Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

У грудні 2016 року позивач ТОВ «АВТОПАРКІНГ-СЕРВІС 1» звернувся з вказаним позовом до відповідача [PERSON] з вимогами про стягнення 15 297,45 грн., з яких: 11 300 грн. заборгованості, 2 031,19 грн. - неустойки (пені), 297,56 грн. 3% річних та 1 668,70 грн. інфляційних втрат за договором надання послуг по зберіганню транспортного засобу на автостоянці № 15-11-33-3/ЛУ7Б від 15.11.2012. Після отримання відомостей від компетентного органу щодо зареєстрованого у передбаченому законом порядку місця проживання відповідача, ухвалою судді у справі відкрито провадження /а. с. 20/. Від відповідача у червні 2017 року надійшли заперечення на позов, у яких останній зазначає, що нарахована позивачем сума основного боргу у розмірі 7 500 грн. була сплачена ще у грудні 2016 року, до звернення позивача з даним позовом до суду, а сума основного боргу у розмірі 2 500 грн. була сплачена у червні 2017 року під час подання заяви до позивача про розірвання договору. Враховуючи викладене, у відповідача залишилося 1 300 грн. заборгованості за надані у листопаді 2013 року послуги, до яких відповідач просить застосувати строк позовної давності. Посилаючись на встановлену ст. 258 Цивільного кодексу України позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 2031 грн. пені. При цьому відповідач зауважує, що наданий позивачем розрахунок передбачених ст. 625 ЦК України сум 3 % річних та інфляційних втрат є помилковим та необґрунтованим, позовна заява не містить жодної формули розрахунку та періоду часу, за який розраховувалися 3 % річних та інфляційних втрат. Окрім того, до розрахунку не включено періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці. Враховуючи викладене, відповідач просить застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення неоплаченої суми основного боргу, пені, 3 % річних, інфляційних втрат та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі /а. с. 38-41/. В свою чергу, у червні 2017 року позивачем подано заяву про зменшення (уточнення) розміру позовних вимог, відповідно до яких останній, враховуючи часткову оплату основного боргу відповідачем, просить стягнути з відповідача 1300 грн. заборгованості, 2616,70 грн. пені, 357,34 грн. 3% річних та 2120,60 грн. інфляційних втрат /а. с. 56/. Відповідно до положень ч. 2 ст. 31 ЦПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Враховуючи, що заява позивача про зменшення (уточнення) розміру позовних вимог по своїй суті є і заявою про зміну підстав позову (оскільки у доданому до неї розрахунку суми заборгованості станом на 21.06.2017 містяться вимоги про стягнення сум пені, інфляційних втрат та 3 % річних за додатковий період з січня 2017 року по червень 2017 року, в той час як у розрахунку, доданому до позовної заяви, позивач вказував період з листопада 2013 року по грудень 2016 року) та беручи до уваги, що на момент подання заяви про зменшення позовних вимог розгляд справи ще не почався, суд приймає відповідну заяву до розгляду /а. с. 77, 78/. 07.09.2017, у судовому засіданні представник позивача подав суду письмові пояснення на заперечення проти позову, у яких зазначив, що у розрахунку сума основного боргу у розмірі 1300 грн. нарахована не за листопад 2013 року, а за грудень 2013 року. За твердженням позивача, за листопад 2013 року відповідач розрахувався 05.12.2013, за січень 2014 року - 12.01.2014, а плату за грудень відповідачем не сплачено, що також підтверджується витягом Касової книги автостоянки, доданим до пояснень /а. с. 61, 62-64/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з положеннями процесуального закону, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визнаються малозначними і розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження, як передбачено ч. ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України. Встановивши, що ціна позову становить 6241 грн. 68 коп., тобто менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та врахувавши пункти 1-8 частини 3 статті 274 ЦПК України, при вирішенні питання визначення порядку розгляду позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у спрощеному порядку за участі сторін (їх представників). У судове засідання сторони не з'явилися, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце розгляду справи, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач (виконавець) та відповідач (замовник) 15.11.2012 уклали договір надання послуг по зберіганню транспортного засобу на автостоянці № 15-11-33-3/ЛУ7Б, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується надавати послуги по зберіганню транспортного засобу замовника не території підземної автостоянки за адресою: бул. Лесі Українки, 7-Б у Печерському районі м. Києва, відповідно до вимог «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Постановою КМУ від 22.01.1996 № 115, а замовник - сплачувати виконавцю плату за отримані послуги на умовах, визначених договором /а. с. 7-8/. Відповідно до п. 2.2.3 договору, замовник зобов'язаний своєчасно сплачувати вартість послуг виконавця відповідно до умов 3 розділу цього договору, а у випадку затримки оплати - сплачувати виконавцю неустойку на умовах п. 4.4. договору. Згідно з п. 3.1. договору, оплата послуг виконавця проводиться за місяць надання послуг, незалежно від кількості днів користування замовником послугами виконавця в цьому місяці, крім випадків передбачених умовами п.п. 2.1.7, 2.1.8, 2.1.4 договору. Пунктом 3.2. договору передбачено, що на момент його укладення вартість послуг, які надаються виконавцем на умовах цього договору, становить 1 300 грн. на місяць, без ПДВ, та може бути змінена з ініціативи виконавця за погодженням із замовником таких змін. Відповідно до п. 3.3. договору, оплата здійснюється замовником у національній валюті України в касу, або на розрахунковий рахунок не пізніше 05-го числа поточного місяця. Пунктом 4.4. договору передбачено, що при несвоєчасному, пізніше 2-х діб, внесенні оплати замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення. Відповідно до п. 6.1 договору, останній складений на строк 3 місяці з 15.11.2012 по 14.02.2013 включно, оформлений у 2-х примірниках, що мають однакову юридичну силу по одному для кожної зі сторін. Згідно з п.п. 6.2, 6.3 договору будь-яка з його сторін має право дострокового розірвання договору з обов'язковою умовою виконання п. 2.1.7, 2.1.8 та 2.2.4 договору. У разі відсутності письмової заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору, за одну добу до закінчення строку його дії, дія цього договору буде щоразу продовжуватись на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, та на строк 3 місяці, без обмеження кількості пролонгацій. Відповідно до п. 6.3. договору, усі зміни та доповнення до договору дійсні з моменту їх письмового узгодження замовником і виконавцем у вигляді додаткової угоди до договору. Судом встановлено, що протягом строку дії договору мало місце підвищення вартості надання послуг, а саме: з 01.08.2014 - до 1600 грн., з 01.01.2015 - до 2500 грн. При цьому враховуючи оплату наданих послуг відповідачем, що підтверджується розрахунком сум заборгованості позивача та чеками відповідача, суд дійшов висновку, що відповідач погодився на надання послуг за відповідними цінами шляхом їх оплати. Проаналізувавши заяву про зменшення (уточнення) розміру позовних вимог, суд встановив, що позивач просить стягнути з відповідача 1300 грн. заборгованості, 2616,70 грн. пені (за період з грудня 2015 року по червень 2017 року), 357,34 грн. 3 % річних (за період з листопада 2013 року по червень 2017 року) та 2120,60 грн. інфляційних втрат (за період з листопада 2013 року по травень 2017 року). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 3.3. договору, оплата здійснюється замовником у національній валюті України в касу, або на розрахунковий рахунок не пізніше 05-го числа поточного місяця. Судом встановлено, а відповідачем не заперечується, що останній не оплатив надані позивачем послуги за листопад 2013 року у розмірі 1300 грн., що є порушенням умов договору. Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до вимог у цій частині. За приписами статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи викладене та беручи до уваги положення п. 3.3. договору, відповідно до якого оплата здійснюється замовником у національній валюті України в касу, або на розрахунковий рахунок не пізніше 05-го числа поточного місяця, замовник (позивач) міг дізнатися та дізнався про порушення свого права в частині відсутності оплати наданих послуг за листопад 2013 року 06.11.2013. При цьому, до моменту звернення з даним позовом щодо вимоги про стягнення 1 300 грн. за листопад 2013 року сплинув строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, оскільки останній день трирічного строку позовної давності припадав на 06.11.2016, в той час як з даним позовом позивач звернувся лише у грудні 2016 року. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, оскільки позивач міг дізнатися та дізнався про порушення свого права в частині відсутності оплати наданих послуг за листопад 2013 року 06.11.2013, проте з позовом про стягнення зазначеної суми заборгованості звернувся лише у грудні 2016 року, приймаючи до уваги, що останній день трирічного строку позовної давності припадав на 06.11.2016, а відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності стосовно цієї вимоги, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 1300 грн. основного боргу за листопад 2013 року, у зв'язку з пропуском строку позовної давності. При цьому суд відхиляє доводи позивача про те, що визначена у розрахунку сума основного боргу у розмірі 1 300 грн. нарахована не за листопад 2013 року, а за грудень 2013 року, оскільки з наданих копій витягу Касової книги автостоянки вбачається, що відповідач розраховувався за послуги починаючи з серпня 2014 року до березня 2015 року. Проте у копіях вказаного витягу відсутні дані про здійснення розрахунків відповідачем за період до серпня 2014 року, а позивачем у розрахунку суми заборгованості відсутні дані за оплату послуг саме за листопад 2013 року. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з абзацом 1 ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пунктом 4.4. укладеного між сторонами договору передбачено, що при несвоєчасному, пізніше 2-х діб, внесенні оплати замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення. З заяви про зменшення (уточнення) розміру позовних вимог вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача 2616,70 грн. пені (за період з грудня 2015 року по червень 2017 року). При цьому позивачем не додано доказів прострочення оплати послуг відповідачем за вказаний період, а з наданих копій витягу Касової книги вбачається лише розрахунок відповідача за послуги з серпня 2014 року по березень 2015 року. Проте у матеріалах справи містяться чеки про часткову оплату відповідачем послуг у розмірі 5000 грн. та 2500 грн. від 16.12.2016 та 2500 грн. від 15.06.2017 /а. с. 84-86/. Оскільки договором не встановлено черговості погашення грошових вимог, а позивачем не надано відповідного розрахунку, який би підтверджував за який період сплачувався той чи інший платіж, суд проаналізувавши наданий розрахунок сум заборгованості станом на 21.06.2017 вважає, що послуги за квітень 2016 року, червень та листопад 2016 року були оплачені відповідачем 16.12.2016, а послуги за грудень 2016 року - 15.06.2017. Враховуючи положення п. 4.4 договору, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми пені за квітень, червень, листопад та грудень 2016 року, суд встановив, що вони підлягають задоволенню, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 218,52 грн. пені за несвоєчасну оплату послуг за квітень місяць 2016 року, 182,79 грн. пені за червень місяць 2016 року, 202,52 грн. пені за листопад місяць 2016 року та 90,37 грн. пені за грудень місяць 2016 року, всього - 694,20 грн. пені. При цьому, оскільки зазначені вимоги знаходяться у межах строку позовної давності, встановленого ст. 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки, суд відхиляє клопотання відповідача про застосування до них строку позовної давності. Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів несвоєчасної оплати відповідачем наданих послуг за інші періоди, визначені у розрахунку суми заборгованості станом на 21.06.2017, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за відповідні періоди. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданих позивачем копій витягу Касової книги вбачається, що відповідачем послуги за серпень 2014 року у сумі 1 600 грн. оплачені 08.09.2014, за вересень 2014 року у сумі 1 600 грн. - 03.10.2014, за жовтень 2014 року - 10.11.2014, за листопад та грудень 2014 року у сумі 3 200 грн. - 11.12.2014, за січень 2015 року у сумі 2 500 грн. - 27.01.2015, за лютий 2015 року у сумі 2 500 грн. - 09.02.2015, за квітень 2015 року у сумі 2 500 грн. - 14.04.2015, за березень 2015 року у сумі 2 500 грн. - 16.03.2015. Крім цього, як було зазначено, суд проаналізувавши наданий розрахунок сум заборгованості станом на 21.06.2017 вважає, що послуги за квітень 2016 року, червень та листопад 2016 року були оплачені відповідачем 16.12.2016, а послуги за грудень 2016 року - 15.06.2017. Враховуючи викладене, за вказані вище періоди відповідачем було порушено строки оплати за надані послуги, у зв'язку з чим, перевіривши правильність розрахунку заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3 % річних, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача: 7,39 грн. 3 % річних та 23,20 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за серпень 2014 року; 7,15 грн. 3 % річних та 84,10 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за вересень 2014 року; 7,39 грн. 3 % річних та 69,60 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за жовтень 2014 року; 7,15 грн. 3 % річних та 55,10 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за листопад 2014 року; 3,31 грн. 3 % річних та 39 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за грудень 2014 року; 3,31 грн. 3 % річних та 40,30 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за січень 2015; 2,99 грн. 3 % річних та 68,90 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за лютий 2015 року; 3,31 грн. 3 % річних та 140,40 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за березень 2015 року; 3,21 грн. 3 % річних та 182 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за квітень 2015 року; 15,53 грн. 3 % річних та 220,50 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за квітень 2016 року; 15,53 грн. 3 % річних за порушення строків оплати наданих послуг за червень 2016 року; 21,70 грн. 3 % річних та 158,40 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за листопад 2014 року; 9,68 грн. 3 % річних та 34,20 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг за грудень 2016 року, а всього - 107,65 грн. 3 % річних та 1115,70 грн. інфляційних втрат. Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів несвоєчасної оплати відповідачем наданих послуг за інші періоди, визначені у розрахунку суми заборгованості станом на 21.06.2017, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за відповідні періоди. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною 7 статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 413,26 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial