Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, суми процентів, інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних. В обґрунтування позову зазначив, що 26 березня 2019 року до нього звернувся [PERSON] із проханням позичити йому 30 000 грн., на що позивач погодився за умови повернення вказаної суми позики 02 вересня 2019 року з процентами у розмірі 10 000 грн., тобто всього 40 000 грн. На підтвердження укладення вказаного усного договору позики та його умов відповідачем була надана власноруч складена розписка, оригінал якої знаходиться у позивача. [PERSON] вказав, що зазначеним договором позики між позивачем та відповідачем встановлено фіксований розмір процентів за користування позикою - 10 000 грн., що становить 33,33 % від розміру позики. Крім того, договором визначено, що проценти мають бути виплачені одночасно із поверненням суми позики, тобто до 02 вересня 2019 року. Проте, позичальник не виконав грошові зобов`язання за договорами, борг у визначений строк не сплатив, в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Посилаючись на викладене, [PERSON] просив позов задовольнити, стягнути з відповідача грошові кошти за договорами позики від 26 березня 2019 року у розмірі 30000 грн. а також суми процентів у розмірі 10 000 грн., інфляційного збільшення боргу - 1206,58 грн. та трьох процентів річних у сумі 102,722 грн., а всього - 42 295,29 грн., а також стягнути на його користь сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн., та витрати, пов`язані з розглядом справи (на професійну правничу допомогу), які становлять 2000 грн. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 11 вересня 2020 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач в судовому засідання просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Надав заперечення на позов та додаткові пояснення. Вказав, що реально гроші в борг не отримував, а розписка, долучена до матеріалів справи, є лише зразком отриманим у нотаріальний конторі з матою укладення законного договору. Проте, реально договір розписки між ним та позивачем укладено не було, а проект розписки від 26 березня 2019 року не підтверджує факт передання йому позивачем грошових коштів. Зазначив, що всупереч ч.1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного факту. Просив врахувати висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Матеріалами справи встановлено, що 26 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження якого відповідачем було надано розписку про те, що він «занімає тридцять тисяч гривень 26 березня 2019 року у [PERSON] та зобов`язується повернути кошти сорок тисяч гривень 02 вересня 2019 року ». Оригінал розписки від 26 березня 2019 року долучено до матеріалів справи (а.с. 27 ). Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. У відповідності до ч. ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Дослідивши зміст боргової розписки від 26 березня 2019 року, судом встановлено, що вона відповідає змісту ст. 1047 ЦК України, та є документом, який боржник [PERSON] видав кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і засвідчуючи факт отримання від кредитора грошової суми у розмірі 30 000 грн. Суд критично ставиться до заперечень [PERSON] , який, в свою чергу, ніяких доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, і про які зазначено у оригіналі розписки, не надав. Будь-яких інших доказів того, що розписка від 26 березня 2019 року є проектом розписки суду не надано. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що в розписка свідчить тільки про наміри отримання грошових коштів. Суд відхиляє доводи відповідача і в тій частині, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі ним коштів, оскільки вказане повністю спростовується змістом оригіналу розписки, текст якої чіткій, не є суперечливим чи таким, що можна тлумачити із іншого боку. Як вже зазначалося, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Натомість, вказана розписка містить зазначення, що « [PERSON] занімає тридцять тисяч гривень» та «зобов`язується віддати» кошти. Зміст розписки підтверджує факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг, а також ним встановлено й обов`язок повернути грошові кошти. Посилання відповідача на постанову Верховного Суду України від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18 є необґрунтованим, оскільки у даній справі встановлені інші фактичні обставини. Отже, в силу ст. 1049 ЦК України, [PERSON] , як позичальник, зобов`язаний повернути позикодавцеві - [PERSON] позику - грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, тобто 30 000 грн., та у строки, що встановлені розпискою. Однак, відповідач [PERSON] свого обов`язку не виконав, не повернув грошові кошти за відповідним договором позики, що підтверджується наявністю оригіналу розписки, яка долучена до матеріалів позову, а отже враховуючи зазначене позовні вимоги в частині стягнення позики в розмірі 30 000 грн. є доведеними та підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги в частині стягнення процентів за користування позикою 10000 грн. суд зазначає наступне. В позовній заяві позивач вказує, що договором позики встановлено фіксований розмір процентів за користування позикою - 10000 грн., що становить 33,33% від розміру позики. Крім того, договором визначено, що проценти мають бути визначені одночасно з повернення суми позики, тобто 02 вересня 2019 року. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, саме на позивача покладено обов`язок доказування виникнення зобов`язань та порушення відповідачем умов договору. Однак позивач, усупереч вимог ч.3 ст.12, ч. 2 ст. 43 та ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтування своїх позовних вимог, в частині стягнення процентів за користування позикою 10 000 грн., оскільки змістом розписки від 26 березня 2019 року неможливо підтвердити той факт, що договором позики встановлено фіксований розмір процентів за користування позикою, оскільки в ній міститься послання на обов`язок повернути 40 000 грн., проте встановити, що різниця між взятими у борг 30 000 грн. та коштами, які зобов`язався повернути відповідач у сумі 40 000 грн., є саме процентами за користування позикою, не є можливим. У зв`язку з чим, оскільки позивач, усупереч вимог ч.3 ст.12, ч. 2 ст. 43 та ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтування своїх позовних вимог щодо стягнення процентів за користування позикою у розмірі 10000 грн., а тому суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] в цій частині. Щодо позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Положення ст. 625 ЦК України, застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях. Після прийняття судом рішення про стягнення коштів, грошове зобов`язання боржника не припинилось, оскільки кредитор реально грошові кошти не отримав. Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, згідно ст. 625 ЦК України. Приймаючи до уваги, що сума боргу відповідачем не повернута, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з нього інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних є правомірними. Судом перевірено надані [PERSON] розрахунки трьох процентів річних та інфляційного збільшення боргу та встановлено, що їх здійснено з врахуванням суми боргу, яка становить 40000 грн., з чим суд не погоджується, оскільки розмір простроченої суми становить 30 000 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 1719,87 грн., а саме: -інфляційні втрати за договором позики від 26 березня 2019 року, за період з вересня 2019 року по липень 2020 року, становлять 816,60 грн.; -три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 26 березня 2019 року, за період з 03 вересня 2019 року по 03 вересня 2020 року, становлять 903,27 грн. Сукупність наведених доказів, наданих позивачем та їх належна оцінка дають суду підстави для часткового задоволення заявлених позивачем вимог щодо стягнення боргу, інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних 31 719,87 грн. Крім того, суд вирішує питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно платіжного доручення позивачем при пред`явленні позову до суду було сплачений судовий збір у розмірі 840, 80 грн.(а. с. 2). Як передбачено ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем понесено судові витрати, пов`язані з правовою (правничою) допомогою в розмірі 2000 грн., які підтверджено Договором про надання правової допомоги від 03 вересня 2020 року та актом наданих послуг від 03 вересня 2020 року, укладених між адвокатом Берзінь С.Л. та [PERSON] на суму 2000 грн., відповідною квитанцією до прибуткового касового ордера б/н від 03 вересня 2020 року (а.с.1) Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог (74,99%), з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 2 130, 31 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial