Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання, укладеного з [PERSON] Навесні 2011 року [PERSON] повідомила їй, що змінила свою думку, тому договір не визнає і вважає себе власницею квартири, а її не допустить до даної квартири. Саме з її дозволу в квартиру заселились та проживають її онук [PERSON], його дружина [PERSON] та їх донька [PERSON] Вона як власник квартири не давала своєї згоди на їх вселення. Вказала також, що [PERSON] у 2012 році неправомірно переоформила квартиру на свою правнучку [PERSON], уклавши договір дарування. Тому нею був поданий позов про визнання договору недійсним, в задоволенні якого рішенням апеляційного суду було відмовлено. При цьому судом встановлено, що квартира вибула з її володіння поза межами її волі, відчужена особою, яка не мала такого права, але обраний спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Тому договір дарування є нікчемним, а квартира має бути витребувана з чужого незаконного володіння [PERSON], що відновить її права як власника майна. Просила суд витребувати майно - квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору довічного утримання від 16 жовтня 2009 року з чужого незаконного володіння [PERSON]; судові витрати покласти на відповідачів. При розгляді справи [PERSON] подала зустрічний позов. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та [PERSON] 16 жовтня 2009 року був укладений договір довічного утримання. Через невиконання умов [PERSON] заочним рішенням суду даний договір було розірвано, а її право власності на квартиру було поновлено. Саме тому 28 грудня 2012 року вона подарувала квартиру [PERSON], яка на даний час є законною власницею квартири. У подальшому заочне рішення суду було скасовано, але [PERSON] не відновила своє право власності, оскільки не провела державної реєстрації права власності на квартиру на підставі договору довічного утримання. Тому договір довічного утримання існує лише формально і є не вчиненим. Також зазначила, що протягом існування договору довічного утримання, починаючи з 2011 року [PERSON] не виконує умови даного договору, не оплачує комунальні послуги, що мало наслідком відключення електроенергії. Тому вона несла додаткові матеріальні та моральні збитки. На її усні пропозиції розірвати договір довічного утримання, [PERSON] безпідставно відмовляла і продовжувала порушувати умови договору. Просила суд договір довічного утримання від 10 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] розірвати; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святшинського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року дану цивільну справу об'єднано з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа КП УМГ Вишневої міської ради про усунення перешкод та зобов'язання вчинити дії. У травні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що за договором довічного утримання вона набула право власності на квартиру [ADDRESS]. Вона з часу укладення договору виконувала та виконує його умови, сплачує кошти на утримання та комунальні послуги. Починаючи з 2012 року тривають судові спори. Самовправно в квартиру були заселені [PERSON], [PERSON], [PERSON]Починаючи з 2013 року [PERSON] почала отримувати квитанції щодо оплати комунальних послуг на своє ім'я та не передає їй дані квитанції, тому вона може в повній мірі вносити платежі у відповідних розмірах. Також вона кожного місяця перераховує кошти на грошове утримання, але [PERSON] відмовилась від неї його приймати, не бажає з нею розмовляти, не йде на жодний контакт. Такими діями відповідачка чинить їй перешкоди у виконанні умов договору. Просила суд усунути перешкоди у виконанні договору довічного утримання від 16 жовтня 2009 року шляхом зобов'язання [PERSON] належним чином виконувати умови договору та не чинити перешкоди щодо виконання нею умов договору; в строк три дні з дня отримання пересилати на адресу: [ADDRESS], рекомендованим листом «для [PERSON].» квитанції на оплату всіх комунальних послуг по квартирі [ADDRESS], для їх оплати; судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, проти доводів зустрічного позову заперечував. Просив суд задоволити позови [PERSON] та відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] У судовому засіданні представник відповідачів проти позовів [PERSON]. заперечував у повному обсязі, вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі. Просив суд задоволити позов [PERSON] та відмовити в задоволенні позовів [PERSON] У судове засідання приватний нотаріус Холодницька Віра Олександрівна, державний нотаріус чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Раїси Семенівни, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, Київська обласна державна адміністрація Служби по справах дітей, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Києво-Святошинської районної ради Київської області, служба в справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Направили суду заяви про розгляд справи в їх відсутність. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 16 жовтня 2009 року між позивачкою [PERSON] і відповідачкою [PERSON] укладено договір довічного утримання, нотаріально посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори. За даним договором позивачка зобов'язалася надавати [PERSON] довічне утримання на умовах договору, а та передала позивачі у власність квартиру [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачкою у встановленому законом порядку, що підтверджено витягом з Державного реєстру правочинів №7841236 від 16 жовтня 2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24184884 від 20 жовтня 2009 року. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2012 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та розірвано договір довічного утримання від 16 жовтня 2009 року, повернено у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. На підставі даного рішення нотаріусом 16 серпня 2012 року було знято заборону відчуження квартири та повернуто [PERSON] правовстановлюючий документ на квартиру, відновлено за нею право власності на вказану квартиру. За заявою [PERSON] як відповідачки вказане заочне рішення суду про розірвання договору скасоване ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2012 року. Під час нового розгляду справи Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 20 травня 2013 року відмовив у задоволенні позову [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, а зустрічний позов [PERSON] задоволив, скасував право власності [PERSON] на спірну квартиру [ADDRESS], усунув перешкоди [PERSON] у користуванні спірною квартирою та вселив її до спірної квартири. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду від 20 травня 2013 року скасовано в частині задоволення вимог за зустрічним позовом [PERSON] про скасування права власності [PERSON] на квартиру і визнання за нею права власності на квартиру і в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні вищевказаних позовних вимог було відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду від 20 травня 2013 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2013 року залишені без змін. Після скасування судового рішення, 28 грудня 2012 року між [PERSON] і неповнолітньою [PERSON], яку представляли її батьки [PERSON] і [PERSON], укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS]. Договір дарування був укладений 28 грудня 2012 року, тобто після скасування Києво-Святошинським районним судом 12 листопада 2012 року заочного рішення, яким спірна квартира повернута у власність [PERSON] Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року визнано недійсним договір дарування, укладений 28 грудня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Холодницькою В.О., між [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири та повернення квартири у власність відмовлено. При розгляді даної справи судом було встановлено, що спірна квартира [ADDRESS], власником якої є позивачка [PERSON], вибула з її володіння поза межами її волі і відчужена особою, яка не була власником майна, без законних на те підстав. Вказано у рішенні, що у зв'язку із скасуванням заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2012 року, яким квартиру було повернуто у власність [PERSON], відпали правові підстави для останньої на розпорядження цією квартирою, а відтак [PERSON] під час укладення договору дарування не була власником квартири, і відповідно не мала права на її відчуження, а тому договір дарування порушує права власника квартири [PERSON] Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна (ст.ст.387,388 ЦК України). Відповідно до роз'яснень викладених у п.п.21,22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Такі ж роз'яснення викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». За змістом наведених вище роз'яснень права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною правочину, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову про витребування майна, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст.388 ЦК України. Відповідний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року при розгляді справи № 6-107 цс 12, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не є стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем. Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача у всіх випадках. Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом. Отже відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. При розгляді справи про визнання договору недійсним, судом було встановлено, що неповнолітня [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, придбаної за безвідплатними договором дарування, поскільки доказів зворотнього [PERSON] у справі не надано. За таких обставин, [PERSON], яка вважає себе власником спірної квартири, має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.3 ст.388 ЦК України, а не шляхом визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків його недійсності, учасником якого вона не є. Доводи, що малолітня [PERSON] є добросовісним набувачем квартири, не є перешкодою для витребування у неї квартири на підставі ч.3 ст.388 ЦК України, бо саме такі наслідки (витребування майна у добросовісного набувача) передбачає закон. Враховуючи, що між [PERSON] та неповнолітньою [PERSON] відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику [PERSON] підлягає вирішенню за правилами ст.ст.387, 388 ЦК України, а отже вимоги позивачки про витребування майна з чужого незаконного володіння є законними та обґрунтованими. Суд критично оцінює пояснення представника відповідача, що у зв'язку із скасуванням заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2012 року відпали і правові підстави для [PERSON] на розпорядження спірною квартирою, бо реєстрація права власності на квартиру за нею скасована не була і вона була власником квартири. Так, між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким [PERSON] набула права власності на спірну квартиру, а право власності [PERSON] на квартиру припинилося. Після ухвалення судом заочного вішення від 31 травня 2012 року право власності [PERSON] було поновлене, проте дане рішення скасоване. У зв'язку із скасуванням цього заочного рішення як правової підстави поновлення [PERSON] права власності на квартиру, у останньої припинилися права на квартиру і будь-яке розпорядження квартирою після скасування рішення є неправомірним. З огляду на вчинення дарування після скасування рішення таке розпорядження квартирою є неправомірним. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 16 квітня 2014 року при розгляді справи № 6-146 цс 13, предметом якої був спір про витребування власником майна від добросовісного набувача. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Також не можуть бути прийняті до уваги доводи сторони відповідача про відсутність у [PERSON] права власності на спірну квартиру. Такі доводи суперечать приписам ч.5 ст.334 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладання договору довічного утримання), згідно якої якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації ( п.3 розділу І Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року, яким внесено зміни до ч.5 ст.334 ЦК щодо виникнення прав на нерухоме майно із дня державної реєстрації таких прав, набрав чинності із 1 січня 2013 року згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону). Державна реєстрація правочинів на момент посвідчення договору купівлі-продажу проводилася на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до якого державна реєстрація правочинів проводилася шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру (Державного реєстру правочинів) одночасно з його нотаріальним посвідченням. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] набула права власності на квартиру 16 жовтня 2009 року на підставі договору довічного утримання, який був нотаріально посвідчений та в цей же день 16 жовтня 2009 року пройшов державну реєстрацію шляхом внесення нотаріусом відомостей про договір до Єдиного реєстру правочинів, про що було вказано вище. Наведене у свою чергу свідчить про виникнення у неї права власності на набуте нерухоме майно. Чинним законодавством не передбачено проведення повторної реєстрації права власності, тому доводи відповідача не ґрунтуються на законі. За наведених обставин позовні вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню. При цьому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Встановлено, що 16 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської нотаріальної контори Іваненко Р.С. Відповідно до п.1 вищезазначеного договору [PERSON] передала у власність, а [PERSON] отримала у власність квартиру номер [ADDRESS] взамін чого [PERSON] зобов'язалась забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору. Згідно п.7 договору довічного утримання, сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами договору у розмірі 500 (п'ятсот) грн. 00 коп. на місяць. Крім того, набувач зобов'язаний щомісячно виплачувати кошти на оплату комунальних послуг до 10 числа за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того з ким вони укладені. Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Відповідно до ст.748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, прийнятих на себе за договором, незалежно від його вини. Правовими наслідками такого розірвання є те, що відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення, а усі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню (ст. 756 ЦК України). Відносини, які виникли при укладенні договору довічного утримання, направлені на підтримання належного рівня матеріального забезпечення і є правовою формою забезпечення непрацездатних громадян, що закріплюється умовами договору. Відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, встановлені судовим рішенням. Як зазначалось, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2013 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. У даній частині рішення суду було залишено без змін. При розгляді даної справи судом було встановлено, що [PERSON] належно виконувала умови договору довічного утримання, відповідно до умов якого кожен місяць перераховувала на банківський рахунок [PERSON] по 500 грн. та сплачує належно та у повному обсязі всі комунальні послуги відповідно до умов договору. У судовому засіданні було оглянуто оригінали чеків, квитанцій на оплату комунальних послуг, подані як представником [PERSON], так і представником [PERSON], починаючи з 2009 року і по перший квартал 2016 року, а саме за квартиру, на оплату за користуванням природнім газом, теплопостачання, водопостачання (гаряча та холодна вода), електроенергія в обсязі до 150 кВТ, абонентська плата за телефон (крім міжнародних та міжміських розмов) та за послуги соціального пакету кабельного телебачення Подані також квитанції щодо сплати по 500 грн. за даний період. Встановлено, що оплата здійснювалась як позивачем, так і відповідачем. Заявляючи вимоги про розірвання договору довічного утримання з підстав неналежного виконання умов договору, [PERSON] не довела в суді факту не виконання відповідачем умов укладеного договору. Спростовуючи доводи позивача, [PERSON] надала суду докази того, що вона виконує умови договору, а саме сплачує на рахунок позивача 500 грн. щомісячно та оплачує комунальні послуги. При цьому доводи представника [PERSON], що [PERSON] у повному обсязі не оплачує комунальні послуги, виник борг за електропостачання та була відімкнена електроенергія не ґрунтуються на матеріалах справи. Судовим рішеннями було встановлено, що до оформлення [PERSON] договорів про надання комунальних послуг на своє ім'я, остання перераховувала на рахунок позивача 700 грн., з яких 500 грн. на утримання та 200 грн. на оплату комунальних послуг. Крім того, як вбачається із матеріалів справи і доводиться рішеннями судів, які приєднані до справи, в спірній квартирі сторони не проживають. В квартирі проживає онук відчужувача [PERSON] зі своєю сім'єю, щодо виселення яких [PERSON] пред'являла відповідний позов, який був задоволений. Вказані особи отримують комунальні послуги, розрахунок за які провадиться за лічильниками і оплату яких проводить [PERSON] Оскільки остання не проживала у спірній квартирі і не отримувала квитанції на оплату комунальних послуг, а такі квитанції отримувала [PERSON] або її родичі, які проживали у квартирі і не пред'являли [PERSON] для оплати, не можна ставити їй в вину наявність розбіжностей у розмірі сум для оплати комунальних послуг, які вона надавала позивачу і які були зазначені у квитанціях. Доказом того, що квитанції не надавались для оплати є подання всіх оригіналів квитанцій за останні роки саме представником [PERSON] Також суд при вирішенні спору бере до уваги те, що між сторонами тривалий час існують різні судові спори щодо належності спірної квартири, намагання [PERSON] розірвати договір з мотивів не виконання його саме [PERSON], постійне чинення перешкод власнику не лише користування власністю, але й виконання умов договору, штучно створюють передумови для подання позову до суду. Тому суд вважає, що саме ці обставини є причиною спору щодо оплати комунальних платежів, оскільки умовами договору довічного утримання передбачено, що відчужував не має права вселяти в квартиру інших осіб. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з боку [PERSON] не було допущено порушень істотних умов договору, а тому вимоги позивача про розірвання договору з цих підстав є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення. Крім того, в судовому засіданні представник [PERSON] вказував, що договір довічного утримання існує лише формально, він є неукладеним, тому квартира правомірно належить [PERSON] Разом з тим, дані твердження суперечать чинному законодавству, оскільки неукладений договір не можна визнати недійсним або його розірвати. Зважаючи на встановлені обставини, для подальшого належного виконання умов договору, позовні вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод та зобов'язання [PERSON] надсилати їй всі квитанції є обґрунтованими. Пояснення представника [PERSON], що даний спосіб не відповідає способам захисту цивільних прав, не можуть братись до уваги. Одним із способів захисту прав є зобов'язання особу вчинити певні дії щодо позивача, зокрема коли відповідач відмовився або уникає можливості виконати свої обов'язки, чинить перешкоди у виконанні обов'язків іншою стороною, штучно створює умови невиконання зобов'язань іншою стороною, у разі існування між сторонами договірних відносин Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. При подані позовів [PERSON] понесла судові витрати по сплаті судового збору, тому дані витрати підлягають стягненню з відповідачів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову [PERSON] та часткове задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: approved