Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

У грудні 2016 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він працював в ПрАТ «Північний ГЗК» з 18.05.1983 р. до 12.09.1988 р. помічником машиніста локомотива (тепловоза) на вивезенні руди, породи з карєру в залізничному цеху Управління залізничного транспорту; з 12.09.1988 р. по 30.10.2002 р. машиністом локомотиву (тепловозу) на вивезенні руди, породи з карєру у залізничному цеху; з 27.07.2005 р. до 12.09.2005 р. машиністом локомотиву (тепловозу) на маневрових роботах служби рухомого складу цеху залізничного транспорту по вивезенню гірничої маси породи з карєру у залізничному цеху з Першотравневого карєру Управління залізничного транспорту ВАТ «Північний ГЗК»; з 12.09.2005 р. до 01.02.2010 р. машиністом локомотиву (тепловозу) на вивезенні руди служби рухомого складу цеху залізничного транспорту по вивезенню гірничої маси з Першотравневого карєру Управління залізничного транспорту ВАТ «Північний ГЗК»; з 01.02.2010 р. по 15.12.2015 р. машиністом тепловозу на вивезенні руди служби рухомого складу цеху залізничного транспорту по вивезенню гірничої маси з Першотравневого карєру Управління залізничного транспорту ПАТ «Північний ГЗК». 01.10.2015 р. рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини йому було встановлено професійні захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації, синдром церебральнопериферичної ангіодистонії з негативно-трофічними порушеннями на кистях, виражений полірадикулярний, переважно зліва, синдром, двобічний плечолопатковий періартроз (ПФС другого ступеню), остеартроз і періартроз ліктьових і колінних суглобів (ПФС першого-другого ступенів); нейросенсорна приглухуватість першого ступеню (з легким зниженням слуху). Висновком МСЕК від 15.12.2015 р., йому була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 60% з яких: 55% по вібраційній хворобі, 5% по нейросенсорній приглухуватості та встановлено третю групу інвалідності безстроково. Постановою ВВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі від 06.01.2016 р. йому були призначені страхові виплати в сумі 5407,97 грн., щомісяця та одноразову допомогу в сумі 14055,60 грн. Моральна шкода ВВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі не призначалась та не відшкодовувалась. У звязку з професійними захворюваннями йому спричинена моральна шкода, так як змінилися його звичний спосіб та якість життя. Він постійно відчуває стійкий біль та обмеження рухів у шийному та поперековому відділах хребта, біль і обмеження руху в ліктьових, плечових і колінних суглобах, болі і оніміння рук. Він змушений постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя. Просить стягнути з відповідача 320000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача позов не визнала, вказала що позивач при влаштуванні на роботу на підприємство знав про важкість та шкідливість роботи, про що його повідомляв відповідач. Чинне законодавство не встановлює прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах праці, а тому відповідач не може нести відповідальність з приводу завдання моральної шкоди, доказів на заподіяння якої та її розміру позивач не надав. Висновок позивача про те, що він втратив нормальні життєві звязки є його припущенням, а розмір моральної шкоди який вказано у позові є необґрунтованим. Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання не підтверджує наявність моральних страждань у позивача. У довідці МСЕК дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання у зазначеній довідці та матеріалах справи відсутні. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 18.05.1983 р. по 30.10.2002 р. та з 27.07.2005 р. по 01.07.2015 р. працював в ПрАТ «Північний ГЗК» помічником машиніста та машиністом локомотиву (а.с. 5-10). Працюючи протягом тривалого часу - практично 29 років 7 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримав професійні захворювання та висновком МСЕК від 15.12.2015 р. йому була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 60% з яких: 55% по вібраційній хворобі, 5% по нейросенсорній приглухуватості та встановлено третю групу інвалідності безстроково (а.с. 15). Із дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 10.11.2015 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: 1) вібраційна хвороба першої-другої ст. від дії загальної вібрації, синдром церебрально-периферичної ангіодистонії з вегативно-трофічними порушеннями на кистях, виражений полірадикулярний (С5-С8, L5, S1), переважно зліва, синдром, двобічний плечолопатковий періартроз (ПФС другого ступеню), остеартроз і періартроз ліктьових (ПФС першого-другого ступеню) і колінних суглобів (ПФС другого ступенів), суглобів; 2) нейросенсорна приглухуватість першого ступеню (з легким зниженням слуху) (а.с. 11-14). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 10.11.2015 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: еквівалентний рівень загальної транспортно-технологічної вібрації, який перевищує нормативний на 4 дБ, а також те, що шум, перевищує гранично допустимий на 4 дБА, в результаті порушення посадовими особами, тобто керівництвом підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 60 % втрати працездатності первинно, а також характер захворювань, пов'язаних із спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Вінзмушений змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві звязки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 33000 грн. за встановлені 60 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 551 грн. 20 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial