Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] майнову шкоду у розмірі 147 520 грн. 99 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що у січні 2016 року між [PERSON] та ПАТ «Фідобанк» укладено декілька договорів банківського вкладу на загальну суму 360 005 грн. 03 коп. У квітні 2016 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Фідобанк» з ринку шляхом запровадження у банку тимчасової адміністрації. У липні 2016 року прийнято рішення про ліквідацію ПАТ «Фідобанк».25.07.2016 року позивачем отримано гарантовану суму вкладу у розмірі 200 000 грн. Згідно з відомостями, що містяться у загальному доступі, [PERSON] є власником істотної участі ПАТ «Фідобанк» та кінцевим бенефіциаром. Позивач зазначає, що відповідач не вжив всх передбачених законом заходів для недопущення процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк», у зв'язку із чим повинен відшкодувати позивачу - вкладнику банку майнову шкоду у розмірі 147 520 грн. 99 коп. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, з наведених у позові підстав. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, з обставин, викладених у письмових запереченнях. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та ПАТ «Фідобанк» у 2016 році укладено ряд договорів, за яким позивачем внесено до банківської установи депозитні вклади. Відповідно до листа ПАТ «Фідобанк» № 2-3-2-2/12228-1к-ог від 19 жовтня 2016 року, станови на 18.08.2016 року позивач [PERSON] не одержав кошти по депозитним вкладам за наступними договорами: депозит «Поштовий» № 393771-980/2016 від 26.02.2016 року у сумі 20001 грн.; депозит «Поштовий» № 393756-980/2016 від 26.02.2016 року у сумі 20001 грн.; депозит «Поштовий» № 393766-980/2016 від 26.02.2016 року у сумі 20001 грн.; депозит «Поштовий» № 393762-980/2016 від 26.02.2016 року у сумі 20001 грн.; депозит «Поштовий» № 397257-980/2016 від 15.03.2016 року у сумі 2781,08 грн.; депозит «Поштовий» № 397260-980/2016 від 15.03.2016 року у сумі 20000,01 грн.; депозит «Поштовий» № 397265-980/2016 від 15.03.2016 року у сумі 20000,01 грн.; депозит «Поштовий» № 394918-980/2016 від 29.02.2016 року у сумі 20000,01 грн. (а.с. 98). Згідно рішення Правління Національного банку України № 8 від 20.05.2016 року, ПАТ «Фідобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних (а.с. 148). Предметом спору у даній цивільній справі є стягнення грошових коштів у розмірі неповернутих депозитних вкладів з нарахованими відсотками як відповідальність власника істотної участі за невиконання банком зобов'язань за договорами. Судом встановлено, що на підставі п.2 ч.5 ст. 12, ч.1 ст. 35, ч.5 ст. 44, ч.3 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) 20.05.2016 року у ПАТ «Фідобанк» запроваджено тимчасову адміністрацію. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п.6 ст.2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Частинами 5, 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2001цс15. Статтею 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено наслідки початку процедури ліквідації банку, та передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема, забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. Передбачене ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» покладення відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Така відповідальність має бути застосована до власників істотної участі лише за наявності їх вини у настанні неплатоспроможності банку. Таким чином, вимагаючи стягнення майнової шкоди з власника істотної участі банку, необхідно довести факт заподіяння шкоди власником істотної участі банку, розмір такої шкоди, докази на підтвердження невиконання зобов'язань, та причинно-наслідковий зв'язок, навести між невиконанням зобов'язання власником істотної участі та завданою шкодою. Суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння ПАТ «Фідобанк» майнової шкоди позивачу через порушення [PERSON], як власником істотної участі, положень Закону України «Про банки і банківську діяльність». За вказаних обставин, у суду відсутні передбачені законом підстави для покладення на відповідача [PERSON] відповідальності за зобов'язаннями ПАТ «Фідобанк» перед позивачем [PERSON] Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed