Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

У грудні 2013р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до Дніпропетровського міського Управління юстиції в особі Реєстраційної служби ДМУЮ, [PERSON] та Дніпропетровської міської ради, за участю третіх осіб: Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON] та [PERSON], з урахуванням уточнень від 10.01.2014р. про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю Д*№039013 І-ДП№037359 виданого Дніпропетровською міською Радою народних депутатів 17.05.2002р, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки ВАА№018359 посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 27.06.2002р. та припинення права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0169га. розташованої за адресою: [ADDRESS] шляхом скасування державної реєстрації права власності за [PERSON]. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона, згідно із договором купівлі-продажу АЕР №719831 від 2 квітня 2002р. є власником домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорту, виданого КП ДМБТІ 26.03.2002р. дане домоволодіння є садибним (індивідуальним) житловим будинком із господарськими будівлями і спорудами, що розміщено на земельній ділянці загальною площею 0,0532га, з яких 0,0169 га приватизовано. 17 травня 2002р. [PERSON] заволоділа земельною ділянкою площею 0,0169 га, наданою на обслуговування домовоління [ADDRESS] шляхом отримання в Дніпропетровській міській Раді народних депутатів Державного акту на право приватної власності на землю. 27 червня 2002 року [PERSON] продала дану земельну ділянку [PERSON], який виступив покупцем особисто. [INFO] [PERSON] помер, після чого відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 0,0169га, розташованої за адресою: [ADDRESS], тобто в межах належного позивачу домоволодіння. У судовому засіданні представник позивача вимоги позивачки підтримала та пояснила, що [PERSON] приховала факт відчуження та незаконно заволодів землею позивачки, а остання не має права звертатися до органів державної влади. Земельні податки позивачка сплачувала, про що надані суду квитанції. А строк позовної давності позивачка не пропустила. Представник відповідача - Дніпропетровської міської ради заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що позов направлено на протиправний захват землі. Позивачка не є власницею спірної земельної ділянки і не має права звертатися із таким позовом, а також вона пропустила строк позовної давності. Окрім того, відповідач [PERSON] є стороною у договорі купівлі-продажу земельної ділянки та на її ім»я видано Державний акт на землю, але вона позовних вимог не заявляє, так як не має інтересу, і після роз'яснення суду пояснила, що не бажає звертатися із позовом. У справі необхідно застосувати вимоги ст.257 ЦК України, оскільки строк позовної давності з 2002р. давно минув і представник позивача не відреагувала на роз»яснення та не зазначила поважних причин для його поновлення. Також наголосив, що законодавством України не передбачені правові підстави припинення права власності на земельну ділянку у спосіб, вказаний позивачем, не передбачено це і ст.141 ЗК України. Позивачем не правильно обрано спосіб захисту. Позивач не має права на земельну ділянку, а тому і не має права звернення до суду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала і пояснила, що Державний акт на право приватної власності на землю вона не отримувала, не бачила його та не підписувала. Із позовом про визнання договору купівлі-продажу та Державного акту недійсними звертатися до суду не буде. Представник Реєстраційної служби ДМУЮ в судовому засіданні 13 лютого 2014р. проти позову заперечував і пояснив, що з боку служби ніяких порушень не допущено. Нотаріус просила розглядати справу за її відсутності, долучивши до справи спадкову справу. Треті особи [PERSON] та [PERSON], заперечуючи проти позову, пояснили, що позивачка бажає заволодіти спадковою земельною ділянкою безпідставно. Вона пропустила строк позовної давності. Позивачці та її матері [PERSON] все було відомо і вони зверталися до батька при його житті, але він не побажав переоформити земельну ділянку на позивачку. Вислухавши представників сторін, відповідачку, третіх осіб, свідка та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у позові необхідно відмовити із наступних підстав. Згідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. Частиною першою ст.ст.316-317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу АЕР № 719831 від 2 квітня 2002р, посвідченим приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованим в ДБТІ 11.05.2002р. На момент укладення договору купівлі-продажу позивач була неповнолітньою, тому від її імені в якості законного представника діяв батько - [PERSON] Відповідно до технічного паспорту, виданого КП ДМБТІ 26.03.2002р, дане домоволодіння є садибним (індивідуальним) житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розміщене на земельній ділянці загальною площею 0,0532 га. 27 червня 2002р.за договором купівлі-продажу [PERSON] придбано у [PERSON] земельну ділянку розташовану на території Самарського району м. Дніпропетровська по [ADDRESS], площею 0,0169га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 17 травня 2002р. Доказів про те, що при укладені угоди були порушенні права позивача не встановлено. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим Самарським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17.04.2013р. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування із збереженням її цільового призначення, при підтвердженні цього права спадкодавця Державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 0,0169га. розташованої на території Самарського району м. Дніпропетровська по [ADDRESS], тобто спірна земельна ділянка є спадковим майном. Як спадкоємці першої черги до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися позивач і треті особи [PERSON] та [PERSON]. Частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України в редакції від 25.10.2001 року встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Таким чином, відчуження об'єктів нерухомого майна в період укладення договору купівлі-продажу не тягнуло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами. За таких обставин не може бути застосована ст.381 ЦК України на яку посилається у позовній заяві позивач. За договором купівлі-продажу від 2 квітня 2002року власником домоволодіння [ADDRESS], що розміщене на земельній ділянці загальною площею 0,0532га. є позивачка [PERSON], а власником земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розташованої на території Самарського району м. Дніпропетровська по [ADDRESS], площею 0,0169га, за договором купівлі-продажу від 27 червня 2002 року є спадкодавець [PERSON]. У зв'язку з чим відсутні правові підстави вважати, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.06.2002 року є незаконним. Ніяких доказів щодо його не законності не встановлено. І сторона по договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] позов про це не заявляла. А позивачка не має правових підстав заявляти позов в інтересах [PERSON] Суд не вбачає порушень норм 48, 59 , 62 та 132 ЦК України (1963р.), на які посилається позивач. Щодо визнання недійсним державного акту на ім'я [PERSON] на право приватної власності на землю Д*№039013 І-ДП№037359 виданий Дніпропетровською міською Радою народних депутатів 17.05.2002 року, суд вважає, що позов в цій частині також не підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що рішення щодо передачі земельної ділянки в приватну власність [PERSON] Міська рада розглядала та приймала 4 листопада 1998р.(т.1 а.с14). Після чого було надано право на виготовлення технічної документації на оформлення виділу на місцевості спірної земельної ділянки та виготовлення держаного акту, а державний акт було виготовлено та видано 17 травня 2002 року, тобто після укладеної угоди купівлі-продажу домоволодіння. Таким чином рішенням Міської ради щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0169га. не порушено право позивача. Посилання позивача у позовних заявах на те, що відповідачка [PERSON] заволоділа та умисно приховала факт відчуження земельної ділянки, суд не приймає до уваги, оскільки в судовому засіданні ніяких незаконних дій відповідача не було встановлено, а також позивач не надала доказів про таке. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог в частині припинення права власності на спірну земельну ділянку, площею 0,0169га. та скасування державної реєстрації за [PERSON] також відсутні. Що стосується припинення права власності на спірну земельну ділянку, то ці вимоги є похідними і також не підлягають задоволенню. Крім того, не передбачено правових підстав для припинення права власності на спірну земельну ділянку. Так, згідно ст.141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є лише : добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки в інтересах суспільства; припинення діяльності державних, комунальних чи релігійних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам та вимогам охорони культурної спадщини; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням та систематична несплата земельного податку або орендної плати. Окрім того, позивачем пропущено строк позовної давності для заявлення таких вимог. Рішення Місцевої ради про приватизацию земли було прийнято 4 листопада 1998р. Позивач проживала в сім»ї батька і матері до повноліття, що підтвердила її матір в судовому засіданні. У 2009р. позивач досягла повноліття, а потім стала сплачувати податок за землю, а тому суд вважає, що вона знала про документи на земельну ділянку. Представник відповідача із Дніпропетровської міської ради стверджувала про пропущення строку позовної давності та відсутності даних про поважність причин пропуску. Треті особи стверджували, що матір позивача ще при житті спадкодавця наполягала на переоформлені земельної ділянки на ім.»я позивача, але він відмовився це виконати. Суд приймає до уваги ці твердження, оскільки вони підтверджені матеріалами справи. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В судовому засіданні встановлено, що позивач досягши повноліття мала можливість самостійно звернутись до суду для захисту своїх прав, однак з 2009р. до суду не зверталася. Звернулася вона в суд лише 18 грудня 2013р. і поважних причин пропуску строку не навела. Показання свідка [PERSON] про те, що позивач не знала про право власності на земельну ділянку під будинком [PERSON], суд не приймає до уваги, оскільки свідок є матір'ю позивача. Її показання в цій частині спростовуються поясненнями третіх осіб та матеріалами справи. Окрім того, свідок сама поясняла, що проживала із чоловіком тобто спадкодавцем, до повноліття доньки. Суд вважає, що позивачка, проживаючи в сім»ї батька знала про обставини оформлення земельної ділянки і мала можливість уже будучи дорослою оспорити дії, які вважала неправомірними. Твердження позивача та її представника про порушення її права нічим в судовому засіданні позивачем не підтверджено. Даючи правову оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем пропущено без поважних причин. У зв'язку із такими обставинами, вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed