Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем 27 липня 2007 року був зареєстрований шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Шлюбного договору не укладали. Вказав, що з 14 вересня 2015 року він працює та постійно проживає на території [PERSON]. А з 01 серпня 2016 року між ним та відповідачкою по справі припинені шлюбні відносини. Вказав, що неможливість спільного проживання з [PERSON] повязане з різними місцями проживання, в різних державах, а також небажання спільного проживання, відсутність спільних життєвих цілей та сімейних інтересів, що унеможливлює спільне сімейне життя та шлюбні відносини. Просив суд встановити для подружжя [PERSON] та [PERSON], шлюб між якими зареєстрований 27 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (актовий запис № 1156), режим окремого проживання. У судове засідання представник позивача не зявився. Подав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив суд задоволити позов. У судове засідання відповідачка не зявилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Подала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, обставини, викладені в позовній заяві, та позовні вимоги щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя підтримала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволити частково, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 27 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №1156. Від спільного проживання сторони не мають неповнолітніх дітей. Згідно ст.119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. У відповідності до ст.120 СК України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обовязків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обовязків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Як розяснює п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. З поданої заяви [PERSON] вбачається, що з 14 вересня 2015 року [PERSON] постійно проживає на території [PERSON]. Відповідно до картки перебування строк перебування позивача встановлений до 08 січня 2019 року. З позовної заяви вбачається, що сторони тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини. Дані обставини не заперечувала і відповідачка по справі, подаючи заяву про визнання позову. Аналізуючи зміст ст.119 СК України, суд вважає, що для встановлення для подружжя режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Як стверджують сторони, вони з 01 серпня 2016 року проживають окремо один від одного; позивач [PERSON] не бажає проживати разом зі своєю дружиною [PERSON] і бажає встановити для них режим окремого проживання, стверджуючи, що таке рішення відповідає інтересам подружжя (сторін), сторони ознайомлені з правовими наслідками встановлення режиму окремого проживання подружжя, тощо. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працює та проживає: [INFO], Малопольське воєводство, вул.Казимежа Хавупніка, будівля 12ф, кв.11; а відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. За таких обставин, оскільки підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно; обидва подружжя (сторони) проживають за різними адресами і сімейні відносини між подружжям припинені, тому підстав для відмови в задоволенні позову в судовому засіданні не встановлено, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення режиму окремого проживання подружжя з 01 серпня 2016 року підлягають задоволенню. У решті позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову.

Outcome: dismissed