Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний [PERSON]» про стягнення процентів за договором банківського вкладу. В обґрунтування позову зазначав, що 18 січня 2013 року між ним та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено договір банківського вкладу «Зростаючий» №514730/2013 на суму 1 000 грн., строком на 18 місяців (до 18 липня 2014 року) та з виплатою 24 % річних. Загальна сума вкладу, яку вніс позивач за цим договором дорівнює 176\~085 грн. По закінченню строку дії договору позивач звернувся до відповідача із заявою про відмову у пролонгації договору та повернення коштів, однак суму вкладу не отримав. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2014 року стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь [PERSON] грошові кошти за рахунком на вимогу у розмірі 141 085 грн. Враховуючи, що за період з 18 липня 2014 року по 06 жовтня 2014 року банком не нараховувались проценти на суму невиплаченого по закінчення строку дії договору суму вкладу у розмірі 24% річних, виходячи з умов п. 1.15 договору, [PERSON] просив суд стягнути їх з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 серпня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь [PERSON] відсотки за договором банківського вкладу «Зростаючий» № 514730/2013 від 18 січня 2013 року за період з 18 липня 2014 року по 06 жовтня 2014 року у розмірі 8 522 грн. 40 коп. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.09.2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 серпня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В ході нового розгляду цивільної справи, 06.02.2017 року, [PERSON] збільшив свої позовні вимоги шляхом подання письмової заяви, копія якої направлена відповідачу рекомендованою кореспонденцією. В обґрунтування заяви про збільшення позовних вимог позивач посилався на те, що не дивлячись на ухвалення 06.10.2014 року рішення суду про стягнення суми вкладу у розмірі 141 085 грн., в повному обсязі вклад йому було повернуто лише 13.02.2015 року, а тому позивач вважає, що [PERSON] повинен був виплатити йому відсотки у розмірі 24% річних, починаючи з моменту закінчення строку дії договору банківського вкладу по день його фактичного повернення. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний [PERSON]» на його користь відсотки за договором банківського вкладу «Зростаючий» № 514730/2013 від 18.01.2013 року за період з 18.07.2014 року по 13.02.2015 року у розмірі 13\~022 грн. 40 коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, які викладені у позовній заяві. Крім того, у судовому засіданні зазначив, що на його думку застосуванню у вказані цивільній справі підлягають правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України, які були діючими на час ухвалення судом першої інстанції попереднього рішення, а зміна правової позиції Верховного Суду України в подальшому, на що послався у своїй ухвалі Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справи не повинна впливати на обсяг Представник ПАТ «Всеукраїнський акціонерний [PERSON]», який приймав участь у судовому засіданні 07.04.2017 року в режимі відеоконференції, проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що зобовязання за договором банківського вкладу перед позивачем виконанні у повному обсязі. Після оголошення у судовому засіданні перерви за клопотанням представника відповідача, він в наступне судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Проте, до суду надійшли письмові заперечення проти позовних вимог, в яких представник Банку просив суд відмовити у задоволенні позову. Враховуючи те, що представник відповідача при новому розгляді справи тривалий час до судових засідань не зявлявся, як і не зявився на останнє судове засідання у цій справі, неодноразово подавав суду заяви про розгляд справи у відсутність представника ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», суд з урахуванням розумних строків розгляду цивільних справ, прийшов до висновку про можливість закінчити судовий розгляд справи у відсутність представника відповідача, оскільки суд вважає в повному обсязі забезпеченими його права на своєчасне повідомлення про розгляд справи судом та надання суду доказів на підтвердження заперечень проти позовних вимог. Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, 18.01.2013 року [PERSON] уклав з ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» договір банківського вкладу «Зростаючий» № 514730/2013 відповідно до п. 1.2. якого [PERSON] відкрив вкладний рахунок на вимогу № 26200070401968. Відповідно до п.1.1. Договору предметом Договору є розміщення Вкладником в Банку строкового вкладу на умовах депозитного продукту «Зростаючий» в національній валюті України строком на 18 місяців з дня укладення Договору з виплатою процентів по закінченні строку дії Вкладу. Відповідно до п. п. 1.3., 1.5 Договору сума початкового вкладу - 1000 грн., стандартна ставка за Вкладом становить 24 процентів. Відповідно до п. 1.7. Договору дата вимоги Вкладником вкладу - 18 липня 2014 року. За період з 18.01.2013 року по 18.07.2014 року за вказаним вище договором [PERSON] поповнено вклад на загальну суму 176 085, 00 грн., які були зараховані на рахунок № 26200070401968. 08.07.2014 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про відмову від пролонгації договору вкладу і просив відповідача відповідно до договорів виплатити йому грошові кошти у повному обсязі у день закінчення строку дії договору - 18.07.2014 року. 18.07.2014 року [PERSON] були виплачені відсотки за договором банківського вкладу станом на 18.07.2014 року у розмірі 41930, 68 грн. Проте, грошові кошти, які [PERSON] вносилися як вклад, отримані ним не були, у звязку із чим він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому депозитні кошти. 23.07.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором банківського вкладу. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2014 року з ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» на користь [PERSON]П стягнуто за рахунком на вимогу 141 085 грн. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд у рішенні встановив, у строк, передбачений договором 18.07.2014 року, позивачу не було виплачено за договором банківського вкладу всю суму внесених на депозит грошових коштів і заборгованість Банку станом на день ухвалення рішення, 06.10.2014 року, становить 141 085 грн. Після ухвалення судового рішення сума невиплаченого вкладу [PERSON] поверталася частинами, і фактично була повернута 13.02.2015 року, що підтверджується заявами на видачу готівки та випискою руху коштів по рахунку, які долучені до матеріалів справи (Т. 1 а.с. 103-108, Т. 2 а.с. 205-216). Позовні вимоги [PERSON] зводяться до стягнення відсотків за період з моменту закінчення строку дії договору, тобто з 18.07.2014 року, по момент фактичного розрахунку повернення суми вкладу, 13.02.2015 року, у розмірі 24% річних, що є стандартною ставкою за вкладом, яка передбачена умовами договору банківського вкладу «Зростаючий» № 514730/2013 від 18.01.2013 року. Разом з тим, скасовуючи у цій справі попереднє судове рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 28.09.2016 року зазначив, що закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. При цьому згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Однак задовольняючи позов судами попередніх інстанцій було неправильно застосовано положення ч. 1 ст. 1058 та ст. 1061 ЦК України у спірних правовідносинах, а тому є помилковим висновок суду, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором, оскільки судами не враховано, що договором банківського вкладу не визначено розмір ставки процентів за користування депозитом у разі закінчення терміну його дії та неналежного виконання грошового зобов'язання за ним. Суди безпідставно не застосували норму ст. 1070 ЦК України та не врахували, що з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1891цс15. Відповідно до ч. 4 ст. 358 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Доводи позивача щодо необхідності застосування судом правової позиції, яка викладена у постановах Верховного Суду України від 29.05.2013 року, 25.12.2013 року, 28.01.2015 року, які діяли на час його звернення до суду із зазначеним позовом, суд вважає безпідставними, оскільки чинним законодавством не передбачено дію правових позицій у часі, і на момент вирішення справи судом існує правова позиція щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини другої статті 1070 ЦК України, викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року, на яку послався суд касаційної інстанції скасовуючи попереднє судове рішення з направленням справи на новий судовий розгляд. Крім того, зі змісту вказаної постанови Верховного Суду України вбачається, що нею усувалися розбіжності у застосуванні ч. 2 ст. 1070 ЦК України між судовим рішенням касаційної інстанції, відносно якого подавалася заява Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в інтересах Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2014 року та правовою позицією Верховного Суду України, яка була вже викладена у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15. Враховуючи викладені обставини, суд при розгляді зазначеної справи зобовязаний прийняти до уваги позицію Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену в ухвалі від 26.09.2016 року по цій справі та застосувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року, яка діє на час розгляду справи судом першої інстанції. Як встановлено судом зі змісту укладеного 18.01.2013 року між сторонами справи договору, його умови не визначають розмір процентів, які сплачуються Банком в разі закінчення строку дії договору банківського вкладу та неналежного виконання грошового зобовязання за таким договором, а тому в даному випадку суд повинен застосовувати відсотки у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. З метою повного та всебічного розгляду цивільної справи, зясування питання щодо розміру відсотків, які звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу, суд 02.02.2017 року витребував у [PERSON] Банку України та відповідача по справі ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» інформацію яка саме процентна ставка зазвичай сплачується банками за вкладом на вимогу, якщо умовами договору не передбачено розмір процентів. Проте, від [PERSON] Банку України суд отримав лист від 09.02.2017 року № 18-0006/10626, який належної інформації не містив. ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», яке є відповідачем у цій справі, взагалі проігноровано направлений на їх адресу запит суду. Ухвалою суду від 01.03.2017 року витребувано у Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», у Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію [PERSON] та у [PERSON] Банку України інформацію про те, який розмір процентної ставки зазвичай сплачувався та сплачується банком за вкладом на вимогу у період з 18.07.2014 року по 01.07.2017 року, а також докази, які підтверджують вказаний розмір процентів. Між тим, на виконання ухвали суду [PERSON] України листом від 23.03.2014 року № 18-0006/21733 надав відповідь, що для отримання інформації щодо розміру процентної ставки по вкладам суд має право звернутися до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк». Проте, ні ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», ні Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON], отримавши ухвалу суду про витребування доказів, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, відповідні докази суду не подали, про причини їх не подання суд не повідомили, у звязку з чим 24.03.2017 року суд повторно направив на адресу вказаних осіб ухвалу суду про витребування доказів, але, отримавши повторно ухвалу суду, жодної формації суд так і не отримав. У судовому засіданні 07.04.2017 року, яке за клопотанням представника відповідача проводилося у режимі відеоконференції із Деснянським районним судом м. Києва, представник ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON] також не зміг надати суду пояснення щодо розміру відсотків, який зазвичай сплачуються банком за вкладом на вимогу. Більш того, у судовому засіданні встановлено, що представники ПАТ «ВіЕйБі Банк» взагалі не орієнтуються у предметі заявлених до них позовних вимог, і це не дивлячись на те, що всю судову кореспонденцію відповідач отримував протягом усього часу розгляду справи, і що зазначена справа знаходиться в провадженні судів з грудня 2014 року і попередні судові рішення були скасовані за касаційною скаргою саме представника відповідача. Направлені до суду заперечення щодо позовних вимог [PERSON], які отримані судом 14.04.2017 року, також свідчать про необізнаність представників відповідача про предмет та підстави заявленого позову, оскільки стосуються заперечень щодо позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції за ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно вимог ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи викладені обставини, висновки і мотиви, з яких скасовані попередні судові рішення у цій справі, а також зважаючи на те, що позивач наполягав саме на стягненні відсотків за період з 18.07.2014 року по 13.02.2015 року у розмірі, який передбачено умовами договору банківського вкладу - 24% річних, а відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову суду не навів, незважаючи на витребування судом доказів у цій справі щодо розміру процентної ставки, яка зазвичай сплачувалася та сплачується банком за вкладом на вимогу, таких доказів суду не надав, суд доходить що висновку, що права та інтереси [PERSON] підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача за вказаний вище період на його користь відсотків у розмірі облікової ставки [PERSON] Банку України, що відповідає принципам справедливості та виваженості, а також п. 3.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління [PERSON] Банку України від 03.12.2003 року № 516, відповідно до якого банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу (депозиту) у розмірі, який установлюється в договорі банківського вкладу (депозиту), а Якщо договором не встановлений розмір процентів, то банк зобов'язаний виплатити їх в розмірі облікової ставки [PERSON] банку України. Судом встановлено, що дія договору банківського вкладу припинена 18.07.2014 року, проте, сума вкладу позивачу за цим договором виплачувалася частинами, а в повному обсязі була повернута лише 13.02.2015 року. Згідно постанов НБУ № 417 від 15.07.2014 року, № 719 від 12.11.2014 року та № 81 від 04.02.2015 року, у період з моменту закінчення строку дії договору - 18.07.2015 року по 12.11.2014 року діяла ставка НБУ 12,5 % річних, у період з 13.11.2014 року по 05.02.2015 року 14 % річних, а з 06.02.2015 року по 13.02.2015 року (день повернення суми вкладу) 19,5 % річних. За результатами розрахунку суми відсотків, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи із періодичного часткового повернення суми банківського вкладу у період з 18.07.2014 року по 13.02.2015 року, в результаті чого сума вкладу, яка залишалася на рахунку банку зменшувалася, та розміру облікової ставки НБУ, яка діяла упродовж цього строку, до стягнення з ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» підлягає сума 6\~981 грн. 03 коп., у звязку з чим суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Що стосується доводів, викладених у запереченнях на позов, з приводу того, що позов не підлягає задоволенню оскільки [PERSON] знаходиться на стадії ліквідації, то вони, на думку суду, є безпідставними та необґрунтованими, з тих підстав, що позовні вимоги про стягнення відсотків заявлені за період з 18.07.2014 року по 13.02.2015 року, а банківську ліцензію було відкликано та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» постановою Правління НБУ від 19.03.2015 року, тобто після виникнення спірних правовідносин. Інші заперечення проти позовних вимог взагалі не стосуються предмету та підстав заявлених [PERSON] позовних вимог, а тому і не оцінюються судом. У відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. З урахуванням системного аналізу цієї норми Закону та норми ст. 88 ЦПК України, зазначене слід розуміти так, що особи, які звільнені від сплати судового збору при поданні окремих позовів, та певні категорії осіб незалежно від категорії позову звільняються не лише від сплати судового збору за подання позову, але й від участі у розподілі судових витрат. Тому, судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial