Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В своєму позові позивач посилався на те, що він є власником квартири [ADDRESS], що у м. Дніпрі. За вказаною адресою зареєстрований його син - відповідач [PERSON]. Понад три роки як відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] Комунальні рахунки за місцем реєстрації не сплачує, поштову кореспонденцію не отримує, особистих речей відповідача у квартирі немає, житлом не цікавиться та не претендує на нього. Просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 22 лютого 2018 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги [PERSON] було задоволено та визнано відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. 07 червня 2018 року, за заявою сторони відповідача, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було скасовано заочне рішення від 22 лютого 2018 року та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Представник позивача [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, а також доказів, наявних в матеріалах справи. Зокрема, представник позивача у поданій до суду відповіді на відзив вказує на те, що в своєму відзиві та в заяві про перегляд заочного рішення від 28.03.2018 р. відповідач визнає, що він не проживає за місцем реєстрації (з позивачем) з 25.01.2016 р. з поважних причин. Згідно з ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2016р. по кримінальному провадженню щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем проживання в [ADDRESS] Вказаний запобіжний захід на цей час не скасовано та не змінено. Відповідач примусово виконує рішення суду і не проживає за місцем реєстрації нібито з поважних причин. З такими доводами відповідача позивач не погоджується, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. Так, в ухвалі слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2015 р. по справі № 200/25431/15-к зазначено, що відповідач фактично мешкає у [ADDRESS]. Тобто, на цей момент він вже не мешкав за місцем реєстрації (з позивачем), а також зі своєю матір'ю. Цією ухвалою застосовано до відповідача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який зобов'язано виконувати за місцем його реєстрації: [ADDRESS]. В клопотанні від 21.01.2016 р. захисника відповідача адвоката [PERSON] до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про заміну запобіжного заходу зазначено прохання змінити відповідачу місце фактичного перебування під домашнім арештом з адреси: [ADDRESS] на [ADDRESS], яка «є місцем фактичного постійного проживання неповнолітнього, де він мешкає разом зі своєю матір'ю...». Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 22.02.2016 р. по справі № 200/2904/16-к задовольнив клопотання захисника відповідача. Таким чином, відповідач без поважних причин, з власної ініціативи понад 1 рік був відсутній за місцем реєстрації і відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України він втрачає право користування майном позивача. Ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2016 р. захисником відповідача в апеляційному порядку не оскаржувалась. Представник відповідача [PERSON] надала до суду клопотання, в якому просила розгляд справи провести без участі відповідача та його представника, в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Свою правову позицію сторона відповідача обґрунтовує тим, що позивач в своєму позові зазначає про те, що відповідач нібито більше трьох років не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою і особистих речей немає і в загалі даним житлом не цікавиться та не претендує на нього. Однак такі твердження не відповідають дійсності. Відповідач з самого народження, тобто з серпня 1998 року по 25 січня 2016 року проживав за вищезазначеною адресою, що підтверджується актами про проживання особи. У зв'язку з розглядом кримінального провадження по якому відповідач є обвинуваченим ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною покидати своє місце проживання в [ADDRESS] з 17.00 години до 7.00 наступного дня, по сьогоднішній день запобіжний захід не змінено та не скасовано, тобто відповідач виконує рішення суду і не проживає за спірною адресою з поважних причин і про це відомо позивачу. Відповідач є сином позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження та не заперечується і самим позивачем. Свій позов позивач обґрунтовує ст. 71 ЖК України, відповідно до якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Однак, згідно з чинним законодавством у даному випадку слід застосовувати вимоги ч. 2 ст. 405 ЦК України, згідно яких член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, відповідач син позивача, є членом його сім'ї, в квартирі не проживає з 25 січня 2016 року, оскільки майже з цього часу виконує ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року, якою щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною покидати своє місце проживання в [ADDRESS] з 17-00 години до 7-00. Отже, період часу перебування особи, засудженої до позбавлення волі на певний строк, в місцях позбавлення волі, або проживання за адресою визначеною судовим рішенням є поважною причиною відсутності цієї особи за місцем постійного проживання, а тому законних підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв'язку з її відсутністю за місцем проживання протягом встановленого законодавством строку, на думку сторони відповідача, не має. Представник третьої особи - Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без участі представника третьої особи та прийняти рішення згідно матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства України. Крім того, представник зазначив, що вирішення справи не впливає на права та інтереси Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у відповідності до ст.ст. 43, 182 ЦПК України. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 18.04.2003 р. № 236, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що у м. Дніпро (а.с. 4). Згідно до довідки про склад сім'ї, у вказаній квартирі зареєстровано троє осіб: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син та позивач - власник (а.с. 5, 7). Згідно з актом від 10 грудня 2017 року, складеним сусідами про те, що [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS] з серпня 2014 року не проживає, особистих речей у квартирі немає (а.с. 10). Відповідно до актів про проживання, складених іншими сусідами, [PERSON], проживав за адресою: [ADDRESS] з серпня 1998 року по 25 січня 2016 року (а.с. 75 - 77). Вказані акти за своєю суттю протирічать один одному та визнаються судом неналежними доказами, оскільки особисті дані осіб, які підписали ці акти, судом не встановлювалися та їх не було попереджено про кримінальну відповідальність за надання неправдивої інформації, а тому їх письмові пояснення, як свідків, не приймаються судом до уваги. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, ЖК Української РСР, ЦК України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається право користування жилим приміщенням протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зокрема, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Крім того, судом встановлено, що у зв'язку з розглядом кримінального провадження по якому відповідач є обвинуваченим, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною покидати своє місце проживання в [ADDRESS] з 17.00 години до 07.00 наступного дня, по сьогоднішній день запобіжний захід не змінено та не скасовано (а.с. 104). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи позовні вимоги по суті, судом врахована позиція сторони позивача, відповідно до якої останній наполягає на тому, що постійне місце проживання відповідача обрано ним за адресою: [ADDRESS] та даний факт встановлено ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Однак, при цьому, право громадян на житло гарантовано та захищається державою, а тому позбавлення відповідача права користування квартирою [ADDRESS] є крайньою мірою впливу та має бути повністю виправдано, тобто необхідність такої міри має буди повністю доведена неспростовними доказами та фактами. При цьому, в матеріалах справи містяться докази, які суперечать один одному, зокрема в частині визначення часу непроживання відповідача за адресою своєї реєстрації, у зв'язку з чим оцінюються судом критично. Суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи є клопотання захисника відповідача адвоката [PERSON] до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про заміну запобіжного заходу від 21.01.2016 р., відповідно до якого заявник просив змінити відповідачу місце фактичного перебування під домашнім арештом з адреси: [ADDRESS] на [ADDRESS], оскільки останнє є фактичним місцем проживання відповідача та більше йому підходить для закінчення школи та вступу до вищого навчального закладу, однак подане клопотання не може бути розцінене судом, як власний вибір відповідача щодо зміни місця свого проживання, оскільки останній був неповнолітнім та не мав повної дієздатності, а отже таке клопотання могло бути ініційоване батьками або одним з батьків відповідача самостійно. Крім того, перебування під домашнім арештом має низку негативних наслідків для відповідача, наявність яких також могло вплинути на вибір місця проживання, за відсутності волі на це останнього. Отже, з огляду на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2016 р. про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за місцем проживання в [ADDRESS], суд дійшов висновку про поважність причини непроживання відповідача за адресою місця реєстрації. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. відшкодуванню не підлягають (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed