Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Друга Київська нотаріальна контора про зняття арешту з нерухомого майна та вилучення запису з реєстру. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що під час вчинення нотаріальних дій йому стало відомо в жовтні 2019 року, що на нерухоме майно належне позивачу, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідно до постанови № 175/11 від 30.04.2003 року відділом Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції м. Києва, накладено арешт, про що зроблено записи в реєстрах. Оскільки зазначені записи до реєстрів були внесені Другою Київської державної нотаріальною конторою позивач звернувся до останнього з запитом щодо надання інформації. Друга Київська державна нотаріальна контора надала копію Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 30.04.2003 року. Як зазначає позивач з Єдиного державного реєстру судових рішень, йому стало відомо, що Окружним адміністративним судом м. Києва під час розгляду справи № 2а-4628/12/2670 за позовом [PERSON] до відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції м. Києва про скасування арешту накладеного на майно, виконавче провадження в межах якого було винесено постанову № 175/11 знищене. Також при зверненні представника позивача до відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції м. Києва надано відповідь, що документи за якими було накладено арешт на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , у Відділі не значаться та на примусовому виконанні не перебувають. Представник позивача позов підтримав повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Позовні вимоги просив суд задовольнити у повному обсязі. Також надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник Відповідача подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони Відповідача. Третя особа будь-яких заяв та клопотань до суду не надала. Суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності представника Відповідача, на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що представник Позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності сторони Відповідача. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів № 1375354 від 13.10.2004 року, щодо фізичної особи [PERSON] у вказаному реєстрі існує запис, в тому числі, арешту на житловий будинок, зареєстрований реєстратором Другою Київською державною нотаріальною конторою та запис № 1375371 від 13.10.2004 року щодо фізичної особи [PERSON] у вказаному реєстрі існує архівний запис, в тому числі, арешту на все його нерухоме майно, зареєстрований Другою Київською державною нотаріальною конторою щодо фізичної особи [PERSON] у вказаному реєстрі існує архівний запис, в тому числі, арешту на невизначене майно, все майно (а.с. 8, 9). Як вбачається з відповіді Другої Київської державної нотаріальної контори від 14.11.2019 року, на підставі Постанови Державної виконавчої служби Голосіївського району № 175/11 від 13 жовтня 2004 року Другою Київською державною нотаріальною конторою внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 1375371 щодо накладення арешту на невизначене майно (все майно) [PERSON] та запис № 1375354 щодо накладення арешту на 1/4 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Тобто Другою Київською державною нотаріальною конторою згідно постанови серії АА № 190552 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, від 30.04.2003 року, Жовтневим р/с, від Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві було накладено арешт на 1/4 частину будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] . Представник позивача 27.11.2019 року звернувся до відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві із заявою, в якій просив надати інформацію щодо вищезазначених накладених арештів та із заявою про скасування арештів та вилучення записів про арешт з реєстру. Листом начальника Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ від 28.11.2019 року повідомлено представника позивача, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчі документи за якими було накладено арешт на будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] у Відділі не значиться та на примусовому виконанні не перебувають. Також у відповіді зазначено, що надати більш детальну інформацію не є можливим у зв`язку зі знищенням виконавчих проваджень, переданих до архіву за 2003-2015 років. Також згідно копії рішення наданої представником позивача, вбачається, що Окружним адміністративним судом м. Києва під час розгляду справи № 2а-4628/12/2670 за позовом [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції м. Києва про скасування арешту накладеного на майно, виконавче провадження в межах якого було винесено постанову № 175/11 знищене. З огляду на зазначене, Окружний адміністративний суд м. Києва прийшов до висновку, що виконавче провадження про стягнення з [PERSON] боргових зобов`язань закінчено, арешти накладені в межах даного виконавчого провадження підлягають скасуванню. Згідно з частиною першою статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Як зазначив представник Позивача, Позивач не отримував постанову про закінчення виконавчого провадження та постанову про зняття арешту з його майна. Згідно пункту 3.19., абзаців 1 та 4 пункту 3.20. Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 470/7 від 05 липня 1999 року, строк зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становить 3 роки. Знищення виконавчих проваджень, які передано до архіву, здійснюється комісією один раз у півріччя, про що складається акт у двох примірниках за встановленою формою (додаток 17). Знищення виконавчих проваджень, переданих до архіву, здійснюється паперорізальними машинами або шляхом спалення, про що зазначається в акті. Судом встановлено, що листом начальника Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ від 28.11.2019 року повідомлено представника позивача, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчі документи за якими було накладено арешт на будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] у Відділі не значиться та на примусовому виконанні не перебувають. Також у відповіді зазначено, що надати більш детальну інформацію не є можливим в зв`язку зі знищенням виконавчих проваджень, переданих до архіву за 2003-2015 років. Відповідно до частини 4 статті 59 та частини 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. За змістом частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За змістом статей 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з абзацом першим частини 1, частин 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до статей 1-3 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд вважає, що Позивачем надано достатньо належних допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, а також те, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчі документи за якими було накладено арешт на будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] у Відділі не значиться та на примусовому виконанні не перебувають; окрім того відповідач надати більш детальну інформацію не може в зв`язку зі знищенням виконавчих проваджень, переданих до архіву за 2003-2015 років, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved