Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що 01.06.2009 року вона була прийнята на посаду завідуючої аптеки до фізичної особи-підприємця [PERSON] на підставі трудового договору № 04070900017, який було укладено строково. Оплата праці згідно договору встановлювалась мінімальною, згідно законодавства України. 01.07.2012 року між ними було укладено та підписано зміни до трудового договору №04070900011 від 01.06.2009 року, згідно яких сума заробітної плати була встановлена в розмірі 1150 грн. 00 коп.. 31.07.2015 року нею на адресу відповідача було направлено заяву з проханням звільнення її за згодою сторін 03.08.2015 року. Дану заяву відповідачем було отримано особисто. Відповідно до запису у трудовій книжці вона була звільнена 03.08.2015 року, але знята з реєстрації 13.08.2015 року. В заяві про звільнення від 31.07.2015 року, містилося прохання про перерахування належної заробітної плати на картковий рахунок відкритий в ПАТ «КБ» Приватбанк», але до цього часу жодної виплати по заробітній платі на картковий рахунок, або поштовим переказом не відбулося, а також не було перераховано компенсацію за невикористану відпустку. Заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2014 року по 07.12.2015 року складає 12165,52 грн. за 328 робочих днів, яку і просить суд стягнути з відповідача та одночасно суму збитків від інфляції за період несплати заборгованості по заробітній платі у розмірі 6606,60 грн., та 3% річних у розмірі 462,96 грн. Окрім цього наголошує на тому, що така бездіяльність відповідача перебуває у причинному зв'язку із настанням заподіяної їй моральної шкоди, яка виразилася у моральних стражданнях у зв'язку з невиплатою заробітної плати, перенесенні стресу та негативних наслідках, повязаних з відновленням попереднього морального стану. Моральну шкоду спричинену їй вона оцінює у розмірі 10000 гривень, та також просить суд стягнути з відповідача. В судове засідання позивачка не зявилася, її представника до суду надано заяву про слухання справи у відсутність позивача, не заперечувала проти заочного розгляду справи, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач згідно укладеного трудового договору з фізичною особою-підприємцем [PERSON] №04070900017 від 01 червня 2009 року позивачка [PERSON] була прийнята на роботу на посаду завідуючої аптеки. На підставі заяви [PERSON] від 31.07.2015 року про звільнення за згодою сторін від 03.08.2015 року, [PERSON] звільнена 03.08.2015 року, та знята з реєстрації 13.08.2015 року, що підтверджується записом в трудовій книжці останньої. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як встановлено судом при звільненні [PERSON] відповідач [PERSON] не здійснив виплату їй належної заробітної плати, протилежного відповідач належними та допустимими доказами суду не довів. Заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2014 року по 07.12.2015 року складає 12165,52 грн. Дана заборгованість відповідачем не оспорена та на підставі ст. 116 КЗпП підлягає стягненню з нього на користь позивачки. Звертаючись до суду з даним позовом позивачка також просить суд стягнути з відповідача інфляційні витрати за період несплати заробітної плати у розмірі 6606,60 гривень та 3% річних у розмірі 462,96 гривень. Як встановлено ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За загальним правилом статтею\~625 ЦК регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання. Оскільки в даному спорі йдеться мова саме про стягнення заробітної плати, відносини в якому регулюються спеціальним трудовим законодавством, а вимога ж даної статті розповсюджується на договірні грошові зобовязання між боржником та кредитором, то в даному разі вона судом застосована бути не можу, в звязку з чим вимога щодо стягнення інфляційних витрат за період несплати заробітної плати у розмірі 6606,60 гривень та 3% річних у розмірі 462,96 гривен задоволенню не підлягає. Частиною 1 статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як передбачено ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи позовну вимогу щодо стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди 10000 грн., суд керується принципами\~виваженості\~та розумності,\~ та вважає суму у 2000 грн. достатньою для компенсації моральної шкоди, завданої позивачці неправомірними діями відповідача щодо невиплати їй заробітної плати. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК, якої передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (витрати на правову допомогу п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею витрати на отримання правової допомоги у розмірі 1400 гривень . З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1378 грн. 00 коп. за стягнення заборгованості по заробітній платі та 1378 грн. 00 коп. стягнення моральної шкоди.

Outcome: partial