Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного 26 жовтня 2007 року, із [PERSON]. Подружжя має малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтуванні позову [PERSON] зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось, сімейні відносини вони не підтримують, проживають окремо. Вважає, що примирення та збереження шлюбу між нею та відповідачем є неможливе, а тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримала та пояснила, що подружні відносини з відповідачем фактично припинено два роки тому, а саме після конфлікту між нею та відповідачем, який мав місце у лютому 2015 року. З вересня 2016 року вони проживають окремо. Шлюб існує лише юридично та обмежує її право на створення нової сім'ї за межами України. З літа 2015 року вона підтримує відносини з громадянином Франції, та у березні 2017 року виїздить для оформлення усіх необхідних документів для зміни місця проживання. Просить шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив та пояснив, що, дійсно, з вересня 2016 року вони з позивачкою проживають окремо, спілкуються лише з приводу виховання сина. Відповідач знає про наміри дружини виїхати за межі України, дав згоду на виїзд дитини, оскільки син буде проходити у Франції лікування за рахунок страхових виплат невідомого йому громадянина іноземної держави. Просить дати час для примирення та збереження сім'ї. Представник відповідача [PERSON] позицію відповідача підтримав повністю. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку, що позов підставний, обґрунтований і підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 26 жовтня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]. У подружжя є неповнолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Відповідно до ст.55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дружина і чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Як визначено ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. При цьому, за змістом ст.111 Сімейного кодексу України суд наділений правом, а не обов'яком вживати заходи для примирення подружжя. У ході розгляду справи позивач [PERSON] пояснила, що причиною її звернення до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу стало те, що фактично подружні відносини припинено два роки тому, відповідач проживає окремо, а вона має намір створити нову сім'ю. Відповідач [PERSON] не надав суду належних доказів та аргументів на підтвердження існування обставин, які б свідчили про можливість збереження сім'ї. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи досліджені докази та встановлені в суді обставини, враховуючи те, що сторони не проживають разом та не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, їх шлюб носить формальний характер, позивач категорично заперечує проти збереження шлюбу, оскільки має намір створити іншу сім'ю, суд вважає необхідним шлюб між сторонами розірвати. Судові витрати у справі необхідно залишити за позивачем згідно поданого клопотання.

Outcome: approved