Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

У грудні 2017 [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення витрат на утримання спільного майна. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 2014 року [PERSON] та [PERSON] не проживають однією сім`єю. Згідно з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 року є співвласником Ѕ частки домоволодіння та земельної ділянки. Позивач вказує, що з 2015 року відповідач не здійснювала оплату житлово-комунальних послуг та не приймала участі в утриманні майна. З 2015 року позивач сплатив за житлово-комунальні послуги грошові кошти у розмірі 30 439 грн., а тому, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідачки половини коштів, сплачених за утримання житлового приміщення у розмірі 15219,50 грн., судового збору у сумі 640 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 4480, 00 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Вказувал, що позивач до 2017 року був єдиним власником квартири, і утримувати майно - є обов`язком власника. Відповідач та представник відповідача заперечували щодо задоволення позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки відповідачка з 2015 року не проживала у квартирі та співвласником житлового приміщення та земельної ділянки стала лише з 2017 р. Суд вислухавши пояснення учасників, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволення позову слід відмовити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.10.1991 р. укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено актовий запис №582, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження від 19.10.1991р. (а.с. 7). 11.02.2015 року рішенням Печерського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 р. у цивільній справі №372/4514/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнано домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані [ADDRESS] , а також автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю. Відповідно до рішення суду вищевказане майно визнано спільною сумісною власністю подружжя та здійснено поділ спільного майна у рівних частинах, тобто по Ѕ частини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач набула право власності на Ѕ частини квартири за рішенням суду від 09.02.2017, яке набрало законної сили 03.03.2017 року. Відповідач зареєстрована та проживала упродовж 2015 року та на даний час за адресою [ADDRESS] . Враховуючи те, що відповідачка не була власником Ѕ частини будинку та право власності на її частку не було зареєстроване у встановленому законом порядку, то позивач зобов`язаний нести витрати з утримання майна, оскільки на той період являвся власником майна, а починаючи з 09.02.2017 року, повинен нести витрати по утриманню 1/2 частини спільної квартири, у зв`язку із розподілом часток права власності квартири, яка йому належала. Відповідно до ч.4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Зі змісту ст. 1 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» вбачається, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, Відповідно до ст.162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем не було надано належних доказів в розумінні ст. 77 ЦПК України. Таким чином, враховуючи докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про те, що позивач, у зазначений ним період був єдиним власником та відповідно мав сплачував кошти за утримання належного йому майна. Враховуючи вищевикладене, суд вважає у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат на утримання спільного майна слід відмовити, оскільки позивачем не обґрунтовано та не доведено ті обставини на які він посилається у позові. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з положенням п. 1 частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правову допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво у суді та іншу правничу допомогу, пов`язану з справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ст. 1 Закону України від 20.12.2011 «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до статті 1 вищезазначеного закону, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у стягненні судових витрат у частині стягнення витрат на правову допомогу, оскільки суду не надано належних доказів здійснення їх оплати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed