Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним вище позовом. Заяву мотивувала тим, що з 22 травня 2006 року до 02.01.2014 року працювала у ТОВ «Карпатський горизонт» (далі Відповідач) на посаді бухгалтера. 02 січня 2014 року Відповідач видав наказ № 1 про звільнення її з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважає наказ незаконним, оскільки перебуваючи у відпустці з 02.12.2013 р. вона 06.12.2013 р. подала заяву на ім'я директора ТОВ «Карпатський горизонт» про звільнення з роботи за власним бажанням з 26.12.2013 року відповідно до ст. 38 КЗпП України. Посилаючись на зазначені обставини та на порушення вимог трудового законодавства допущені Відповідачем по відношенню до неї, які виявлені Територіальною державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області, що їй Відповідачем не вручено на руки наказу про звільнення та не видано трудової книжки, не проведено повного розрахунку при звільненні та не виплачено заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки і що порушення Відповідачем її трудових прав призвело до моральних страждань та переживань, то просила суд змінити формулювання причини звільнення з роботи із ТОВ «Карпатський горизонт» із «звільнення за прогул без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнена з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України», і дату звільнення з «02 січня 2014 року» на день набрання рішенням законної сили, стягнути з Відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за жовтень - листопад 2013 р. у розмірі 3000 грн., та за час відпустки з 02.12.2013 р. по 26.12.2013 р. у розмірі 1216,80 грн., компенсацію за невикористані відпустки за період часу з 2011-2012 р.р., 2012-2013 р.р. , а також 12 днів відпустки за період часу роботи з 23.05.2013 р. по 30.11.2013 р. на загальну суму 3042 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.12.2013 р. по 05.12.2014 р. у розмірі 16090,48 грн., моральну шкоду у сумі 20000 грн., та зобов'язати Відповідача повернути їй трудову книжку. В суді позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю. Представники Відповідача позов заперечили. Свідок [PERSON] пояснив в суді, що ним під час перевірки Відповідача у лютому та березні 2014 року були виявлені порушення трудового законодавства по відношенню до [PERSON] про що складені приписи та протоколи і Відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУпАП. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона в кінці 2013 року та на початку 2014 року працювала у Відповідача на посаді бухгалтера та бачила на підприємстві трудову книжку [PERSON] і що ця книжка зберігалася у сейфі вмісті з іншими трудовими книжками працівників підприємства. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], перевіривши та оцінивши докази в справі суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення з наступних підстав і мотивів. Відповідно до ст.ст. 10 ,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно абз. 1 ст. 83 цього Кодексу у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 238 цього Кодексу при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 88 цього Кодексу працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Як убачається із встановлених судом обставин справи, що 22 травня 2006 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду бухгалтера у ТОВ «Карпатський горизонт». 29.11.2013 р. [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про надання їй відпустки за пророблений період 2008-2009 р.р. тривалістю 24 календарних днів з 02.12.2013 р. (а.с. 75). 06.12.2013 р. [PERSON] звернулася до Відповідача із заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням у зв'язку з сімейними обставинами (по догляду за 2-х річною дитиною), з 26.12.2013 р. (а.с. 12). Наявність на утриманні у [PERSON] малолітньої дитини підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] (а.с. 13). 02 січня 2014 року Відповідач видає наказ № 1 про звільнення [PERSON] з 02.01.2014 р. за здійснений прогул без поважних причин (була відсутня на роботі більше 3-х годин) на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, зокрема за те, що з 26.12.2013 року не появлялась на роботі. Дане звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України є незаконним, оскільки Відповідач порушив вимоги ст. 38 КЗпП України і повинен був звільнити [PERSON] з 26.12.2013 року на підставі ст. 38 КЗпП України відповідно до її письмової заяви від 06.12.2013 року. Позивачка [PERSON] після відпустки у кінці грудня 2013 року та на початку січня 2014 року приходила на підприємство за розрахунком та за трудовою книжкою, однак Відповідач ні трудову книжку їй не віддав, ні повного розрахунку з нею не провів, ні копії наказу про звільнення їй не вручив. 21.03.2014 року Міжгірським районним судом у справі № 302/299/14-п винесено постанову про накладення адмінстягнення на директора ТзОВ «Карпатський горизонт» [PERSON], якого визнано винним за ст. 41 ч. 1 КУпАП і піддано штрафу на суму 850 грн. Штраф сплачено, постанова набрала законної сили. Згідно даної постанови [PERSON] не забезпечив при звільненні з роботи з 26.12.2013 р. працівниці [PERSON] виплату всіх сум належних їй при звільненні в день звільнення (заробітної плати за жовтень-грудень 2013 р., компенсації за невикористану частину відпустки, не забезпечив видачу належно заповненої трудової книжки [PERSON] у день звільнення і не провів з нею розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України, при звільненні з роботи працівника не забезпечив виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки), чим порушив вимоги ст.ст. 47, 83, 116 КЗпП України та ст. 41 ч. 1 КУпАП. Отже обставини, встановлені у вищезазначеній адміністративній справі згідно постанови райсуду від 21.03.2014 р. не доказуються в даній цивільній справі відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України і суд приходить до висновку, що вимоги позивачки [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі за жовтень-листопад 2013 р. у розмірі 3000 грн., заборгованості по заробітній платі за час відпустки з 02.12.2013 р. по 26.12.2013 р. у розмірі 1216,80 грн., компенсацію за невикористані відпустки за період часу: 2011-2012 р.р.; 2012-2013 р.р. та за 12 днів відпустки за період часу роботи з 23.05.2013 по 30.11.2013 р. на загальну суму 3042 грн. та зобов'язання Відповідача повернути [PERSON] трудову книжку ґрунтується на законних підставах і підлягають до повного задоволення, оскільки є доведеними належними доказами. Оскільки Відповідачем не вручено [PERSON] копії наказу про її звільнення та не видано на руки її трудову книжку у день звільнення ні по теперішній час, то правомірною і такою, що підлягає до задоволення її вимога про стягнення з Відповідача на її корись середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.12.2013 р. по 05.12.2014 року у розмірі 16090,48 грн. Суми заборгованості по заробітній платі, відпускні, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які зазначені позивачем у позовних вимогах є обчислені останнім правильно і підлягають до стягнення з відрахуванням у фонди та обов'язкові податкові платежі. Суд констатує, що Відповідачем належними доказами не спростовано вимоги позивача по сумам заборгованості, не подано жодних розрахунків по заборгованості, оскільки таким взагалі не визнаються вимоги позивача [PERSON] Суд вважає, що вимога позивача про зміну формулювання причини звільнення її з роботи із ТОВ «Карпатський горизонт» із «звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнена з роботи за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України» є правомірною, узгоджується з вимогами ст. 38 КЗпП України і доведена належними доказами. Натомість дата звільнення, вказана позивачкою з «02 січня 2014 року» на день набрання рішенням законної сили є хибною і до задоволення не підлягає, оскільки відповідно до чинного законодавства, зокрема ст. 38 КЗпП України такою датою повинно бути 26 грудня 2013 року (дата, яку вказала у своїй заяві саме [PERSON]). Вимога позивачки про стягнення з Відповідача моральної шкоди на суму 20000 гривень підлягає до часткового задоволення, оскільки в судовому засіданні ні позивач ні його представник не навели чітких і конкретних критеріїв із яких вони визначали суму спричиненої моральної шкоди, натомість позивачка є приватним підприємцем, отримує нерегулярні доходи. Беручи до уваги, що Відповідач більше року не видає позивачці трудову книжку і не провів з такою повний розрахунок, виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості суд вважає стягнути з Відповідача моральну шкоду в сумі 2000 гривень. Суд відхиляє доводи та клопотання Відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки таке суперечить вимогам ст.ст. 233, 238 КЗпП України. Суд відхиляє доводи Відповідача про відсутність трудової книжки [PERSON] на підприємстві ТОВ «Карпатський горизонт», оскільки таке спростовується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та копією трудової книжки, яка міститься в матеріалах перевірки ТДІ зПП у Закарпатській області в адміністративній справі № 302/299/14-п. Суд відхиляє доводи Відповідача про відсутність заборгованості Відповідача перед позивачкою з посиланням на відомості про нарахування та виплату заробітної плати, оскільки таке спростоване матеріалами перевірки інспектором ТДІ зПП у Закарпатській області, поясненням [PERSON] та постановою про накладення адмінстягнення від 21.03.2014 р. винесену Міжгірським райсудом по справі № 302/299/14-п. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за подачу позову до суду, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з Відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за позовні вимоги майнового і немайнового характеру.

Outcome: partial