Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

У вересні 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач, разом - сторони) про розірвання шлюбу, визначення місця проживання трьох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з матір`ю та поділ майна подружжя. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16.01.2004 Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 49. У подружжя народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З часом почуття любові, поваги та розуміння згасли, поступово стосунки між сторонами зіпсувалися та фактичні сімейні відносини припинились. Сторони не ведуть спільного сімейного життя, не мають спільного побуту та взаємних зобов`язань як подружжя протягом останніх двох років. З вересня 2017 р. сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спільного сімейного бюджету не мають, не підтримують жодних відносин як чоловік та дружина. Позивач просить визначити місце проживання дітей з нею посилаючись на те, що має постійне місце проживання за місцем реєстрації та створює всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, на обліку у психіатра чи нарколога не перебуває. Вказуючи, що під час шлюбу була набута квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , позивач просить визнати за нею право приватної власності на усю квартиру. Позивач подала заяву про підтримання позовних вимог, а відповідач - про визнання позову у повному обсязі. Враховуючи, що відповідач визнав позов, суд відповідно до положень частини 3 статті 200 ЦПК України вбачає підстави для ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Оскільки від обох учасників справи надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим з таких підстав. Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З позовної заяви та заяви відповідача про визнання позову вбачається, що сторони втратили почуття взаємної любові та поваги і, як наслідок, припинили шлюбно-сімейні відносини та спільне проживання, при цьому домовились про розірвання шлюбу, проживання дітей з матір`ю та поділ майна шляхом виділу позивачу набутої у шлюбі квартири. Правовими підставами для задоволення позову є відповідні положення сімейного законодавства. Так, відповідно до положень частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За приписом частини 2 статті 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (частина 1 статті 69 Сімейного кодексу України). Згідно приписів статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У разі поділу майна, що є об`єктом частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України). Отже враховуючи, що відповідач безумовно визнав позов і таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні підстави для задоволення позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, а відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд відповідно до положень статей 141, 142 ЦПК України покладає на відповідача 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору та повертає позивачу 50 відсотків судового збору з державного бюджету.

Outcome: approved