Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-14 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно із розпискою від 11.09.2011 року відповідач [PERSON] взяв в борг 815000 доларів США, що складає 21329470, 14 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 13.12.2016 року у позивача [PERSON] на будівництво житла житлового будинку за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, пров. Сімферопольський, буд. 24, та зобовязався їх повернути до 11.09.2016 року, при цьому відповідачем [PERSON] власноручно була написана розписка 11.09.2011 року. На теперішній час [PERSON] зазначену суму боргу не повернув, жодних виплат не здійснював. Згідно із Свідоцтвом про право власності від 22.11.2013 року [PERSON] набув на своє імя у власність житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, розташований за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24. Також зазначає, що 19.02.1993 року між відповідачами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції, запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу №130 від 19.02.1993року. Оскільки зазначений житловий будинок з господарськими будівлями був збудований в період їхнього перебування у шлюбних відносинах, то зазначене майно є спільним майном подружжя, більш того воно використовується в інтересах сімї. Наголошує, що власних доходів у відповідачів було недостатньо для будівництва власного житла, а тому завдяки отриманим у позику коштам згідно із розпискою від 11.09.2011 року [PERSON] побудував житло для родини. Позивач вважає, що боргове зобовязання [PERSON] має бути визнане спільним боргом подружжя. Оскільки борг залишається не повернутим, позивач звертається до суду за захистом своїх прав та просить суд: 1) визнати борг у розмірі 815000 доларів США, що складає 21329470 грн. 14 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 13.12.2016 року, що виник у [PERSON] перед [PERSON] за розпискою від 11.09.2011 року, спільним боргом подружжя [PERSON] та [PERSON]; 2) стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по ? суми боргу, що виникла за розпискою від 11.09.2011 року у розмірі 407500 доларів США 00 центів, що складає 10664735 грн. 07 коп. за офіційним курсом Національного банку України станом на 13.12.2016 року; 3) вирішити питання про розподіл судових витрат. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] [PERSON] В. Ф., [PERSON] підтримали позов та просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про визнання позову, просив судовий розгляд проводити за його відсутності, а також наголосив, що згідно із власноруч підписаною розпискою від 11.09.2011 року він взяв борг у розмірі 815000 доларів США у [PERSON] на будівництво житла житлового будинку за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, пров. Сімферопольський, буд. 24, та зобовязався повернути їх до 11.09.2016 року. Отримані кошти були використані разом з дружиною [PERSON] на будівництво та оздоблення житлового будинку з усіма господарськими будівлями по вказаній адресі. З частини коштів ними були зроблені вклади (відкриті депозити) у банківських установах ні імя дружини [PERSON] та доньки [PERSON], по закінченню строків та поверненню вкладів з накопиченими відсотками, зазначені суми також витрачалися на оздоблення нерухомого майна та придбання рухомих речей. Оскільки власних коштів було недостатньо для будівництва вказаного будинку, ним бралися кошти в борг також і від інших осіб. У 2013 році було зареєстровано на його імя житловий будинок загальною вартістю близько 2 млн. доларів США, при цьому будинок був збудований в період перебування у шлюбних відносинах з [PERSON], а тому є спільним майном подружжя. 07.07.2015 року ним було подаровано вказаний житловий будинок та чотири земельні ділянки доньці [PERSON], а вже 19.02.2016 року дочка передарувала вказане майно [PERSON], що вказує на те, що зазначене майно використане в інтересах сім'ї. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов також визнав, не заперечував проти його задоволення. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] І. О., [PERSON] заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. У письмових запереченнях представник [PERSON] зокрема наголошує, що [PERSON] має всі підстави вважати, що насправді договору позики між її чоловіком та [PERSON] не укладалося, а розписка підписала «заднім числом» з метою незаконного заволодіння її майном. Не зрозумілим залишається факт, звідки ж у [PERSON] взялись такі кошти, які він нібито позичив [PERSON] Згідно звіту, складеного ТОВ «ТСТ ЕКСПЕРТ», вартість житлового будинку у с. Високий становить 1261700 грн., що навіть близько не еквівалентно 815000 доларів США. [PERSON] є давнім другом сім'ї, йому було відомо про завершення будівництва, однак з 2013 року він не заявляв вимоги щодо передачі цього будинку йому в іпотеку у якості забезпечення виконання зобовязань за договором позики у відповідності до умов, викладених у розписці. Окрім того, [PERSON] та його дружина самі брали в борг у [PERSON] значну суму грошових коштів у липні 2015 року під заставу нерухомого майна. [PERSON] приймала безпосередню участю у проектуванні та будівництві житлового комплексу у с. Високий, тому їй відомо, що для цього використовувалися не позичені у [PERSON] кошти, а ті, які походили з інших джерел, у тому числі від продажу належних їй дорогоцінних прикрас. До того ж, перед початком будівництва житлового будинку подружжям було відчужене належне їм майно, та у розпорядженні подружжя було досить коштів, аби побудувати житловий будинок та не існувало потреби у їх запозиченні. Наголошує на факті змови між [PERSON] та [PERSON], та укладенні між ними фіктивного договору позики, з приводу чого уже порушено кримінальну справу. Розписка складена дише для того, аби незаконним чином примусити відповідача [PERSON] сплатити [PERSON] значну суму грошових коштів. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, 11.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, предметом якого згідно пункту 1 є грошові кошти у розмірі 815000 (вісімсот п'ятнадцять тисяч) доларів США, з цільовим призначенням на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями (за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24). На протязі року з дня реєстрації побудованого будинку на своє імя, як слідує з пункту 2 даного договору, [PERSON] зобовязується укласти договір іпотеки з [PERSON] в забезпечення належного виконання зобовязань за даною розпискою. Вказану суму [PERSON] отримав строком на 5 років та зобовязався повернути борг до 11 вересня 2016 року (п. 3). На випадок невиконання [PERSON] умов пункту 2 договору, або неповернення в указаний строк суми боргу, [PERSON] зобовязується в рахунок повного погашення вказаного боргу передати у власність [PERSON] побудований житловий будинок з усіма господарськими будівлями (за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24) незалежно від ринкової вартості побудованого домоволодіння за вказаною адресою, що склалася на день такого передання (а. с. 5). Сторонами не заперечувався факт перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі з 19.02.1993 року, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, а тому даний факт не підлягає підтвердженню. Тобто, на час укладення договору позики від 11.09.2011 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Пунктом 3 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обовязковим для виконання сторонами. У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63 цс13 (постанова від 18 березня 2013 року), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік маєправо на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. При цьому частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на укладення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в цих інтересах(висновки Верховного Суду України, викладені у постановах №6-55цс13 від 19 червня 2013 року, №6-163цс12 від 20 лютого 2013 року, №6-88цс12 від 12 вересня 2012 року). Згідно з частиною другою статті 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. На підтвердження отримання позики позичальником - відповідачем [PERSON] за цим позовом, позикодавцю - позивачу [PERSON] видана розписка від 11.09.2011 року про отримання позики, оригінал якої знаходиться у позивача. Оцінюючи надані суду докази, а саме розписку про отримання позики, яка складена та підписана 11.09.2011 року відповідачем [PERSON] та яка за своїм змістом має цільовий характер, суд виходить з того, що вказаний письмовий доказ є належним та допустимим підтвердженням обставин виконання позивачем умов договору позики від 11.09.2011 року та отримання відповідачем [PERSON] від позивача позики. Згідно із Свідоцтвом про право власності від 22.11.2013 року [PERSON] набув на своє імя у власність житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, розташований за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24 (а. с. 13). Предметом договору дарування від 07.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №441, згідно якого батько [PERSON] безоплатно передав у власність дочці [PERSON] житловий будинок, є - житловий будинок літ. «А-2», зо знаходиться за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24. При цьому, зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельних ділянках загальною площею 0, 0760 га (кадастровий номер 6325156700:00:009:0139) та площею 0, 1073 (кадастровий номер 6325156700:00:009:0104) складається із літ. «А-2» - житловий будинок, житловою площею 104, 70 кв. м., загальною площею 349, 40 кв. м., з такими господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», «В», більярдна літ. «Г», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», «К1», огорожа №1-4 (а. с. 14). Відповідно до даного договору дарування від 07.07.2015 року дарувальник ([PERSON]) відчужує нерухоме майно за згодою дружини [PERSON], що підтверджується відповідною заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 06.07.2015 року за реєстровим №435. Згідно звіту з оцінки майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих на земельних ділянках за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24, станом на 25.05.2017 року ринкова вартість домоволодіння становить 52682400, 00 грн. (а. с. 90-98). Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим обєктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України. У договорі позики від 11.09.2011 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] вбачається його цільове призначення - будівництво житлового будинку з господарськими будівлями (за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24). В судовому засіданні достеменно встановлено поясненнями представника відповідача [PERSON] та письмовими пояснення самого відповідача [PERSON], що саме за рахунок грошових коштів, які були отримані відповідачем [PERSON] у позику за договором цільової позики від 11.09.2011 року, було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: Харківська обл., Харківський р-н., смт. Високий, провулок Сімферопольський, будинок 24. Доказів, які б підтверджували наявність у подружжя інших коштів, крім позики, та витрачання саме їх на будівництво будинку, сторонами справи суду не надано, матеріали справи їх також не містять. Навпаки ж, факт недостатності у відповідачів власних доходів для будівництва вищевказаного будинку підтверджений відповіддю Центральної обєднаної Державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 21.06.2017 року за №1534/20-30-08-01-27 стосовно отриманих доходів відповідачами за період з 01.01.1998 року по 31.12.2016 року, яка надійшла на виконання ухвали суду про витребування доказів від 02.06.2017 року (а. с. 76-80). Доказів про доходи відповідачів з 19.02.1993 року, тобто з моменту реєстрації шлюбу до 01.01.1998 року, до моменту повідомленої податковим органом інформації, адже накопичення інформації про доходи платників податків в центральній базі даних державного реєстру фізичних осіб платників податків та інших обовязкових платежів здійснюється з 1 кварталу 1998 року, суду також не надано. Твердження представника відповідача [PERSON] про наявність у розпорядженні подружжя достатніх коштів, аби побудувати житловий будинок та відсутності потреби у їх запозиченні суд вважає сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року. Самим представником відповідача [PERSON] наголошено на факті існування боргових зобовязань [PERSON] перед ПАТ «[PERSON] Ворота», що також підтверджує неспроможність останнього за власні кошти побудувати вищевказаний будинок. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Посилання представника відповідача [PERSON] про відсутність фінансової можливості у позивача [PERSON] надати позику у такому розмірі є неспроможними, оскільки як встановлено під час судового розгляду, дружина позивача [PERSON] [PERSON] у 2007 році відчужила квартиру за №203, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 32-Б, за ціною 2500000 грн., що еквівалентно 500000 (пяток тисяч) доларів США по курсу НБУ, що підтверджує відповідний договір (а. с. 101), окрім того вона є фізичною особою-підприємцем, що підтверджують звіти субєкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за 2002-2004 рр., де у графі «Обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний квартал» вказані суми: 496600, 00 грн., 257000, 00 грн., 145000, 00 грн. (а. с. 104-106). Суд наголошує, що статтею 204 Цивільного кодексу України визначена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 2 статті 65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір позики від 11.09.2011 року не був визнаний судом недійсним, а тому є таким,що породжує юридичні права та обов'язки учасників правовідносин; посилання представника відповідача [PERSON] на його сумнівну правову природу та відсутність згоди як дружини на укладення такого договору не може бути підставою для відмови у позові. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16 зазначено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Суд також вважає, що обізнаність другого з подружжя про джерела надходження коштів і їх подальше використання на потреби сім'ї за його мовчазної згоди повинні розцінюватись як схвалення таких дій того з подружжя, який уклав договір і використав отримане за ним в інтересах сім'ї, і, відповідно, повинно бути підставою для виникнення спільного майнового обов'язку Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що договір укладався в інтересах сім'ї, а тому суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, натомість доводи представника відповідача [PERSON] спростовані, а також враховуючи факт визнання позову відповідачем [PERSON], який безпосередньо є стороною договору позики, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Субєктивні доводи представника відповідача [PERSON] про факт змови між [PERSON] та [PERSON], та укладення між ними фіктивного договору позики, жодним чином не підтверджені, а тому суд їх відхиляє. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу підлягає задоволенню.

Outcome: approved