Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визначити постійне місце проживання сина - [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Павлоград, з нею за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що з серпня 2014 року по лютий 2016 року позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] у позивача та відповідача народилася спільна дитина - [PERSON] , який на даний час проживає з позивачем. На теперішній час сторони не дійшли згоди щодо подальшого місця проживання дитини. Позивач вважає, що в інтересах сина проживати саме разом з нею, а не з його батьком. Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а тому має час піклуватися про нього. В той час як відповідач не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання дитини, мешкає у квартирі яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини, не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини. У судове засідання позивач не з`явилася. Від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився. Від представника відповідача надійшла письмова заява, в якій просив розглянути справу за відсутності його та відповідача, позов не визнав у повному обсязі через відсутність предмета спору, зазначивши, що право проживання дитини з матір`ю відповідачем не оспорюється. Згідно висновку від 08.04.2020 року №878/0/2-20, орган опіки вважає, що за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість вимог позивача, перевіривши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією дублікату свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Павлоградському, Юр`ївському районах та місту Павлограду Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.5). Згідно довідки № 8790 від 09.09.2019 про реєстрацію та склад сім`ї позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та проживає разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , та сином - [PERSON] , [INFO] (а.с.36). Отже, з наданих позивачем доказів вбачається, що дитина зареєстрована та фактично проживає разом з позивачем. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Заперечень щодо проживання дитини разом з позивачем з боку відповідача немає. Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Викладене кореспондується з позицією Верховного суду, викладеною у Постанові від 14 листопада 2018 року (справа № 299/941/17,провадження № 61-1626св17). Оцінюючи висновок органу опіки та піклування Павлоградської міської ради від 08.04.2020 року №878/0/2-20 щодо визначення місця проживання малолітньої особи суд вважає, що такий висновок органу опіки та піклування є передчасним і суперечить положенням статті 29 ЦК України та статті 160 СК України. Сам по собі факт проживання батьків дитини за різними адресами не є підставою для визначення місця проживання дитини оскільки відсутній спір. Слід зазначити, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, зазначений висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами, а судом належно його оцінено в сукупності з іншими доказами. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В даному випадку, відповідачем не оспорюється проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю - [PERSON] , а отже права останньої не порушені, а позов має штучний характер. Таким чином, суд приходить до висновку, що права позивача або її дитини - [PERSON] не порушені, а тому підстав для задоволення позову про визначення місця проживання дитини немає. Відповідно до ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed