10.2015 року Позивач звернулась до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області з метою отримання інформації стосовно того, на кого зареєстрована спірна земельна ділянка, на що отримала інформаційну довідку № 46056531 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, відповідно до якої земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER], площею 0,1216 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), дата реєстрації 09.06.2015 року, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: 39034310, виданий 13.06.2015 року, видавник: Реєстраційна служба Києво-Святошинського району Київської області, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер: 22022830від 12.06.2015 року, форма власності приватна, власник [PERSON] (син [PERSON]). Позивач зазначила, що оскільки [PERSON] зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку 09.06.2015 року, тобто після визнання права власності на неї за [PERSON], то Відповідач володіє спірною земельною ділянкою без належної правової підстави. Більш того, останній незаконно, на думку Позивача, об'єднав власну земельну ділянку із спірною земельною ділянкою. Позивач просила суд визнати недійсним свідоцтво про право власності серія та номер 39034310 на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1216 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка зареєстрована на [PERSON]; зобов'язати Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1216 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка зареєстрована на [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22022830; витребувати із незаконного володіння та користування [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1216 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на користь [PERSON]. 10.03.2016 року представником Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України були подані письмові заперечення проти позову [PERSON] за вх. № 6475, відповідно до яких зазначено, що позовна вимога, заявлена до Департаменту є необґрунтованою та безпідставною, оскільки у разі задоволення позову в частині визнання недійсним (скасування) свідоцтва про право власності на земельну ділянку, на підставі зазначеного рішення суду вноситься запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме мано щодо скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON]. Більш того, Департаментом державної реєстрації Міністерства юстиції України жодним чином не порушено прав та законних інтересів Позивача, а тому заявлені до нього вимоги є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню. Також представником Департаменту було звернено увагу суду на те, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15.05.2015 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори м. Києва Ричок Р.М. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.05.2015 року серія та номер НАН 434229 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 21331723 та внесено записи про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] за [PERSON]. Після чого, 09.06.2015 року [PERSON] звернувся до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на новосформовану земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], яка утворилась в результаті об'єднання земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER]. За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.06.2016 року № 22022997, у зв'язку з чим було видано свідоцтво про право власності. Проаналізувавши норми наказу Міністерства юстиції України від 15.12.2015 року № 2586/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.12.2015 року за № 1568/28013 «Про впорядкування відносин з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», представник співвідповідача зазначив, що на момент розгляду цивільної справи Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України не виступає органом державної реєстрації прав та не здійснює реєстраційні дії. Представник Департаменту просив суд відмовити у задоволенні цивільного позову [PERSON] в частині позовних вимог до Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України у повному обсязі. В судовому засіданні [PERSON] подав письмові заперечення проти позову, відповідно до яких зазначив про безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представники Позивача просили суд задовольнити позов у повному обсязі. [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник Департаментом державної реєстрації Міністерства юстиції України просив суд відмовити в частині позовних вимог до Департаменту. Інші учасники процесу в судове засідання не з'явись, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Статтею 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 03 березня 2005 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0762 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала Позивачу на праві приватної власності, що підтверджується копією договору дарування земельної ділянки, зареєстрованому в реєстрі за № 1055 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. від 03.03.2005 року. У липні 2006 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], третя особа: Хотівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Зважаючи на те, що договір дарування земельної ділянки від 03.03.2005 року суперечив вимогам ст. 203 ЦК України, зокрема у момент його вчинення сторонами не було додержано вимог ст. 55 Закону України «Про землеустрій» та Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації, зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку та інших нормативних актів, оскільки при укладенні договору дарування не було розроблено проект землеустрою, а межі земельної ділянки не погоджувались з [PERSON], остання звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з зустрічним позовом до [PERSON], треті особи: управління земельних ресурсів Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON], приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Федотова О.В., про визнання договору дарування земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.03.2009року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Хотівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою було відмовлено, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: управління земельних ресурсів Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON], приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Федотова О.В., про визнання договору дарування земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним задоволено та визнано вищезазначений договір дарування недійсним та скасовано державний акт на право приватної власності на землю від 17.03.2005 року за кадастровим номером [NUMBER], що виданий на ім'я [PERSON]. Вищезазначене рішення було залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09.07.2009 року. В подальшому [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON], Управління Держзеагенства у Києво-Святошинському районі Київської області Київської області про визнання права власності на земельну ділянку. Розглянувши вищезазначений спір, рішенням Києво-Святошинського районного Київської області від 03.06.2015 року було визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0762 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за кадастровим номером [NUMBER], цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 09.02.2016 року було скасовано вищезазначене рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.06.2015 року, провадження у справі було закрито. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15.05.2015 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори м. Києва Ричок Р.М. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.05.2015 року серія та номер НАН 434229 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 21331723 та внесено записи про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] за [PERSON]. Після чого, 09.06.2015 року [PERSON] звернувся до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на новосформовану земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], яка утворилась в результаті об'єднання земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER]. За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.06.2016 року № 22022997, у зв'язку з чим було видано свідоцтво про право власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону встановлено, що обов'язковій державні реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органі, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме; підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Частина 1 ст. 18 вищезазначеного Закону (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин) передбачені випадки видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно. Відповідно до пп.3 п. 37 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року (чинного на час спірних правовідносин) документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом. Як вбачається із матеріалів цивільної справи підставою видачі свідоцтва про право власності на частину спірної земельну ділянку послугувало свідоцтво про право на спадщину, яке на момент розгляду даної справи не визнано недійсним. По суті, суд позбавлений можливості скасувати свідоцтво про право власності на зазначену в позовній заяві земельну ділянку, оскільки не скасована підстава набуття права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно. Відповідно до ст. 79 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Виходячи з нормативного визначення земельної ділянки, її межі - є однією з індивідуальних ознак земельної ділянки як об'єкта права власності, що виділяє її з поміж однорідних об'єктів. Відповідно до статті 27 Закону України «Про Державний земельний кадастр», у разі поділу або об'єднання земельних ділянок запис про державну реєстрацію земельної ділянки та кадастровий номер земельної ділянки скасовуються, а Поземельна книга на таку земельну ділянку закривається. Слід зазначити, що земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], свідоцтво про право власності на яку просить скасувати Позивач та витребувати із володіння [PERSON] сформована за рахунок об'єднання земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER]. При чому, як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] ніколи не належала [PERSON], оскільки була отримана спадкодавцем ([PERSON]) на підставі рішення 21 сесії 24 скликання Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 22.07.2005 року. Крім того, як вбачається із копії відповіді сільського голови Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на адвокатський запит від 04.03.2016 року за № 203, рішення щодо виділення земельної ділянки в розмірі 0,0762 га в [ADDRESS] сільською радою не приймалось, заяв про виділення даної ділянки [PERSON] не надходило. Враховуючи, що судовим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.03.2009 року було визнано недійсним договір дарування земельної ділянки розміром 762 кв.м., тобто лише частини земельної ділянки, яка є предметом спору в даній справі, більш того право власності на яку за [PERSON] так і не було визнано (ухвалою Апеляційного суду Київської області рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області про визнання права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0762 га було скасовано, провадження у справі закрито), підстави видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку не були скасовані у передбаченому законодавством порядку, спірна земельна ділянка є новосформованою, шляхом об'єднання земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] (земельна ділянка з даним кадастровим номером взагалі ніколи не належала [PERSON]), суд не знаходить підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності серія та номер 39034310 на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1216 га. Оскільки суд не знаходить підстав для визнання недійсним вищезазначеного свідоцтва, то відсутні й підстави для задоволення вимог щодо зобов'язання Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України скасувати державну реєстрацію права власності на вищезазначену земельну ділянку та витребування її з володіння та користування [PERSON], як похідних вимог від первісної вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва. Крім того, судом також досліджено посилання Позивача на п. 19, 20 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 387 ЦК України, які не можуть бути взяті до уваги в даній справі у зв'язку з огляду на наступне. Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначається як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі. В даному випадку [PERSON] не є власником саме спірної земельної ділянки, яка утворена шляхом об'єднання двох земельних ділянок, у зв'язку з чим остання позбавлена права просити суд, застосовуючи передбачений законодавством механізм захисту права (віндикаційний позов), витребувати із володіння та користування [PERSON] вищезазначене нерухоме майно . У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. На підставі ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 79 Земельного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про Державний земельний кадастр», п. 37 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року, ст. ст. 4, 5, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та

Outcome: dismissed