Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (надалі - [INFO] ), [PERSON] (надалі - [INFO] ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Предметом позову є визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Підставою позову є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні правом власності. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористалися. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Разом з тим, відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.09.2018, зареєстрованого в реєстрі за номером № 7158. Відповідно листа Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 03 вересня 2020 року №109/109/11-1519, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано дві особи, а саме: [PERSON] (дата реєстрації 22 травня 2008 року), [PERSON] (дата реєстрації 22 травня 2008 року). Як зазначає позивач, у належній їй квартирі відповідачі не проживають, на неодноразові прохання знятися з реєстраційного обліку в добровільному порядку відповідачі не реагують. Оцінка обставин. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як передбачено ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі. Проте, відповідачі фактично в квартирі не проживають. Отже судом достовірно встановлено, що відповідачі не є власниками квартири, не проживають в даній квартирі, витрати пов`язані з утриманням майна не несуть. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідачі в добровільному порядку не знялись з реєстрації, чим чинять позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Отже право позивача, як власника, підлягає судовому захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Таким чином, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Оскільки, позовні вимоги задоволені в повному обсязі, а тому витрати по сплаті судового збору потрібно покласти на кожного відповідача по 420,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved