Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення на її користь з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментних платежів та додаткових витрат на дітей через умисне невиконання з січня 2013 року по листопад 2014 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2008 року про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], про розмір і наявність обов'язку зі сплати яких йому достовірно відомо від державного виконавця, тому позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку за несплату аліментів на дітей за період з 01 січня 2013 року по 01 грудня 2014 року в сумі 74656,16 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позов в повному обсязі не визнав, заперечуючи тим, що хоч у відповідача і наявний борг, проте виник він не з його вини, оскільки в певний період часу він не працював, доходів не мав, а з 05 березня 2012 року по 01 лютого 2013 року працював в ТОВ «Трансбуд-2007», з 20 лютого 2014 року по 07 червня 2014 року перебував на обліку в Кіровському РЦЗ, де отримував допомогу по безробіттю, тому заявлений в позові розмір пені значно завищений і без урахування відсутності вини, у зв?язку з чим просив у позові відмовити. Представник третьої особи Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснивши, що заборгованість зі сплати аліментів станом на січень 2015 грн. склала 21636,68 грн. і відповідач повідомлений письмово про наявність заборгованості і відповідальність за прострочення сплати аліментів, тому наявні підстави для стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів на дитину, а також клопотала про подальший розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання представника не направило та клопотало пор розгляд справи у їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні письмові докази, розглянувши позов в межах заявлених вимог, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Як встановлено судом, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 березня 2005 року по 23 липня 2008 року, про що свідчить відмітка Аму-Нижньодніпровського відділу РАЦС Дніпропетровського МУЮ в паспорті позивача (а.с.28-31), та є батьками народженої у цьому шлюбі дитини [PERSON], 06 липня2005 року народження, про що до матеріалів справи долучене в копії свідоцтво про народження серії І-КИ №025856, видане Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області 20 липня 2005 року (а.с.5). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2008 року, яке набрало законної сили 14 липня 2008 року, ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі ? частини всіх видів доходу, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з 07 квітня 2008 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.4). На підставі вказаного рішення судом 17 липня 2008 року виданий виконавчий лист № 2-2779/08, пред'явлений стягувачем до виконання Кіровському ВДВС Дніпропетровського МУЮ 06 серпня 2013 року за яким 08 серпня 2013 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження (а.с.10). Разом з тим, станом на час розгляду даної справи аліментні зобов'язання в повному обсязі відповідачем не виконувались, а заборгованість не сплачувалась, про що свідчить довідка державного виконавця про сплачені суми на виконання судового рішення від 15 січня 2015 року, за даними якої станом на 15 січня 2015 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів на дитину становить за період з січня 2013 року по 15 січня 2015 року 21636,68 грн. (а.с.47). Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Слідуючи розясненням Пленуму Верховного Суду України, наданим в п. 22 постанови від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд приймає до уваги, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Враховуючи наведену норму закону та положення ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», у встановлених фактичних обставинах справи суд дійшов висновку, що розрахунок державним виконавцем боргу достовірний і відповідає нормам чинного законодавства, а відповідач обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти за рішенням суду, оскільки при розгляді судом позову про стягнення аліментів подав заяву про визнання вимог, а в подальшому сплачував аліменти за наведеним вище виконавчим листом, про що свідчать відмітки на виконавчому листі про виконання (а.с.11), а також зважаючи на те, що за виконавчим листом з заробітної плати відповідача за місцем його роботи до лютого 2013 року, зокрема, і в ТОВ «Трансбуд-2007» (а.с.11, 89), проте в подальшому не працював, а також не вжив заходів для своєчасної виплати аліментів, зокрема, і коли отримував з березня 2014 року по червень 2014 року державну допомогу по безробіттю, через що за своєї вини прострочив виконання свого обов'язку, а, відтак, згідно з ст. 196 СК України відповідач має сплатити на користь позивача пеню в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів. Доказів протилежного у відповідності зі своїми процесуальними обовязками за ст. 10, 60 ЦПК України відповідачем не надано та перед судом належними, допустимими та достовірними доказами не доведено існування істотних обставин, що виключають вину платника аліментів у їх несплаті. Доводи представника відповідача про те, що позивач не працював з лютого 2013 року, тому не мав об?єктивної можливості сплачувати аліменти, суд до уваги не приймає, оскільки вказані обставини не є підставою для звільнення від аліментних зобов?язань, натомість відповідач зобов?язаний утримувати дитину в силу ст. 180 СК України до її повноліття. Суд з огляду на положення ст. 196 СК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 22 постанови № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» в розрахунку розміру пені зважає на те, що аліменти повинні сплачуватися щомісячно, і пеня нараховується від суми несплачених аліментів за триваюче правопорушення за кожен день прострочення, однак не на всю суму заборгованості в арифметичній прогресії, а таке нарахування пені обмежується лише сумою несплачених аліментів за кожен день прострочення без її накопичення в прогресії. Сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи із того, скільки днів прострочено до сплати повної суми заборгованості. При цьому, суд приймає до уваги, що прострочення боргу виникає з часу настання моменту платежу, який не здійснений, враховуючи, що обовязок сплати аліментів за визначений місяць виникає з першого числа наступного за цим місяця, тому саме з цього числа і належить нараховувати пеню. Враховуючи наведені норми закону, відсутність спору щодо розміру заборгованості, час пред'явлення виконавчого листа до виконання 08 серпня 2013 року, суд приходить до висновку, що у даній справі пеня підлягає нарахуванню за аліментними зобов'язаннями з 09 вересня 2013 року по 01 грудня 2014 року. Доказів відсутності вини відповідача у простроченні сплати аліментів, тобто виникнення заборгованості з незалежних від відповідача причин (наприклад, тяжка хвороба відповідача, несвоєчасна виплата заробітної плати, затримка або неправильне перерахування аліментів банками тощо), відповідач згідно зі своїм процесуальним обовязком за ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надав, не встановлено таких обставин і за розгляду справи. Зважаючи на наявні дані про сплачені суми аліментів, період прострочення, з огляду на те, що відповідачем правильність розрахунку не оспорена, інший розрахунок не представлений, доказів неправильності розрахунку, представленого позивачем не надано, суд приймає останній до уваги при визначенні розміру пені. Разом з тим, при вирішенні питання розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, суд приймає до уваги матеріальний стан відповідача, наявність заборгованості по аліментам на утримання дитини [PERSON] в сумі 21636,68 грн., суд приходить до висновку, що з метою стимулювання боржника - платника аліментів своєчасно сплачувати аліменти, враховуючи вимоги ч.2 ст. 196 СК України розмір пені за прострочення сплати аліментів на утримання сина за період з 09 вересня 2013 року по 01 грудня 2014 року можливо зменшити з 764656,16 грн. до 20000,00 грн., що буде достатнім та співмірним для захисту прав позивача та враховуватиме можливості відповідача щодо реального виконання даного рішення суду. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial