Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] (позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] (відповідач) про усунення перешкод у користуванні квартирою. У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 30.09.2013 року належить квартира [ADDRESS]. В спірній квартирі без достатніх на те правових підстав проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Зазначені особи мають родинні стосунки з першими власниками спірної квартири, які продали її 27 листопада 2012 року. Відповідачі в спірній квартирі не зареєстровані. З огляду на викладене просить ухвалити рішення яким виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із спірної квартири, без надання їм іншого житлового приміщення та стягнути всі судові витрати. 23 грудня 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулися із зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.11.2012 року укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.09.2013 року укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог посилаються на незаконну реєстрацію права власності спірної квартири за [PERSON] та [PERSON], вважають що є всі підстави для визнання двох правочинів відносно спірної квартири фіктивними. Крім того, зазначають, що п. 6,7 спірного договору знаходяться в протиріччі з дійсністю. До того ж в договорі відсутній пункт, який вказує на фактичне проживання відповідачів в квартирі та на покладання обов'язку до конкретної дати звільнити спірну квартиру - що є дуже важливою умовою договору купівлі-продажу. Представник [PERSON] в судовому засіданні просив свої позовні вимоги задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В зустрічній позовній заяві просив відмовити як в такій, що не є обґрунтованою та не відповідає обставинам справи. [PERSON], [PERSON] та їх представник просили в первісному позові відмовити та задовольнити зустрічні позовні вимоги визнавши недійсними договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.11.2012 року укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.09.2013 року укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON], [PERSON] підтримали первісні позовні вимоги, вважаючи їх законними та обґрунтованими, у задоволенні зустрічних позовних вимог просили відмовити. [PERSON], [PERSON], Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Про час і місце засідання суду повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Свідок [PERSON] надала суду пояснення в яких зазначила, що в квартирі [ADDRESS] проживали [PERSON] та [PERSON], та підтвердила факт того, що вони чинили перешкоди у користуванні вказаною квартирою. Свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає в тому під'їзді, де знаходиться квартира [ADDRESS]. Весь час у спірній квартирі проживали [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] приходив декілька разів, а іншого брата вона не знає. [PERSON] доглядала померлого діда, та поховала його самостійно. [PERSON] їй не відома. Свідок [PERSON] у своїх поясненнях зазначила, що вона проживає з першого дня у спірному будинку. [PERSON] та [PERSON] постійно проживають у [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] проживали у спірній квартирі поки була жива [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що протягом 15-17 років у спірній квартирі проживали [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON], яка є близькою подругою [PERSON], пояснила, що протягом останніх 15 років [PERSON] та [PERSON] проживають у [ADDRESS] Вивчивши матеріали суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом встановлено наступне. Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 06.03.2013 року встановлено, що 24 квітня 1980 року Виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська на ім'я [PERSON] було видано ордер № 1145 на право зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS] сім'єю у складі п'яти осіб: чоловіка [PERSON], матері [PERSON], синів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). [INFO] року народився [PERSON], його батьками були [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради № 34 від 20 січня 2012 року було вирішено переукласти договори найму шляхом переоформлення особового рахунку на займану житлову площу трикімнатної квартири [ADDRESS] на [PERSON] та [PERSON] В травні 2012 року [PERSON] (батько [PERSON].) та [PERSON] здійснили приватизацію квартири [ADDRESS] і наразі є її співвласниками. Від імені його батька на підставі довіреності діяла [PERSON], оскільки той відбуває покарання в місцях позбавлення волі. 27 листопада 2012 року між [PERSON], [PERSON] від імені якого (на підставі довіреності, посвідченої виконуючим обов»язкиначальника Синельниківської ВК-94 УДПтСУ у Дніпропетровській області від 16.12.2011 року за р.№ 36) діяла [PERSON] та [PERSON], [PERSON] уклали договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 33). На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно зі ст. 657 ЦК України та п. 10 вказаного договору такий договір підлягає державній реєстрації (а.с. 33). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності спірна квартира була зареєстрована у встановленому законом порядку за покупцем в Державному реєстрі прав на нерухоме майно реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції від 27.09.2013 року, та з цього моменту у покупця виникло право власності на спірне майно, тобто 27.09.2013 року (а.с. 35). А саме після набрання чинності рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 06.03.2013 року та скасування заходів забезпечення позову на квартиру (а.с. 29,30). Таким чином, посилання [PERSON] та [PERSON] на те, що реєстрація права власності квартири за [PERSON] та [PERSON], є незаконною, оскільки рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська яким був скасований арешт набрало чинності 23 серпня 2013 року, є безпідставними. 30 вересня 2013 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 4,5). Частиною 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно роз»яснень, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Таким чином, для визнання правочину фіктивним, ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Пунктом 24 вказаного пленуму передбачено, що судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивачами за зустрічною позовною заявою не надано жодного беззаперечного та достовірного доказу на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися. Сам факт проживання позивачів, за зустрічною позовною заявою, у спірній квартирі після переходу права власності до відповідачів не є підтвердженням того, що між сторонами укладено фіктивний правочин, інших підстав для задоволення позову про визнання спірного договору фіктивним позивачем суду не надано. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. При цьому наявність конфліктних ситуацій в сім'ї, а також наявність між сторонами судових спорів саме по собі не впливає на визначення фіктивності договорів купівлі-продажу і не може бути перешкодою для реалізації власником правомочностей щодо своєї власності. Спірна квартира складається з 3-х житлових кімнат житловою площею 44 кв.м, загальна площа квартири складає 69,8 кв.м. Той факт, що в спірній квартирі проживають [PERSON] та [PERSON] підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та не заперечується сторонами у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Зазначені особи проживають в спірній квартирі без достатніх на це правових підстав і мають родинні стосунки з першими власниками спірної квартири, які продали її 27 листопада 2012 року. В спірній квартирі [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані, тому права користування жилим приміщенням в ній не набули. Згідно з ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Конституція України, а саме стаття 41, гарантують кожному право володіння, користування та розпорядження його власністю. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ''втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне'' (справа ''Ятрідіс проти Греції''). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише ''на умовах, передбачених законом'', а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію ''законів'' (справа ''Андрій Руденко проти України''). Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Ч.1 ст. 3211 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним і ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до приписів ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки відповідачі, за первісним позовом не бажають звільнити квартиру добровільно, перешкоджають позивачу у доступі в квартиру, що підтвердилось в ході судового засідання суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині виселення [PERSON] та [PERSON] В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що обставини викладені в зустрічній позовній заяві не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються матеріалами справи. Що стосується первісних позовних в частині виселення [PERSON], суд не вбачає правових підстав для задоволення первісного позову в цій частині, оскільки позивачем не доведено факт проживання останньої в спірній квартирі. Крім того, свідки не підтвердили цю обставину і вона заперечувалася відповідачами у справі. Відповідно до ст.ст. 216, 232, 234, 317, 319, 362, 383, 391 ЦК України,

Outcome: partial