Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

У жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б.н. від 23.09.2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п.9.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Згідно п.6.6. Умов надання банківських послуг - у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту( у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідно до п.8.6. Умов надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми позову. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору і таким чином свої зобов'язання перед банком не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.08.2013 року має заборгованість - 37201,73 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом в сумі 11859,18 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 20914,72 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 2180,13 грн.; штрафів в сумі 500,00 грн. - (фіксована частина) та в сумі 1747,70 грн. - (відсоткова складова). Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором (а.с.2-5). Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2014 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.66-70). В апеляційній скарзі (а.с.73-77) ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки: - сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності стосовно виконання умов договору, встановивши строк дії договору, що рівний строку дії картрахунку, що не заборонено ст.259 ЦПК України; - відповідачем не заявлялось клопотання про застосування позовної давності, а тому судом не вірно застосовано ст.267 ЦК України; - відповідач по сьогоднішній день користується грошима банку, а тому термін дії договору не припиняється, що судом не було встановлено; - цивільним законодавством передбачено, що визнання боргу перериває позовну давність у цивільних правовідносинах, на які вона поширюється, а тому суд безпідставно не прийняв до уваги те, що відповідачем 08.08.2011 року було здійснено погашення заборгованості по кредитному договору в розмірі 500,00 грн., що перериває строк позовної давності до 08.08.2014 року. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що позивач звернувся до суду до суд з пропуском строку позовної давності. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно з договором № б.н. від 23.09.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 7000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.10-11). Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 31.08.2013 року розмір заборгованості з кредиту є незмінним в сумі 11859,18 грн. з 28.04.2009 року (а.с.6-9). З огляду на це право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з тіла кредиту виникає у банку з 28 квітня 2009 року, а відповідно до цього передбачений ч.1 ст.256 ЦК України трирічний строк позовної давності, тобто строк звернення банку до суду з позовом про захист свого порушеного права, спливає 28 квітня 2012 року. З цього часу відсутні підстави для нарахування відсотків на залишок кредиту, щодо якого сплив строк позовної давності. Відповідно з ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Тому відсутні підстави для стягнення штрафу, щодо якого строк позовної давності передбачений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України в один рік. Банк звернувся до суду з позовом до відповідача 07 жовтня 2013 року (а.с.2-5). Отже на час звернення банку до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредиту та штрафів строк позовної давності сплив. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається зі справи, в суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с.59-59). Банк з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності до суду не звертався та на поважні причини пропуску строку не посилався. З огляду на це підстав для скасування рішення суду першої інстанції про відмову у позові банку про стягнення заборгованості з повернення залишку кредиту немає. Тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в цій частині. Разом з тим, згідно з ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 31.08.2013 року розмір заборгованості з процентів становить 20914,72 грн. (а.с.6-9). За період часу з моменту отримання кредиту та до звернення з позовом до суду відповідачем здійснені платежі по сплаті процентів 09.12.2008 року в сумі 65,66 грн., 23.04.2009 року в сумі 100,00 грн., 28.04.2009 року в сумі 199,28 грн., 13.05.2009 року в сумі 100,00 грн., 18.06.2009 року в сумі 200,00 грн., 08.07.2009 року в сумі 200,00 грн., 02.09.2009 року в сумі 300,00 грн., 22.04.2010 року в сумі 200,00 грн., 06.12.2010 року в сумі 500,00 грн., 05.07.2011 року в сумі 1000,00 грн., 08.08.2011 року в сумі 500,00 грн. Після 08 серпня 2011 року відповідач платежів з оплати процентів не здійснювала, а тому з цього часу у банку виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по сплаті процентів. І такий позов поданий банком 07 жовтня 2013 року, тобто в межах строку позовної давності (а.с.2-5). З огляду на це рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові банку про стягнення заборгованості з процентів підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині. Позовні вимоги банку в частині стягнення процентів підлягають задоволенню частково в сумі 15419,96 грн. з наступних підстав. Як зазначено вище строк позовної давності про стягнення заборгованості з повернення залишку кредиту сплив 28 квітня 2012 року. Тому вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, нараховані на залишок заборгованості, підлягають задоволенню лише в розмірі станом на 28 квітня 2012 року, оскільки після спливу строку давності щодо стягнення залишку кредиту відсутні підстави для нарахування процентів за користування цим залишком кредиту. Згідно з розрахунком, наданим банком, розмір заборгованості з оплати процентів станом на 28 квітня 2012 року становить 15419,96 грн. (а.с.6-9). З огляду на це колегія суддів вважає, що в іншій частині в задоволенні поову банку про стягнення процентів за користування кредитом слід відмовити. У зв'язку з викладеним і

Outcome: partial