Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулася до суду позовом, в якому просить визначити разом із нею місце проживання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що 21.09.2018 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від шлюбу з відповідачем мають дочку [PERSON] , [INFO] . Також вона має сина від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] . Діти зареєстровані в належній відповідачу квартирі за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені та подано позов про розірвання шлюбу. Діти проживають разом із нею за адресою: [ADDRESS] та знаходяться на її утриманні. Останнім часом відповідач став погрожувати, що має намір забрати дочку жити до себе. 22.11.200 року відносно відповідача був винесений терміновий заборонний припис серії АА № 23540. Позивач зазначає, що нею створені належні умови для нормального фізичного та психологічного розвитку дітей, вона має стійкий дохід, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Згідно з актом обстеження умов проживання від 03.12.2020 року за адресою: [ADDRESS] стан житла є задовільним, зроблено косметичний ремонт, в наявності меблі та побутова техніка, для виховання та розвитку дітей створені необхідні умови. За цих підстав позивач просить визначити місце проживання дочки [PERSON] , [INFO] , разом із нею. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 січня 2021 року у справі було відкрито загальне позовне провадження. Під час підготовчого засідання відповідачем був поданий відзив на позов, в якому він просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач є громадянкою Російської Федерації, має посвідку на проживання до 04.03.2029 року. На момент закінчення строку дії посвідки на проживання дочці виповниться лише 10 років. Звертає увагу, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/16223/20 було визнано протиправним та скасовано терміновий заборонний припис, винесений відносно нього. Вважає, що позивач не надала доказів наявності в неї самостійного доходу та матеріального забезпечення для утримання дітей. Висновок органу опіки та піклування про необхідність визначення місця проживання дитини з матір`ю є необґрунтованим. На його думку, позивачем не створено достатніх умов для проживання малолітньої дочки з огляду на відсутність у позивача житла, тимчасове проживання в орендованій квартирі, що ускладнює життя малолітньої дочки та порушує її права. В свою чергу, у нього як батька за адресою: [ADDRESS] наявні умови для проживання дочки: є окрема кімната, місце для відпочинку, меблі, іграшки та книжки. Він має постійне місце роботи та дохід, піклується про дочку, забезпечує її всім необхідним. Через ускладнення відносин з позивачем він не має можливості приймати участь у вихованні дочки. 05.05.2021 року звертався до служби у справах дітей з приводу усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Ним неодноразово пропонувалося позивачу проживати разом у його квартирі. Відзначив, що після виходу з декретної відпустки позивач, яка є громадянкою Російської Федерації, має намір повернутися з дітьми до Якутії, де вона мешкає та працює, що унеможливить в майбутньому його побачення з дочкою та участь в її вихованні. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представники [PERSON] , а згодом [PERSON] позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представника [PERSON] позов не визнали, з підстав наведених у відзиві на позов. Просили в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що позивач не має в м. Дніпрі житла, доходу, є громадянкою Російської Федерації, куди може повернутися. Представник органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, надав висновок органу опіки та піклування по суті спору та заяву про розгляд справи в його відсутність. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судом установлено, що 21 вересня 2018 року був зареєстрований шлюб між громадянином України [PERSON] , 1973 року народження, та громадянкою Російської Федерації [PERSON] , 1983 року народження. [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] , на час розгляду справи якій виповнилося 2 роки 8 місяців. У період шлюбу сторони разом із дочкою та старшим сином позивача проживали в квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS] , де вони залишаються зареєстрованими по теперішній час. На час розгляду справи сторони проживають окремо, позивачем подано позов про розірвання шлюбу. Позивач разом із дітьми проживає окремо від відповідача в орендованому нею житлі за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження вказане житло має задовільні умови для проживання: наявне місце для відпочинку, ліжка, диван, дитяче ліжко, стіл, шафа, дитяче крісло, іграшки та книжки, сезонний одяг, взуття. Між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання спільної дитини. Органом опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради надано висновок від 21.05.2021 року, згідно з яким в інтересах дитини є доцільним визначення місяця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 зазначеної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини має забезпечення найкращих інтересів самої дитини. Зокрема, як наголосив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Тобто в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Вирішуючи питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , суд виходить з її віку (2 роки 8 місяців) та прихильності до батьків, ставлення кожної сторони до виконання своїх батьківських обов`язків. Зокрема, суд бере до уваги, що після припинення сторонами шлюбних відносин малолітня [PERSON] постійно проживає з матір`ю, якою в цілому створені належні умови для її розвитку та виховання: позивач зі слів офіційно працевлаштована, на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною, має власне житло в Російській Федерації, від здачі якого в оренду отримує щомісячний дохід, в Дніпрі винаймає житло, яке має задовільний стан, постійно займається доглядом за малолітньою дочкою та її вихованням. Отже, суд вважає, що висновок органу опіки та піклування щодо необхідно визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи. Об`єктивних підстав вважати, що малолітня дитина сторін виявляє більшу прихильність до батька немає. На переконання суду, відповідач хоча й має власне житло в м. Дніпрі, отримує достатньо високу заробітну плату, між тим з огляду на дворічний вік дитини він не має такого тісного психологічного зв`язку з дитиною як мати. Суд вважає, що визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю відповідає інтересам дитини, не порушуватиме психологічний стан дитини, яка в силу свого віку більш прив`язана до матері ніж батька, так як саме мати займається її щоденним доглядом та вихованням. Відповідачем не доведено, що він може створити не лише належні матеріальні умови для проживання дитини, а й психологічний комфорт та догляд за дворічною дочкою в разі її розлучення з матір`ю. Доводи відповідача та його представника про те, що позивач не має житла та доходу не відповідають фактичним обставинам, оскільки на підтвердження наявності житла та доходу позивач надала копію договору найму квартири в місті Дніпрі та копію договору про здачу в оренду належного їй жита в м. Удачному Республіки Саха (Якутія). Той факт, що позивач є громадянкою Російської Федерації, а, отже, має можливість покинути Україну разом із дитиною, само по собі не може бути достатньою підставою для відмови в позові. Тим більше, що відповідач, заперечуючи проти визначення місця проживання дитини з матір`ю, зустрічних вимог про визначення місця проживання дитини разом із ним не заявляв, на час розгляду справи дитина понад рік постійно проживає з матір`ю окремо від батька. Посилання відповідача на те, що через проживання дитини з матір`ю він не може спілкуватися з дитиною, так як позивач створює йому перешкоди в цьому, суд не приймає до уваги, оскільки в разі створення позивачем перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною, він праві вимагати встановлення порядку спілкування з дитиною, в тому числі вимагати примусового виконання судового рішення про визначення порядку його участі у вихованні та спілкування з дитиною, в тому числі відшкодування завданої цим шкоди. Таким чином, позов необхідно задовольнити, визначивши місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Outcome: approved