Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

У грудні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], [PERSON], відповідачі) про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з [PERSON] коштів, сплачених за недійсним правочином, відшкодування матеріальної шкоди в сумі 24 600 грн. та моральної шкоди в сумі 100 836 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 06.04.2017 між позивачем та [PERSON] в особі його представника [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8044/2017/406015. Відповідно до умов цього договору позивач купив автомобіль марки Hyundai, модель 130, номерний знак [NUMBER], сплативши за нього 201 673 грн. Після оформлення договору транспортний засіб був перереєстрований на позивача з присвоєнням нового державного реєстраційного номера [NUMBER]. На ремонт автомобіля після його купівлі позивач витратив 24 600 грн. 26.07.2017 позивач не знайшов автомобіль на місці, де він його залишив. В подальшому від представника ПАТ «Ідея Банк» він дізнався, що автомобіль є заставним майном, і його було вилучено на підставі рішення суду. Як з'ясувалося пізніше, обтяження транспортного засобу було зняте в день його продажу без дозволу на це ПАТ «Ідея Банк» шляхом несанкціонованого доступу до Державного реєстру обтяжень рухомого майна від імені приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лосєва Володимира Володимировича (далі по тексту - приватний нотаріус Лосєв В.В., третя особа). Ухвалою від 10.01.2018 суд відкрив провадження у справі та вирішив розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 12.06.2018 подав заяву про зміну підстав позову пославшись на те, що оспорюваний договір був укладений під впливом обману з боку відповідачів, які навмисно приховали від нього факт наявності заборони на відчуження та претензії щодо автомобіля з боку банку. Вказав, що будучи добросовісним набувачем транспортного засобу, він ніколи б його не придбав, якби знав про вищенаведені обставини. Відтак внаслідок приховування істотної інформації він позбувся автомобіля, йому завдано матеріальну шкоду у розмірі вартості автомобіля та вартості його ремонту, а також моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, викликаних втратою майна, кошти на придбання якого збирав не один рік, та витратах власного часу не з'ясування усіх вищенаведених обставин. 18.06.2018 суд постановив ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачу [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS], та про призначення справи до судового розгляду по суті. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Відповідачі повідомлялись про розгляд справи шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем їх проживання, проте в судове засідання вони не з'явилися без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подали. Третя особа - приватний нотаріус Лосєв В.В. до суду не з'явився і пояснення щодо позову не подав, проте його неявка не перешкоджає встановленню фактичних обставин справи. Зважаючи на неявку відповідачів та неподання ними відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Нез'явлення учасників справи є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, суд встановив такі обставини. 06.04.2017 між продавцем [PERSON] в особі його представника [PERSON] та покупцем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8044/2017/406015,відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив транспортний засіб марки Hyundai, модель 130, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER], вартістю 201 673 грн. (а.с. 5). Згідно з умовами, визначеними пунктом 1.2 договору, продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді. Після оформлення договору та отримання товару транспортний засіб був перереєстрований на позивача з присвоєнням нового державного реєстраційного номера [NUMBER]. У травні 2017 р. позивач провів ремонт належного йому транспортного засобу, сплативши за ремонтні роботи 24 600 грн., що підтверджується актом виконаних робіт (а.с. 12). Судом встановлено, що автомобіль Hyundai, державний номерний знак [NUMBER], був предметом договору застави, укладеного 17.07.2012 між ПАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та [PERSON] з метою забезпечення виконання останнім зобов'язань за кредитним договором. 05.11.2015 Галицький районний суд м. Львова ухвалив рішення про вилучення вищевказаного автомобіля у [PERSON] (власника транспортного засобу на момент розгляду справи) або інших осіб, у яких автомобіль може знаходитись, та звернення на нього стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 366 269,05 грн. (а.с. 63-64). Відомості про заставу транспортного засобу були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (запис від 15.10.2012 за № 13113900), проте під час проведення реєстраційних дій працівниками сервісного центру МВС не було виявлено та встановлено цих відомостей, оскільки обтяження предмета оспорюваного договору було зняте приватним нотаріусом Лосєвим В.В. у день його укладення. Водночас судом встановлено, що дозволу на припинення обтяження заставного майна заставодавець не надавав, а з листа Міністерства юстиції України вбачається, що вказана реєстраційна дія була проведена шляхом несанкціонованого доступу до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. 26.07.2017 автомобіль у позивача було вилучено. 06.03.2018 в межах процедури виконавчого провадження відбулися торги з реалізації арештованого автомобіля Hyundai, за результатами яких державним виконавцем складено акт, який є підставою для оформлення права власності на нього за переможцем торгів [PERSON] Даючи оцінку доводам позову про недійсність правочину суд керується положеннями цивільного законодавства, які встановлюють умови чинності правочинів, підстави визнання правочину недійсним та визначають правові наслідки недійсності правочинів. Так, за приписом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень частин першої-третьої та п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 230 цього Кодексу передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. До обставин, які мають істотне значення, законодавець відносить природу правочину, права та обов'язки сторін сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (абзац 2 частини 1 статті 229 ЦК України. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). За приписом статті 17 Закону України «Про заставу» заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом. Сукупність встановлених судом обставин дає достатні підстави вважати, що і продавець і його довірена особа знали про те, що відчужуваний ними автомобіль є заставним майном та на нього звернуте стягнення за рішенням суду, але з метою укладення договору вони не лише приховали цей факт від покупця, а і надали підробні документи на право вчинення правочину. Отже зважаючи на те, що вказані обставини спричинили вибуття транспортного засобу з власності позивача, а усвідомлення їх останнім могло перешкодити вчиненню правочину, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним як такого, що укладений під впливом обману. За загальним правилом недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина 1 статті 216 ЦК України), а тому продавець [PERSON] зобов'язаний повернути позивачу грошову суму, отриману від нього на виконання недійсного правочину. Відповідно до положень частини 2 статті 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Враховуючи, що за ремонт придбаного автомобіля позивач сплатив 24 600 грн., ці кошти є збитками, які продавець зобов'язаний йому відшкодувати. Стаття 23 ЦК України визначає, що моральна шкода, полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна. За приписом статті 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. На підставі оцінки наведених вище фактів і обґрунтувань суд дійшов висновку про доведеність факту вчинення відповідачами правопорушення по відношенню до позивача та завдання йому цими діями значних душевних страждань і переживань, зумовлених втратою цінного майна та істотними змінами у звичному способі його життя, оскільки він змушений витрачати час, зусилля та власні кошти на збирання необхідних документів, звернення до адвоката та до суду, щоб довести порушення своїх прав. З урахуванням глибини моральних страждань позивача та ступеня вини відповідачів суд визнає обґрунтованою компенсацію завданої позивачу моральної шкоди в розмірі половини суми, сплаченої ним за недійсним договором, вважаючи такий розмір моральної шкоди цілком розумним і справедливим. З огляду на те, що моральна шкода завдана спільними неправомірними діями обох відповідачів, відповідальність за її заподіяння повинна бути солідарною, що передбачено статтею 1172 ЦК України. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Загальний розмір заявлених позивачем і задоволених судом вимог становить 327 109 грн. (201 673+24 600+100 836). За подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову позивач сплатив судовий збір в загальному розмірі 3 623,50 грн. Окрім того згідно поданої представником заяви позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн., що підтверджуються відповідними доказами, долученими до заяви. З загального розміру присудженої до стягнення з відповідачів суми 85% припадає на [PERSON] (226 273 + 50 418) х 100/327109), а тому він повинен відшкодувати позивачу судові витрати в сумі 15 829,98 грн. (18 623,50/100х85). Доля [PERSON] у загальному розмірі задоволених вимог становить 15%, а тому він повинен відшкодувати позивачу судові витрати в сумі 2 793,52 грн. Оскільки позивач оплатив позов в меншому розмірі, ніж встановлено законом, недоплачена ним сума 271,63 грн. підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved