Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

у жовтні 2014 року [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із названим позовом у якому просили усунути перешкоди з боку [PERSON] і [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження ? частиною садового будинку [NUMBER] та прилеглої земельної ділянки площею 0,040 га по вул. Прирічній, в с. Осещина Вишгородського району Київської області в СТ «Десна-3» мені [PERSON] законному представнику малолітньої [PERSON], членам моєї родини та батькам [PERSON], [PERSON] шляхом передачі ключів від дверей садового будинку та зобов'язати не чинити надалі перешкод у спільному використанні майна; стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] суму упущеної вигоди що могла б отримати [PERSON] за здачу в оренду кімнати в садовому будинку [NUMBER] по вул. Прирічній, в с. Осещина Вишгородського району Київської області в СТ «Десна-3» в розмірі 15 000, 00 грн.; стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON], що діє в інтересах малолітньої [PERSON] суму упущеної вигоди, що міг би отримати [PERSON] в інтересах малолітньої доньки [PERSON] за здачу в оренду двох ліжко-місць в кімнаті в садовому будинку [NUMBER] по вул. Прирічній, в с. Осещина Вишгородського району Київської області в СТ «Десна-3» в розмірі 10 000, 00 грн.; стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] суму моральної шкоди у розмірі 26 190, 00 грн.; стягнути солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] і [PERSON] суму сплаченого судового збору. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що садовий будинок [NUMBER] по вул. Прирічній та земельна ділянка у СТ «Десна - 3» в с. Осещина Вишгородського району Київської області належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року. У 2013 році [PERSON] подарувала належну їй частину будинку та земельної ділянки малолітній [PERSON], власницею іншої частини майна є малолітня [PERSON] Протягом останніх 6 років зазначеними будинком та земельною ділянкою одноособово користується [PERSON] та її співмешканець [PERSON], які фактично не допускають позивачів до користування належним їм майном шляхом заміни замків. Такі обставини, на думку позивачів, підтверджуються протоколом про адмінправопорушення, актами та рішенням Вишгородського районного суду від 29 травня 2014 року, яким встановлено порядок користування спірним майном. Не дивлячись на наявність рішення суду, що набрало законної сили, [PERSON] та [PERSON] продовжують чинити перешкоди та не допускати до садового будинку та земельної ділянки позивачів як співвласників того ж майна. Між ними постійно виникають конфліктні ситуації і сварки, а з боку співвідповідача [PERSON] навіть лунають погрози про фізичну розправу. Зазначені обставини, на думку позивачів, також, підтверджується протоколами, складеними працівниками міліції та відповідними актами. Крім того, вважали, що за період із 2009 по 2014 рік збитки матеріального характеру, завдані позивачам діями відповідачів, полягають в упущеній вигоді. Так як протягом вказаного періоду часу їм надходили неодноразові пропозиції про здачу кімнат в оренду для відпочинку, про що було укладено ряд договорів та отримано оплату за оренду кімнат. Загальна сума упущеної вигоди за той самий період [PERSON] - 15000 грн., а [PERSON] - 10000 грн. Крім того, у зв'язку із викладеними діями відповідачів, у [PERSON] погіршився стан здоров'я, вона змушена була лікуватися, психологічний стан її також погіршився, тому вважала за доцільне стягнути на її користь моральну шкоду. У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позов із викладених у ньому підстав та просили про його задоволення. В свою чергу, відповідачі та адвокат [PERSON] заперечували щодо його задоволення, вважаючи його необґрунтованим та таким який містить у собі обставини, що не відповідають дійсності. Про що надали письмові заперечення. Зазначали, що вони не заперечують щодо присутності співвласниці [PERSON] та її батька, на території садової ділянки та будинку, перешкод у користуванні майном не створюють , однак, у зв'язку із неприязними стосунками, заперечували щодо присутності [PERSON] та її чоловіка за місцем знаходження нерухомого майна. Представник третьої особи по справі подав до суду заяву у якій просив розглядати справу без участі їхнього представника, поклавшись на розсуд суду при вирішенні спору. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, судом зазначається про наступне. Так, судом встановлено, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, визнано за малолітньою [PERSON] та [PERSON] право власності, у тому числі на ? частину садового будинку [NUMBER] по вул. Прирічній у та земельної ділянки площею 0,04 га у СТ «Десна - 3» в с. Осещина Вишгородського району Київської області (т.1, а.с. 9-12). 24 травня 2013 року [PERSON] подарувала належну їй ? частину садового будинку та земельної ділянки малолітній [PERSON] При тому, у пункті 2 договору дарування частини садового будинку, зазначено, що майно, яке було предметом правочину дарування, належить дарувальнику, тобто [PERSON] на підставі судового рішення, яке зареєстроване 15 квітня 2013 року (т.1, а.с. 13). А в пункті 1.1. договору дарування частини земельної ділянки - зареєстроване 16 квітня 2013 року (т.1, а.с. 15). Право власності на зазначене майно було зареєстровано за [PERSON] у встановленому законом порядку (т.1, а.с. 14, 16). 29 травня 2014 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області, яке набрало законної сили, завершено розгляд справи за позовом [PERSON], як законного представника малолітньої [PERSON] до [PERSON], як законного представника [PERSON] та встановлено порядок користування садовим будинком [NUMBER] по вул. Прирічній у СТ «Десна - 3» в с. Осещина Вишгородського району Київської області (т. 1, а.с. 21-26). З листів-досліджень психолога від 16 грудня 2013 року та від 13 листопада 2014 року вбачається, що складні взаємовідносини із родичами, відобразилися на психологічному стані [PERSON] (т.1, а.с. 156-157) З огляду на встановлені судом обставини справи, судом зазначається наступне. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позиція позивачів щодо підтвердження порушення їх прав діями співвідповідачів [PERSON] та [PERSON], які полягали у створенні перешкод в користуванні садовим будинком [NUMBER] по вул. Прирічній та земельною ділянкою у СТ «Десна - 3» в с. Осещина Вишгородського району Київської області нгрунтувалася на актах, складених у 2013, 2014 роках, відомостях, які містяться у процесуальних документах органів внутрішніх справ, показаннях свідків та на обставинах, що встановлені рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 травня 2014 року. Однак, суд не може погодитися із доводами позивачів щодо наявності достатніх правових підстав для задоволення позову в частині усунення позивачам перешкод з боку [PERSON] і [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження ? частиною садового будинку [NUMBER] та прилеглої земельної ділянки площею 0,040 га по вул. Прирічній, в с. Осещина Вишгородського району Київської області в СТ «Десна-3» (далі - садовий будинок і земельна ділянка). Зокрема, у судовому засіданні позивачі та їх представник стверджували про наявність перешкод, створених співвідповідачами по справі, у користуванні названими садовим будинком та земельною ділянкою протягом останніх 6 років. В той же час, відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як встановлено судом та підтверджено належними доказами, право власності на ? частину садового будинку та земельної ділянки, [PERSON] зареєструвала лише у квітні 2013 року, а право власності на те саме майно за [PERSON] було зареєстроване у травні 2014 року. Тобто, стверджувати про порушення прав позивачки [PERSON] у користуванні майном до виникнення такого права, у встановленому законом порядку (квітень 2013 року) - підстав немає. Так само відсутні підстави стверджувати, що після відчудження майна на користь [PERSON] порушувалися права [PERSON] на користування садовим будинком та земельною ділянкою, у зв'язку із тим, що вона вже не була його власником. Доказів про створення перешкод [PERSON], як законному представнику власниці частини будинку та земельної ділянки, позивачами, представниками суду в супереч приписам статті 60 ЦПК України, також, не надано. Інформація, викладена у письмовому вигляді на аркушах паперу, під назвою «АКТ» із відповідними датами, не може бути покладена в основу прийняття судом рішення про задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні садовим будинком та земельною ділянкою. Правова природа подібних відомостей не окреслена нормами чинного законодавства, крім того, участь у їх складанні сторона відповідачів не приймала. Фактично, зафіксовані у них відомості не підтвердженні будь-якими належними доказами у розумінні змісту статей 57-59 ЦПК України. Зазначене, також, стосується такого ж типу актів, які подані до суду [PERSON] Посилання позивачів на відомості про погрози не допуск до садового будинку та земельної ділянки з боку співвідповідачів, що містяться у рапортах працівників міліції, їх висновках та в протоколі про адміністративне правопорушення також не береться судом до уваги, оскільки у статті 61 ЦПК України прямо передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Показання допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] також не дають підстав для того, щоб зробити висновок про порушення прав позивачів. В той же час, судом звертається увага на двічі висловлену у судовому засіданні пропозицію співвідповідачки [PERSON] про передачу дублікату ключів від садового будинку, яка залишилася не прийнятою як [PERSON] так і його представником. Отже, в цій частині позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню судом. Що стосується позовних вимог про солідарне стягнення із відповідачів на користь [PERSON] та [PERSON] матеріальних збитків (упущена вигода), то, на переконання суду, і в цій частині позов є таким що не підлягає задоволенню. Згідно статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Як вже зазначалося судом, право власності на частину садового будинку та земельної ділянки [PERSON] набула навесні 2013 року, а [PERSON] у травні 2014 року. Згідно статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. У статті 356 ЦК України йдеться про те, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до стаття 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Однак, дії [PERSON] щодо укладення договір оренди будинку та частини будинку у період із травня 2009 року по квітень 2012 року та [PERSON] у травні 2013 році вчинялися одноособово, без погодження із іншим співвласником майна. Крім того, договори оренди садового будинку та його частини у 2009, 2010 та 2011 році укладалися [PERSON] в той час, як право власності на нерухоме майно яке вона мала намір передати в оренду за нею навіть не було зареєстроване. Також, судом враховано, що співвласники садового будинку та земельної ділянки ним не скористалися правом, передбаченим статтею 364 на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Тому питання розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності мало вирішуватися обома співвласниками. Також, що зазначений вид збитків є похідним від наявного порушення цивільного права особи. Отже, з урахуванням викладеного, встановлених фактичних обставин по справі, визначення норм матеріального і процесуального права, що врегульовують спір між сторонами по справі, суд приходить до висновку що і в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Так само похідною є позовна вимога позивачки [PERSON] щодо стягнення на її користь моральної шкоди із співвідповідачів по справі. Однак, законних підстав для її задоволення судом не вбачається. Так як, судом не вбачається порушення прав [PERSON] з боку відповідачів, внаслідок якого вона б мала право на відшкодування моральної шкоди (стаття 23 ЦК України). Відомості психолога, викладені у листах-дослідженнях від 16 грудня 2013 року та від 13 листопада 2014 року свідчать про те, що складні взаємовідносини із родичами, відобразилися на психологічному стані [PERSON] Враховуючи положення статті 88 ЦПК України, відсутні підстави для стягнення на користь позивачів із відповідачів судових витрат.

Outcome: dismissed