Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] посилаючись на те, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. 15 березня 2011 року він уклав передав цю квартиру відповідачу в оренду та переїхав жити до матері. Договір оренди був укладений у письмовій формі на строк не менш трьох років з часу закінчення ремонту, який відповідач фактично завершив 30 вересня 2011 року та розпочав здавати квартиру іншим особам без його дозволу, що викликало скарги сусідів. На теперішній час строк оренди квартири становить приблизно чотири роки, тобто обовязковий строк дії договору сплив. У звязку з тим, що його сімейне становище змінилось та йому необхідна квартира для власного проживання з родиною, він влітку 2015 року усно попередив відповідача про необхідність звільнення квартири. Однак відповідач не виконав цю вимогу, тому 01 вересня 2015 року відповідачу було надіслано лист про припинення дії договору оренди та необхідність у двомісячний термін, тобто до 30 листопада 2015 року звільнити квартиру. Оскільки відповідач спірне житлове приміщення не звільнив та створює перешкоди у реалізації його прав як власника, просив із посиланням на п. 2 ч. 3 ст. 825 ЦК України розірвати договір оренди та зобовязати відповідача звільнити спірну квартиру від речей та сторонніх осіб, а також стягнути з відповідача судові витрати у справі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Розірвано договір оренди квартири [ADDRESS] від 15 березня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Зобовязано [PERSON] звільнити цю квартиру від речей та сторонніх осіб, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та на неправильне застосування судом норм матеріального права. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду повторно не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином телефонограмою (а.с. 123, 124), просив відкласти розгляд справи в звязку із хворобою, доказів поважності причин неявки в судове засідання не надав, тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без його участі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача [PERSON], який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення або змінює його у випадку порушення або неправильного застосування норм матеріального або процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача, як власника спірного житлового приміщення, є непорушними і він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, суд першої інстанції вважав доведеною необхідність використання позивачем житла для власного проживання разом із членами сімї. Проте з таким висновком суду погодитися не можна. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 червня 2003 року є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 6). 15 березня 2011 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір оренди зазначеної квартири (а.с.4-5). При укладанні договору оренди сторони домовилися про те, що строк оренди спірного жилого приміщення після виконання орендатором капітального ремонту квартири становитиме не менше трьох років (п. 3.1 договору). Частиною 1 ст. 810 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави розірвання договору найму житлового приміщення за ініціативою наймодавця наведені у ст. 825 ЦК України та цей перелік є вичерпним. Відповідно до ч. 3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Аналогічне положення закріплено в ч. 3 ст. 168 ЖК України, за яким договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Обґрунтовуючи вимогу про розірвання договору найму житлового приміщення з відповідачем, [PERSON], зокрема, указав на те, що спірне житлове приміщення необхідне для його особистого проживання разом із сімєю, та що він попередив відповідача про необхідність виселення з квартири. Проте, суд першої інстанції, задовольняючи позов про розірвання договору найму житлового приміщення, у порушення вимог ст. ст. 212, 213 - 215, 303 та 304 ЦПК України, на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, належним чином не оцінив доводів позивача та заперечень відповідача щодо заявленого позову, й відповідно до цього не в повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин. Зокрема, суд, задовольняючи позов на підставі того, що позивач є власник квартири та відповідно до вимог чинного законодавства його права як власника підлягають захисту та він не зобовязаний для розірвання договору найму доводити свою потребу у користуванні цим житлом для особистих потреб, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. Так, суд не звернув уваги на те, що відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України та в розумінні положень ч. 3 ст. 825 ЦК України обовязок доведення необхідності використання спірного житла для проживання самого наймодавця та членів його сімї лежить саме на наймодавцеві, й відповідно до цього належним чином не вирішив питання, чи дійсно реальною є потреба позивача у користуванні спірним житлом та якими доказами вона підтверджується, а також залишив без належної уваги заперечення відповідача про те, що потреба позивача у спірному житлі є надуманою. Згідно довідки директора та інспектора з кадрів товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський ливарний завод» від 11 березня 2016 року № 89, [PERSON] прийнятий на посаду головного металурга з 06 жовтня 2014 року та працює на займаній посаді по теперішній час. Йому встановлено 5-ти денний робочий тиждень з двома вихідними днями з початком робочого часу о 8:00 год. та закінченням робочого часу о 17:00 год. На даний час він винаймає житло в м. Сміла Черкаської області. Регулярно перебуває у відрядженнях по території України, зокрема, декілька разів на місяць в м. Маріуполь (а.с. 58). З інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування від 19 жовтня 2004 року належить також квартира [ADDRESS] в якій він проживає разом із матірю [PERSON], цивільною дружиною [PERSON] та сином [PERSON] (а.с. 33-34, 41, 57). Обґрунтовуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції послався на показання свідка [PERSON], яка як на необхідність проживання у спірній квартирі позивача вказала про їх намір укласти шлюб та неможливість проживання разом із його матірю. Між тим намір у майбутньому зареєструвати шлюб не може бути розцінений як належний та допустимий доказ на підтвердження позовних вимог, оскільки позивач має у власності іншу квартиру в якій проживав разом із родиною в тому числі і на час укладання спірного договору оренди, зараз працює в іншому місті де постійно проживає і винаймає житло. Інших доказів позивачем суду не надано. Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через недоведеність позивачем необхідності використання спірного житла для проживання самого наймодавця та членів його сімї, а тому оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed