Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначали, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , у якій зареєстрована відповідач [PERSON] , яка тривалий час у цій квартирі не проживає та не бере участі в її утриманні, що підтверджується актом депутата Княжицької сільської ради Броварського району Київської області. У зв`язку із реєстрацією у даній квартирі відповідача, вони (позивачі) не мають можливості оформити субсидію, чим порушуються їхні права. Оскільки [PERSON] тривалий час більше одного року не проживає без поважних причин у належній їм на праві власності квартирі, вона відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право користування цим житлом. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подали заяви до суду заяви, у яких просили суд розглянути справу за їхньої відсутності та задовольнити позов. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд встановив, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , загальною площею 80,1 м2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 08 грудня 2000 року. У вказаній квартирі крім позивачів, із 02 лютого 2005 року зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , онука позивача [PERSON] , що підтверджується довідками № 1195 від 06 липня 2016 року, № 2694 від 20 вересня 2017 року та № 606 від 29 березня 2019 року, виданими виконавчим комітетом Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, проте не проживає у цій квартирі з 2005 року. Факт не проживання відповідача [PERSON] у зазначеній вище квартирі з 2005 року підтверджується також актом обстеження від 03 червня 2019 року, складеним депутатом Княжицької сільської ради Київської області Пархоменко Г.М. у присутності сусідів. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено міжнародний принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне, мирне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належній позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві власності квартирі [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved