Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У грудні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, яку уточнила 06 грудня 2019 року, до [PERSON] , П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори, в якій остаточно просила: визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Рівною О.В., реєстраційний № 5-83 від 10.03.2016 року; скасувати реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] ; зобов`язати П`яту дніпровську державну нотаріальну контору внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та прав власності щодо скасування реєстрації права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 13.01.1994 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження № 8/3-94, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР (реєстрова книга № 91П, реєстровий №2), разом зі своїм померлим сином - [PERSON] була співвласницею у рівних частках квартири [ADDRESS] . 10 березня 2016 року сестра позивача - відповідач [PERSON] , користуючись тяжким життєвим становищем позивача, пов`язаним з похилим віком та хворобою її сина, умовила їх подарувати відповідачу їх квартиру і обіцяла опікуватися ними та всіляко допомагати у побуті. Для підписання документів відповідач зі своїм чоловіком відвезли їх на автомобілі до П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори, де вони підписали спірний договір. [INFO] син позивача помер, вона залишилася одна і з`ясувалось, що сестра навіть не думає їй допомагати. Більше того, 23.10.2017 року, без згоди позивача відповідач [PERSON] зняла позивача з реєстрації в даній квартирі і 26 жовтня 2017 року зареєструвала у своєму будинку за адресою: [ADDRESS] . Такі дії призвели до того, що позивач не можу отримувати пенсію за місцем проживання і змушена їздити до села, щоб отримувати пенсію там. Це дуже ускладнює її життя. Факт виписки і реєстрації за іншим місцем підтверджує підозру позивача, що відповідач ввела її в оману щодо правової природи договору дарування з метою заволодіння її житлом. Після роздумів і розмов зі знайомими позивач зрозуміла, що помилилася щодо правової природи договору дарування, неправильно сприйняла фактичні обставини його укладення і це вплинуло на її волевиявлення, так як вона вважала, що по суті укладала договір довічного утримання. Інакше, навіщо їй було дарувати квартиру, в якій вона до того ж продовжує проживати. Просить врахувати, що після укладення оспорюваного договору квартиру відповідачу позивач фактично не передавала і продовжує в ній проживати. Крім того, спірна квартира є її єдиним житлом. Вважає, що договір дарування слід визнати недійсним, оскільки він не відповідає внутрішній волі позивача, так як вони з сином мали намір укласти договір довічного утримання, однак відповідач не надає позивачу жодної допомоги. Всі побутові проблеми позивачу доводиться вирішувати самостійно. Також зазначає, що договір дарування був укладений під впливом також тяжкої обставини, а саме хвороби сина позивача за наслідками Чорнобильської катастрофи. У зв`язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом. 24 січня 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги відповідач [PERSON] не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Вважає, що позивач пропустила строк на звернення до суду з даною позовною заявою. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач як на підставу позовних вимог щодо визнання договору дарування недійсним посилалась на норми ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 230, 233 ЦК України, доводячи, що оспорюваний договір дарування був вчинений під впливом тяжкої для позивача обставини, на вкрай невигідних для неї умовах та внаслідок обманних дій відповідача. При цьому, кожна із наведених позивачем умов є самостійною підставою для визнання правочину недійсним. На думку відповідача, наведені позивачем обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування ст. 233 ЦК України з огляду на недоведеність того, що саме тяжкі обставини спонукали її та померлого [PERSON] укласти правочин в інтересах відповідача, який за життя дарувальника оскаржений не був. Позивачем не доведено, що на час укладення договору дарування вона та її померлий син неправильно сприймала фактичні обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, які дійсно були і мають істотне значення. Недоведеною також є наявність умислу в діях відповідача та сам факт обману, що виключає можливість застосування ст. 233 ЦК України. Додатково звертає увагу, що про фактичне бажання позивача та померлого [PERSON] відчужити квартиру на користь сім`ї відповідача свідчать факти укладання заповітів. [PERSON] 03.02.2001 року все своє майно заповіла відповідачу. [PERSON] все своє майно 15.10.2015 року заповів [PERSON] . Доводи позивача в їх сукупності зводяться до невірного розуміння позивачем вимог чинного законодавства, власного тлумачення характеру спірних правовідносин, носять характер припущень, оскільки не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи та не мають документального підтвердження. До того ж, позивач звертається з позовними вимогами щодо визнання у повному обсязі договору дарування недійсним, хоча в даному договорі два дарувальника здійснили дарунок - позивач та [PERSON] . З яких підстав договір дарування в частині здійснення дарунку [PERSON] на користь відповідача також має бути визнаний недійним, позивач взагалі не зазначає. Також зазначила, що дійсно, станом на теперішній час позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . При цьому, зняття з реєстрації та подальша постановка на реєстрацію здійснювалась позивачем самостійно. Порядок реєстрації в Україні передбачає особисте звернення заявника в органи реєстрації. Відповідач є власником подарованої квартири та самостійно сплачує комунальні платежі за житло. Позивач отримує велику пенсію, близько 10 000,00 грн., а тому у відповідача була відсутня можливість оформити субсидію на згадувану квартиру. Для отримання можливості оформлення відповідачем субсидії та економії коштів сторони погодили, що позивач зніметься з реєстрації в квартирі та буде зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] . Отже твердження, що перереєстрація відбувалась без згоди позивача не відповідає дійсності. Твердження про проблеми з отриманням пенсії позивачем є дивними, адже позивач весь час перебуває на пенсійному обліку в Чечелівському районному відділі Пенсійного фонду м. Дніпро та отримує пенсію на банківську картку. Також зазначає, що після переоформлення квартири та особових рахунків відповідач самостійно сплатив всю наявну на той час заборгованість з оплати комунальних послуг за минулі роки. Для покращення безпеки в квартиру було встановлено охоронну сигналізацію в охоронному агентстві «КОРД». 05 лютого 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, в якій зазначено, що так як спірний договір дарування за домовленістю сторін по суті є договором довічного утримання, тому він діє у часі і просторі до моменту смерті позивача і застосування норми пропущення строку на звернення до суду з вимогою визнання договору недійсним в даному випадку не є правомірним. 10 лютого 2020 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшло письмове заперечення, в якому зазначено, що оспорюваний договір є договором дарування. Жодної домовленості сторін про договір довічного утримання не було. Таку позицію позивача сторона відповідача вважає надуманою та такою, що суперечить чинному законодавству. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Таким чином, перебіг позовної давності для позивача розпочався в момент, коли вона дізналась про вчинення правочину. Про укладення договору дарування позивач дізналась в момент його підписання, а саме 10.03.2016 року. Позов було подано у грудні 2019 року, з моменту, коли позивач підписала договір і до моменту подання позовної заяви пройшло більш ніж три роки. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що їй та її сину на праві власності належала квартира [ADDRESS] . На її думку, її сусідка - [PERSON] мала намір відібрати у неї вищезазначену квартиру, а тому, оскільки вона цього побоювалась, то вирішила подарувати дану квартиру своїй сестрі - [PERSON] . Вказану обставину вона вважає тяжкою обставиною, яка вплинула на прийняття нею рішення подарувати [PERSON] вищезазначену квартиру. У 2016 році вона та її син подарували дану квартиру її сестрі - [PERSON] . Між нею та сестрою була усна домовленість про те, що її сестра - [PERSON] буде її доглядати та утримувати. У 2017 році її син помер та вона залишилась проживати одна. З моменту укладення спірного договору дарування та до теперішнього часу вона продовжує проживати у даній квартирі. Комунальні послуги за дану квартиру сплачує [PERSON] . Останнім часом між нею та [PERSON] погіршились стосунки, у зв`язку з чим вона вирішила звернутись до суду з даним позовом. Відповідач та її представник - [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі, оскільки підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. Також, просили застосувати у справі позовну давність та у зв`язку з цим у задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідача - П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Допитана в судовому засіданні 26 лютого 2020 року у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є її рідними сестрами. Раніше всі вони дружили. Також, між ними раніше були розмови про те, що оскільки у [PERSON] , крім сина та сестер нікого немає, то належну [PERSON] квартиру по [ADDRESS] остання залишить самій молодшій сестрі - [PERSON] . Спочатку між ними була розмова про заповіт, однак потім, коли син [PERSON] вже мав поганий стан здоров`я, то було вирішено укласти договір дарування квартири. [PERSON] та [PERSON] особисто їй про це казали. Допитана в судовому засіданні 26 лютого 2020 року у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є її рідними сестрами. Спочатку [PERSON] оформила заповіт на ім`я наймолодшої сестри - [PERSON] . Даний факт відомий їй від [PERSON] . Особисто вона не знала, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири. За довічне утриманні особисто їй нічого не відомо. Допитаний в судовому засіданні 26 лютого 2020 року у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є колишнім чоловіком [PERSON] . Він був присутній при укладенні спірного договору дарування квартири, оскільки на той час він був чоловіком [PERSON] і повинен був дати згоду на укладення даного договору. До укладення договору дарування вони декілька разів були у нотаріуса, оскільки під час першого візиту до нотаріуса вони дізнались про накладення арешту на квартиру, а тому в перший візит до нотаріуса укласти договір дарування не вдалось. Потім вони погасили борги по квартирі, зняли з квартири арешт, після чого було укладено спірний договір дарування. Коли вони були у нотаріуса, то сторонам було роз`яснено суть договору дарування. Заповіт [PERSON] складала ще задовго до укладення договору дарування квартири. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] , а також [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 січня 1994 року Виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 13 січня 1994 року № 8/3-94, на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] (а.с.5). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР та записано у реєстрову книгу за № 91-п-2. З пояснень сторін судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є рідним сином позивача [PERSON] , [INFO] . Також, з пояснень сторін судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними сестрами, що підтвердили також допитані під час розгляду справи свідки. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 10 березня 2016 року між [PERSON] , [PERSON] (дарувальниками) та [PERSON] (обдаровуваною) було укладено Договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О.В., зареєстрований в реєстрі за № 5-83, згідно якого [PERSON] та [PERSON] передали безоплатно [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 186367401 від 27 жовтня 2019 року, вбачається, що на теперішній час квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] , номер запису про право власності - 13618332 (а.с. 10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 05 листопада 2019 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 7). У грудні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати вищевказаний договір дарування квартири від 10 березня 2016 року недійсним, зазначивши, що вказаний договір не відповідав її внутрішній волі, так як вона з сином мали намір укласти договір довічного утримання, а також даний договір дарування квартири був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби її сина. Водночас у судовому засіданні позивач зазначила, що тяжкою обставиною для неї був намір її сусідки [PERSON] переоформити її квартири на себе, що і спонукало її подарувати квартиру своїй сестрі - [PERSON] . В обґрунтування позову позивач посилався, як на підставу своїх вимог, на ст.ст. 229, 233 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Слід зазначити, що вимоги статей 229, 233 та 717 ЦК України було роз`яснено сторонам нотаріусом під час укладення вищевказаного договору дарування квартири від 10 березня 2016 року, про що зазначено у пункті 15 даного договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, з викладеного вбачається, що обов`язок доказування вчинення правочину під впливом помилки покладений саме на позивача по справі, який повинен довести, що він дійсно він дійсно помилився щодо обставин, які мають істотне значення, в тому числі щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Однак, в порушення положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір дарування від 10 березня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, був укладений під впливом помилки та що сторони помилились щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 8 даного договору дарування квартири від 10 березня 2016 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають домовленості сторін; договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди, не приховує іншої угоди, не укладається під впливом; будинок, в якому знаходиться квартира, не є аварійним або таким, що підлягає зносу; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору; квартира не має самовільного переобладнання. Як пояснила сама позивач в судовому засіданні у 2016 році вона вирішила подарувати квартиру [ADDRESS] своїй сестрі - [PERSON] , оскільки побоювалась, що її сусідка - [PERSON] мала намір відібрати у неї дану квартиру. Отже, сама позивач під час розгляду справи підтвердила, що вона мала намір саме подарувати відповідачу належну їй частину квартири, а отже укладення даного договору відповідало внутрішній волі позивача. Слід також зазначити, що про бажання позивача та її сина - [PERSON] відчужити квартиру на користь сім`ї відповідача свідчать складені [PERSON] та [PERSON] заповіти. Так, 03 лютого 2001 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Жуковою Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 5-364, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, і на що за законом вона матиме право, [PERSON] заповіла [PERSON] (а.с. 39). Крім того, 15 жовтня 2015 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хуторною М.Д., зареєстрований в реєстрі за № 988, яким усе належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, [PERSON] заповів [PERSON] . При цьому, [PERSON] на момент укладення вищевказаного заповіту був чоловіком відповідача [PERSON] , що підтвердив допитаний під час розгляду справи [PERSON] та визнавали сторони. Також, недоведеними жодними належними, допустимими та достатніми доказами є і твердження позивача про те, що вона вважала, що по суті укладає договір довічного утримання, а не договір дарування квартири. Згідно пояснень позивача, вона отримує пенсію близько 10 000,00 щомісячно. Разом з цим, доходи відповідача є значно меншими ніж доходи позивача, що підтверджується довідкою про доходи [PERSON] № 6929969389221901 від 03.02.2020 року, виданою Центральним відділом обслуговування громадян (сервісним центром) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (а.с. 54-55), а також Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо [PERSON] № 4376 від 27.01.2020 року (а.с. 56). Позивач посилається також на те, що в дійсності вона не мала наміру відчужувати належне їй майно, після укладення спірного договору дарування вона продовжує проживати у вказаній квартирі. Сторонами визнано, що позивач дійсно на теперішній час проживає у квартирі [ADDRESS] з дозволу відповідача. Разом з цим сторона відповідача наполягає на тому, що відповідач бажала досягти правового результату саме щодо дарування квартири та саме такий намір вона мала під час укладення спірного договору дарування. Будь-яких інших цілей, ніж ті, що передбачені договором дарування квартири від 10 березня 2016 року, у [PERSON] не було. Про наміри відповідача реального настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування квартири, свідчить також те, що [PERSON] після укладення вищевказаного договору дарування квартири у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , а також сплачує комунальні послуги за вищевказану квартиру, що підтверджується копіями відповідних квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 40-47). Крім того, з Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 677 від 06 червня 2019 року, виданої Виконавчим комітетом Солонянської селищної ради, вбачається, що з 26 жовтня 2017 року по теперішній час [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Крім того, під час допиту свідків позивач підтвердила, що свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою сторін по справі, дала правдиві свідчення, що вони як сестри дійсно розмовляли про намір позивача подарувати квартиру наймолодшій сестрі [PERSON] . Усій родині про це було відомо. Також позивач зазначила, що звернулася до суду з даним позовом, оскільки між нею та її молодшою сестрою [PERSON] погіршилися стосунки. Отже, позивачем не доведено, що договір дарування від 10 березня 2016 року сторони уклали лише формально та що в дійсності [PERSON] не мала наміру настання реальних правових наслідків за спірним договором дарування квартири, як не доведено і те, що під час укладення спірного договору дарування квартири позивач помилялась щодо обставин, які мають істотне значення та укладення даного договору не відповідало внутрішній волі позивача. Щодо посилань позивача на те, що спірний договір дарування квартири було вчинено під впливом тяжкої обставини, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. У позовній заяві позивач зазначала, що тяжкою обставиною була хвороба її сина. Однак, під час розгляду справи в судовому засіданні позивач зазначила, що тяжкою обставиною, яка вплинула на прийняття нею рішення подарувати квартиру [PERSON] , насправді вона вважає не хворобу її сина, а те, що на її думку, її сусідка - [PERSON] мала намір відібрати у неї вищезазначену квартиру, а тому, оскільки вона цього побоювалась, то вирішила подарувати дану квартиру своїй сестрі - [PERSON] . За таких обставин, на переконання суду, зазначена позивачем обставина не є такою тяжкою обставиною у розумінні статті 233 ЦК України, на підставі якої правочин може бути визнаний судом недійсним. Будь-яких доказів того, що на момент укладення угоди у позивача існували тяжкі обставини, за відсутності яких правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, позивачем не надано. В порушення вимог ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладення спірного договору дарування квартири від 10 березня 2016 року не відповідало внутрішній волі позивача, що позивач помилилась щодо природи правочину та інших обставин, які мають істотне значення, а також, що правочин вчинено під впливом тяжкою для позивача обставини. Усі доводи позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог були недоведеними та спростовувалися наявними у матеріалах справи доказами. Більш того, сама позивач під час розгляду справи зазначила, що звернутись до суду з даним позовом вона вирішила лише тому, що останнім часом між нею та [PERSON] погіршились стосунки. Враховуючи все вищевикладене вбачається, що договір дарування квартири від 10 березня 2016 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] як дарувальниками та [PERSON] як обдаровуванню, посвідчений державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О.В., зареєстрований в реєстрі за № 5-83, відповідає передбаченим статтею 203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про чинність вказаного правочину. На підставі викладеного та враховуючи, що позивачем не доведено, що сторони уклали договір дарування квартири від 10 березня 2016 року під впливом помилки та під впливом тяжкої обставини, суд приходить до переконливого висновку, що передбачених законом підстав для визнання договору дарування квартири недійсним не має, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог позивачу в цій частині слід відмовити. Враховуючи, що позовні вимоги про скасування реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , а також позовні вимоги про зобов`язання внести зміни до Державного реєстру речових прав та прав власності щодо скасування реєстрації права власності [PERSON] на квартиру, є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним, підстав для задоволення яких судом не встановлено, то у задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту якого є припинення правовідношення. Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові. Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності не має, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав та інтересів позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 229, 233, 256, 257, 267, 717, 718 Цивільного кодексу України, та

Outcome: dismissed