Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У грудні 2020 року заявник [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м.\~Дніпропетровська із заявою про встановлення факту постійного проживання, відповідно до якої просив встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Дніпро, на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року з метою подання заяви про оформлення паспорту громадянина України до Індустріального РВ у місті Дніпро ГУДМС в Дніпропетровській області та отримання паспорту громадянина України. Вимоги заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] народився [INFO] в м. Дніпропетровськ Української РСР, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 06 серпня 1960 року складено актовий запис №1701. 03 лютого 1977 року [PERSON] було задокументовано паспортом громадянина СРСР серії [NUMBER] , який було видано Індустріальним РВ ДМУ УВС Дніпропетровського облвиконкому. На даний час вищезазначений паспорт втрачено. Від моменту народження до теперішнього часу [PERSON] постійно проживав на території України, за адресою: [ADDRESS] , де і проживає по теперішній час. Раніше [PERSON] був неодноразово засуджений (вперше в 19 років), у зв`язку із чим військову службу в лавах збройних сил не проходив. [PERSON] не отримував громадянство інших держав. За територію України з моменту проголошення незалежності України не виїжджав. Наведене зумовило заявника звернутися до суду з вказаною заявою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 грудня 2020 року, головуючим у справі було визначено суддю [PERSON] . Ухвалою судді Індустріального районного суду м.\~Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року, заяву прийнято до розгляду та відкрито окреме провадження у справі. В судовому засіданні заявник та представник заявника вимоги заяви підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в поданій заяві. Вказали, що мати заявника померла та оскільки [PERSON] не має паспорта громадянина України він не може прийняти спадщину після її смерті. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення заявника, представника заявника, доходить висновку щодо задоволення заяви, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Дніпропетровськ Української РСР, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 06 серпня 1960 року, складено актовий запис №1701, що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] та повторним Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] (а.с. 5,6). За відомостями Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС від 15 січня 2021 року [PERSON] , [INFO] в реєстрації не значиться. Відповідно до Довідки про звільнення Серії ДНП №00986, виданого [PERSON] , [INFO] , громадянин України, 17.05.2012 року [PERSON] засуджений вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська за ст.ст.307 ч.2, 69,71 КК України до 6 р. 6 м. позбавлення волі. Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду від 22.07.2016 року на підставі ст.72 ч.5 КК України, залік з 29.11.2011 р. по 11.10.2012 р. Відбував покарання в установах Державної пенітенціарної служби з 29.11.2011 року по 17.07.2017 року, звільнений по відбуттю покарання і прямує до місця проживання [ADDRESS] . Як вказав заявник, паспорт громадянина СРСР ним був втрачений, та оскільки він з 19 років неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, то він і не звертався до компетентних органів щодо отримання вже паспорту громадянина України. Після останнього звільнення з місць позбавлення волі з лютого 2017 року він проживав з матір`ю за адресою: [ADDRESS] та після смерті матері залишився проживати в зазначеній квартирі. Однак не може прийняти спадщину після смерті матері, оскільки не має паспорту, тому і вимушений звернутися до суду. Вищевказане підтверджується копією Довідки про судимість [PERSON] , [INFO] (а.с.7-9). З вказаної довідки вбачається, що вироком Павлоградського районного суду Дніпропетровської області від 29.11.1979 року [PERSON] було засуджено та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки. Вироком Лохвинського районного суду Полтавської області від 13.12.1989 року [PERSON] було засуджено та призначено покарання у вигляді 3 роки 6 місяців позбавлення волі. Покарання [PERSON] відбував в Синельниківській виправній колонії Дніпропетровської області №94, був звільнений 27.02.1993 року за відбуттям покарання. В подальшому неодноразово був засуджений та відбував покарання в місцях позбавлення волі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Питання громадянства України регулюється\~Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є\~Закон України «Про громадянство України»\~та\~Указ Президента України від 27.03.2001 N 215 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Відповідно\~Закону України «Про громадянство України»\~громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України або які на момент набрання чинності\~Законом України «Про громадянство України»\~(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Факт постійного проживання на території України заявника, у тому числі станом на момент проголошення незалежності України 24.08.1991, або на момент набрання чинності\~Закону України «Про громадянство України»\~(13.11.1991), має юридичне значення та породжує для нього юридичні наслідки, так як встановлення вказаного факту в судовому порядку надає йому право подати заяву про набуття громадянства України. В іншому встановленому\~Законом України «Про громадянство України»\~порядку, набути громадянство України заявник не може. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі\~Закону України «Про громадянство України»\~і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про громадянство України»\~громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року. Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13.11.1991, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991. Відповідно до п. 3 ч. 2\~ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.\~Стаття 1 цього ж Закону\~дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Таким чином, розглядаючи заяву, суд надає правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам безперервного проживання особи на території України. З урахуванням викладеного, а також з огляду на те, що для реалізації заявником своїх прав необхідним є визнання факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991, і саме цей факт має для заявника юридичне значення, суд вважає, що заяву слід задовольнити.

Outcome: approved