Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

У жовтні 2009р. [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» (далі - КП «Міське агентство з приватизації житла»), Департаменту міського господарства Одеської міської ради (далі - Департамент), Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, третя особа: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що 07 травня 2001р. на підставі розпорядження органу приватизації від 07.05.2001р. №160770 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради було видано на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS], згідно якого співвласники спірної квартири володіють нею в рівних частках на праві спільної часткової власності. Позивачі зазначали, що розпорядження органу приватизації від 07.05.2001р. №160770 та свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] незаконно, оскільки фактично приватизація спірної квартири була проведена основним квартиронаймачем [PERSON] без письмової згоди [PERSON], що суперечило вимогам закону. Крім того, згідно довідки ЖЕУ №4 Малиновського району м.Одеси у спірній квартирі разом із [PERSON] проживав до своєї смерті лише її чоловік - [PERSON]. Вказували, що у 1967р. на підставі рішення виконкому Приморської Ради народних депутатів трудящих №480 від 31 10.1967р. на ім'я [PERSON], [PERSON] та їх сина - [PERSON] був виданий ордер №908 серії ПР на трикімнатну квартиру [ADDRESS]. У 1970р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] та прописав її у спірній квартирі. У період шлюбу у подружжя народилась донька [PERSON], [INFO], яка не була зареєстрована в спірній квартирі до отримання цивільного паспорту. Позивачі стверджували, що 26.10.1991р. [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], після чого виїхала їз спірної квартири, не знявшись при цьому з місця реєстрації, тобто з квартири [ADDRESS], та в порушення діючого на той час законодавства не зареєструвалася за новим місцем проживання, а саме в квартирі [ADDRESS]. Від шлюбу у [PERSON] народилась донька - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з [PERSON] в 1995р., [PERSON] разом зі своєю донькою повернулися і знову стали проживати в спірній квартирі. З 1997р. [PERSON] стала проживати в квартирі [ADDRESS] разом з громадянським чоловіком, а [INFO] у неї народилась друга дитина-[PERSON] Зазначали, що в 1998р. [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] та придбав квартиру [ADDRESS], яку в 1999р. також продав та придбав квартиру [ADDRESS]. В зазначених квартирах за згодою [PERSON] проживала [PERSON] разом зі своїми дітьми. Позивачі вказували на те, що коли [PERSON] дізналася, що у результаті приватизації вона не є єдиною власницею спірної квартири, то звернулась в органи прокуратури з метою захисту її прав на квартиру [ADDRESS]. На думку позивачів вона була повністю упевнена, що органи прокуратуру звернуться до суду із позовом про скасування рішення органу приватизації в частині приватизації її квартири не лише на її ім'я, а й на ім'я інших осіб. Крім того [PERSON] зверталась до Малиновської районної Ради ветеранів війни та праці з проханням посприяти відновленню її прав на квартиру [ADDRESS] та повернути їй право власності на всю квартиру. При житті, а саме 01 серпня 2008р. [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно заповіла своєму онуку [PERSON], а онучку [PERSON] позбавила спадщини. [INFO] [PERSON] померла. У своєму позові позивачі також зазначали, що оскільки [PERSON] мала право на звернення до суду з позовом про скасування рішення органу приватизації в частині приватизації її квартири на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON], то вона через заповіт передала своєму онуку [PERSON] усі права та обов'язки, які мала за життя. Таким чином [PERSON] має право на звернення до суду із вимогами про часткове скасування рішення органу приватизації, незаконне рішення якого вплинуло не тільки на те, що були порушені права [PERSON], а й призвело до порушення прав [PERSON] (за заповітом) та [PERSON], яка за законом мала обов'язкову частку у спадковому майні, що залишилося після смерті [PERSON] Позивачі, посилаючись на те, що [PERSON] на момент приватизації квартири [ADDRESS] разом зі своїми дітьми не проживала за вказаною адресою, та згідно з нормами діючого законодавства мала виписатися з місця реєстрації, оскільки проживала за іншими адресами, а для здійснення приватизації квартири ввела орган приватизації в оману, надавши недостовірні документи, просили суд винести рішення яким: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] із наступним зняттям з реєстрації, визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що не набували право користування квартирою [ADDRESS] з моменту народження із наступним зняттям з реєстрації, визнати частково недійсним розпорядження органу приватизації від 07.05.2001р. №160770 в частині передачі в приватну сумісну часткову власність частини квартири [ADDRESS] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], виключити з розпорядження органу приватизації від 07.05.2001р. №160770 прізвища [PERSON], [PERSON], [PERSON], визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 07.05.2001р., в частині передачі в приватну сумісну часткову власність частини квартири [ADDRESS] - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках, зареєстроване в реєстровій книзі за №3-17237, виключити з свідоцтва про право власності на житло від 07.05.2001р. формулювання про передачу в приватну сумісну часткову власність частини квартири [ADDRESS] - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках, зареєстроване в реєстровій книзі за №3-17237, зобов'язати орган приватизації Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» внести відповідні зміни в розпорядження органу приватизації від 07.05.2001р. №160770, та в свідоцтво про право власності на житло від 07.05.2001р., зареєстроване в реєстровій книзі за №3-17237. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Позивачка [PERSON] та її представник, діюча за ордером від 05.05.2013р. та витягом із договору, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити (т.4, а.с. 254, 255). Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] діюча за ордерами та витягами з договорів, позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволені в повному обсязі. Також до суду були надані письмові заперечення проти позову (т.2 а.с. 29-32, 45-47, т.3, а.с. 178,179, т.5 а.с.80,81). Представник КП «Міське агентство з приватизації житла» у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, якою зазначив, що приватизація спірної квартири була проведена на підставі належним чином посвідчених документів у зв'язку з чим є законною, тому просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (т.5 а.с. 87). Представники Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області в судове засіданні не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили. Представник органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, діюча на підставі довіреності від 14.01.2014р. у судове засідання не з'явилась, належним чином про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась (т. 5, а.с.82). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін та їх представників, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992р., Законом України «Про власність», Житловим кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що у листопаді 1967р. виконавчим комітетом Приморської ради депутатів трудящих на ім'я [PERSON] було видано ордер №908 серії ПР на право зайняття із сім'єю з трьох осіб трикімнатної квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.91). Вищевказаний ордер був виданий на: [PERSON], його дружину - [PERSON] та сина - [PERSON] Встановлено, що у 1970р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] та прописав її у квартиру [ADDRESS]. У період шлюбу у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON], [INFO] (т.1 а.с.274, т.4 а.с.30), яка з 06.05.1987 була прописана за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 06.05.2001р., яку суд приймає до уваги оскільки належних доказів того, що вона була видана незаконно позивачами надано не було (т.1 а.с.132). З пояснень сторін вбачається, що через деякий час шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний і вони стали проживати окремо, але періодично [PERSON] проживала в спірній квартирі. Судом встановлено, що на час розгляду справи [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.02.2008р. належить квартира [ADDRESS], в якій остання зареєстрована та проживає з 1997р. (т.1 а.с.180-184). З позовної заяви вбачається, що 26 жовтня 1991р. [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], та виїхала з місця проживання по [ADDRESS], при цьому не знявшись з реєстрації за даною адресою. У період шлюбу з [PERSON] у [PERSON] народилась донька - [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.37), яка з 1992р. була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 06.05.2001р. ( т.1 а.с.132). 31 січня 1995р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т. 2 а.с.88). Після розірвання шлюбу [PERSON] разом зі своєю донькою продовжували проживати за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS]. [INFO] у [PERSON] народилась друга дитина - [PERSON] (т.1 а.с.36), яку у 2000р. було прописано за місцем реєстрації та проживання її матері, тобто у спірній квартирі (т.1 а.с.132). Отже, з моменту народження діти [PERSON] проживали разом з нею і були зареєстровані в спірній квартирі, тобто за місцем реєстрації та проживання їх матері. З матеріалів справи вбачається, що 2001р. відбулася приватизація квартири [ADDRESS], основним наймачем якої була [PERSON] - мати [PERSON] та бабуся [PERSON] Встановлено, що на час подачі [PERSON] заяви про передачу у приватну спільну часткову власність спірної квартири, яку займала вона разом з членами сім'ї на умовах найму в ній були зареєстровані та проживали також [PERSON], [PERSON], [PERSON] Докази, які б свідчали про протилежне в матеріалах справи відсутні. Факт реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON] на час приватизації в спірній квартирі також підтверджується листом СГІРФО Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 18.05.2009р., зі змісту якого вбачається, що [PERSON], [INFO] вважається зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] з дати прописки, а саме з 06.05.1987р., [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] вважають зареєстрованими за цією адресою з моменту внесення відомостей паспортистом ЖКС в картку форми «А» матері, тобто з моменту народження, формами А, Б, заявою [PERSON] про передачу у приватну спільну часткову власність спірної квартири та довідкою про склад сім'ї, яка була надана в орган приватизації (т.1 а.с. 130-133, 260-262, 271-274,275, т.4 а.с. 203-205). Матеріалами справи встановлено, що приватизація спірної квартири проводилась на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за заявою [PERSON] від 25.04.2001р., яка була написана нею власноруч та у якій зазначено, що членами її сім'ї були: [PERSON] (онучка), [PERSON] (правнучка), [PERSON] (правнучка), кожна з яких була прописана у квартирі [ADDRESS] задовго до проведення приватизації (т.1 а.с.130-131). Крім того, заява про передачу у приватну спільну часткову власність спірної квартири була заповнена та підписана особисто основним квартиронаймачем [PERSON] та повнолітніми членами її сім'ї - [PERSON] Оскільки на момент приватизації спірної квартири діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] були неповнолітніми, то їх мати відповідно до діючого законодавства діяла в їх інтересах. До заяви на приватизацію житла відповідно до норм діючого законодавства [PERSON] була додана довідка ЖЕО Малиновського району про склад сім'ї наймача ізольованої квартири, згідно якої у квартирі [ADDRESS] були прописані: [PERSON] з 06.03.1968р., [PERSON] з 06.05.1987р., [PERSON] з 1992р. та [PERSON] з 2000р. (т.1 а.с.132). На підставі заяви [PERSON] 07.05.2001р. орган приватизації видав розпорядження №160770 про передачу квартири [ADDRESS] у приватну спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках (т.1 а.с.129). 07 травня 2001р. Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], згідно якого вказана квартира належить їм на праві приватної спільної часткової власності в рівних частках. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 07.05.2001р. №160770 (т.1 а.с.128). Право власності [PERSON], [PERSON], та [PERSON] на частки спірної квартири було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.270). Отже, приватизація квартири [ADDRESS] була проведена [PERSON] за її згодою та згодою членів її сім'ї добровільно, на підставі документів, що самостійно були подані нею до органу приватизації, та згідно з нормами діючого законодавства, а тому є законною. Доказів того, що відповідачі по справі примушували [PERSON] звернутися до органу приватизації із заявою про приватизацію житла та додати до неї недостовірні документи у вигляді довідки про склад сім'ї наймача суду надано не було. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] заперечувала проти передачі частини спірної квартири у власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки вона власноруч у своїй заяві просила передбачити розподіл долі власності між членами її сім'ї , якими на той час були [PERSON], [PERSON], та [PERSON], в рівних частках. Статтею 65-1 ЖК України передбачено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Згідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі-приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до частин 1-3 статті 8 вказаного вище Закону в редакції, чинній на час приватизації спірного житлового приміщення, приватизація державного фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Таким чином, небажання когось із членів сім'ї взяти участь у приватизації квартири позбавляє інших членів сім'ї на отримання квартири у власність у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно з частиною 5 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в наведеній редакції, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, чинним на час приватизації передбачалося, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну та у спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Відповідно до п.18, 21 зазначеного Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду. Таким чином, посилання позивачів на той факт, що [PERSON], [PERSON], та [PERSON] не мали права на отримання у власність частини спірної квартири в порядку приватизації, оскільки не проживали в ній, суд не приймає до уваги, оскільки вказане твердження не відповідає вимогам вказаного вище Закону. Суд вважає, що не зважаючи на той факт, що [PERSON] разом з дітьми періодично проживала в квартирах свого батька за різними адресами, які останній постійно продавав та покупав, за ними зберігалося право користування спірної квартирою до передачі її у власність всім членам сім'ї, які були зареєстровані в ній. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку , передбаченому законом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що при житті [PERSON] не зверталася до суду з позовом про визнання [PERSON], [PERSON], та [PERSON] втратившими права користування житловою площею спірної квартири, а тому відповідно до діючого на той час законодавства данні особи не втрачали права користування спірною квартирою і мали права на отримання її у власність у порядку приватизації. Таким чином, суд вважає, що оскільки [PERSON], [PERSON], та [PERSON] на час приватизації спірної квартири у встановленому законом порядку не визнавалися такими, що втратили право користування спірною квартирою, і за ними зберігалося право на спірну квартиру, а приватизація квартири відповідала волі [PERSON] та [PERSON], які також виявляли таку волю в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], то передача спірної квартири у їх власність в порядку приватизації відповідала вимогам закону. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. З матеріалів справи вбачається, що з моменту приватизації квартири [ADDRESS] по день своєї смерті [PERSON] також не зверталась до суду за захистом своїх прав, а саме з позовом про визнання приватизації спірної квартири незаконною. Дані обставини, свідчать про те, що [PERSON] не вважала, що її права були порушенні при передачі спірної квартири у власність всім членам її сім'ї, які на той час були зареєстровані та проживали в спірній квартирі. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що за зверненням позивачів прокуратура м.Одеси та Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради неодноразово проводили перевірки з питань відповідності передачі спірної квартири у власність відповідачам в порядку приватизації, але порушень закону виявлено не було (т.4 а.с.19,20). В матеріалах справи знаходяться письмові пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які вказували на той факт, що [PERSON], [PERSON], та [PERSON] з 1999р. постійно проживали в квартирі [ADDRESS], але дані особи не були допитані в судовому засіданні в якості свідків, оскільки клопотання про їх допит позивачі не заявляли (т.2 а.с.58-87). З довідки №36 від 15.09.2011р. вбачається, що квартира [ADDRESS], в якій як стверджують позивачі проживали відповідачі належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.1999р. [PERSON], батьку [PERSON], який в ній проживав один та був зареєстрований з 1999р. по день смерті [INFO] Інші особи в довідці не вказані (т.2 а.с.118, т.3 а.с.114). Встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли [PERSON] та [PERSON] в рівних частках та на їх ім'я були видані свідоцтва про право власності на спадкове майно за законом, а саме на квартиру [ADDRESS]. Матеріалами справи встановлено, що всі квартири, в яких як стверджують позивачі проживали відповідачі належали на праві власності [PERSON], який періодично їх продавав та покупав нові (т.3 а.с. 103-116). Суд вважає, що зазначення [PERSON] в заявах та медичних картках місцем проживання квартиру [ADDRESS], не свідчить про те, що житло за данною адресою було її та її дітей місцем постійного проживання. Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», існує визначення місця перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, та визначення місця проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували той факт, що відповідачі постійно проживали за вказанною вище адресою. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується її заявою про видачу паспорту, на момент складання якої [PERSON] власноруч зазначила, що місцем її реєстрації є: [ADDRESS] (т.1 а.с.266). Батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується його заявою про видачу паспорту, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (том.1 а.с.267). Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивачі ніколи не проживали і не були зареєстровані в спірній квартирі, не були членами сім'ї наймача [PERSON], відповідно до ст.64 ЖК України, а тому на думку суду не мають право ставити питання про визнання відповідачів втратившими права користування спірною квартирою, визнання недійсними розпорядження органа приватизації від 07.05.2001р. та свідоцтва про право власності на житло від 07.05.2001р. в частині передачі відповідачам в приватну власність частини спірної квартири та внести до них зміни. Відповідно до ст.48 ЦК України в редакції 1963р. недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно ст.57 ЦК України угода, укладена в наслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Отже, з вимогами про визнання недійсними розпорядження органа приватизації від 07.05.2001р. та свідоцтва про право власності на житло від 07.05.2001р. в часині передачі відповідачам в приватну власність частини спірної квартири та внести до них зміни може звертатися потерпілий або державна чи громадська організації. Встановлено, що 09.11.2005р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, на підставі якого остання прийняла від [PERSON] в дар 1/4 частину квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.229). 16.12.2005р. право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.231). Встановлено, що 01.08.2008р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування на підставі якого останній прийняв в дар від [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.234). 26.08.2005р. право власності [PERSON] на 1/4 частину квартири [ADDRESS] було зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.233). Укладені вище зазначені угоди також підтверджують той факт, що [PERSON] знала, що у результаті приватизації спірної квартири їй належало на праві власності тільки 1/4 її частина, а інша частина належала відповідачам, і даний факт не оскаржувала, що свідчить про те, що вона визнавала право власності відповідачів на частину спірної квартири. Встановлено, що при житті, а саме 01 серпня 2008р. [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно, що на день смерті буде належати їй, та на що вона за законом буде мати право заповіла своєму онуку [PERSON], а онучку [PERSON] позбавила спадщини (т.1 а.с.85). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.10.2008р. (том.1 а.с.236). Судом встановлено, що [PERSON] ще при житті розпорядилася своїм майном, шляхом укладення угод зі своєю донькою [PERSON], а тому після її смерті спадщина не відкривалася у зв'язку з відсутністю спадкового майна. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на праві власності належала тільки частина спірної квартира, якою вона розпорядилася при житті, а тому вимоги про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS], безпідставні. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки вони безпідставні і не ґрунтуються на законі. Суд вважає, що позивачі не надали суду обґрунтованих доказів того, що були порушенні їх права та права [PERSON] в результаті передачі спірної квартири у власність [PERSON] та відповідачам у порядку приватизації. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом 2 групи і відповідно до Закону України «Про судовій збір» від сплати судового збору звільнена (т.3 а.с.188).

Outcome: dismissed