Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] в особі її представника [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення в жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] і [PERSON] на праві власності належить по 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 липня 2011 року, посвідченого Ізюмською державною нотаріальною конторою Харківської області, реєстровий номер 2-758. Таким чином їм належить на праві власності по 1/2 частин цього будинку. На день подання до суду позову [PERSON] мешкає в спірному будинку, із червня 2014 року чинить [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований, а саме: змінила замки на дверях, завела у дворі собаку, не відчиняє двері будинку. Зважаючи на зазначене, просить зобов'язати відповідачку не чинити [PERSON] перешкод у користуванні власністю та вселити [PERSON] в будинок розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги повністю, підтвердили обставини справи та просить суд позов задовольнити повністю. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, просить суд у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю вимог, посилаючись, що сторонам дійсно належить по 1/2 частки вказаного спірного житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Вона стала проживати у будинку із 01.08.2014 року, заперечувала у перешкоджанні [PERSON] у користуванні та проживанні у будинку, вказала, що позивачка сама не вселяється у спірний будинок. Не заперечувала і на цей час не заперечує стосовно вселення [PERSON] в житловий будинок, розташований по [ADDRESS]. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, пояснення відповідачки, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка на підставу своїх вимог посилається на ст. 155 ЖК України, статті 22, 319, 321, 358, 363, 386 ЦК України, а згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивачка за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК, ЦК), позивачка в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, що вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], належав гр. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Бригадирівською сільською радою Ізюмського району Харківської області 26 вересня 2008 року та зареєстрованого в Ізюмському районному БТІ 04 листопада 2008 року за № 488, книга 8, з оцінкою 216 882 грн. За життя [PERSON] склав заповіт від 18 лютого 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстровано в реєстрі за № 893, згідно до якого [PERSON] на випадок його смерті зробив розпорядження, яким все його майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті, і на що він за законом буде мати право, заповідає гр. гр. [PERSON] та [PERSON], в рівних частках кожній. [INFO] року [PERSON] помер. Спадкоємцями після смерті спадкодавця були [PERSON] та [PERSON], які спадщину прийняли фактично. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] і [PERSON] на праві власності належить по 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 липня 2011 року, посвідченого Ізюмською державною нотаріальною конторою Харківської області, реєстровий номер 2-758. (а.с.4-13, 17) Згідно ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 р. №5464-X, із наступними змінами (далі - ЖК УРСР), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно до ч.3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ч.1 ст. 356 ЦК України спільна часткова власність - це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен із учасників спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. В силу ч.1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Таким чином, гарантуючи захист право власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Одним із способів захисту цивільних прав і інтересів, відповідно до п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України може бути припинення дії, яка порушує право. Судом встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що сторони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS], кожному із них у спірному будинку належить по 1/2 частині. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у користуванні спільною частковою власністю шляхом неможливим доступом до вказаного будинку з надвірними будівлями, що підтверджується наданими позивачкою доказами (а.с. 37-41). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Доводи відповідачки [PERSON] відносно того, що позивачкою не надані докази у підтвердження того факту, що діями відповідачки порушено її права, не можуть бути правовими підставами для відмовлення у позові, оскільки вони спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме актом від 05 січня 2015 року, із якого вбачається, що [PERSON] не мала можливості вселитися до житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с. 40). Крім того, в суді [PERSON] не спростовувала тієї обставини, що вона заперечує проти вселення [PERSON] в спірний житловий будинок, оскільки між ними склалися неприязні відносини. Проте, відповідачка не заперечує проти вселення в цей будинок [PERSON]. За таких обставин, суд вважає, що порушені права позивачки підлягають захисту. Задовольняючи позов [PERSON] та ухвалюючи рішення про вселення її у спірний будинок, суд у вказаний спосіб поновлює порушене право позивачки на користування будинком, оскільки згідно ст. 155 ЖК УРСР власника не може бути позбавлено права користування належним йому будинком. Суд дійшов до цього висновку, так як він відповідає зібраним по справі доказам, вимогам ст. ст. 16, 316, 317, 319, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати в сумі 121 грн 80 коп., суд відшкодовує з відповідачки на користь держави.

Outcome: approved