Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

У грудні 2015 року позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 2001 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. На даний час шлюб розірваний, подружні стосунки не підтримуються з 2006 року. Відповідач не займається вихованням сина, не цікавиться його життям, ніколи не вітає його з днем народження. Вироком Сумського районного суду від 11 липня 2008 року відповідач засуджений за скоєння тяжкого злочину, знаходиться в місцях позбавлення волі. За час подружнього життя він зловживав спиртними напоями, вчиняв у сім'ї сварки та конфлікти, в процесі яких неодноразово ображав та бив її, що негативно впливало на їх сина, на його виховання. Син проживає з позивачкою, однак відповідач аліментів на утримання дитини не надавав. Посилаючись на ці обставини позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, перебуває в місцях позбавлення волі, в своєму запереченні на позовну заяву зазначав, що з позовними вимогами не згодний, завжди піклувався про дитину, а позивачка по справі негативно впливає на сина. Представник служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації в судовому засіданні в питанні про позбавлення батьківських прав покладався на розсуд суду, про що надав письмовий висновок. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, заслухавши думку прокурора, який підтримав позицію представника служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно положень ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.( п.15,16 постанови). Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків і способом захисту прав та інтересів дитини. Тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону, зокрема, передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї , сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до ст. 14 Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 04 серпня 2001 року по 02 листопада 2011 року, що підтверджується копією рішення про розірвання шлюбу ( а.с.17). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Вироком Сумського районного суду Сумської області від 11 липня 2008 року [PERSON] засуджений за ст. 15 ч.3 ст. 152 ч.1, ст. 121 ч.1 КК України до 8 років позбавлення волі. Згідно зі ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого заходу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків щодо вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами і вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Зазначаючи, що відповідач не займався вихованням дитини, не цікавився його життям, не вітав з днем народження, позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду доказів на підтвердження своїх вимог. Навпаки, з характеристики відповідача вбачається, що відповідач з 3 жовтня 2008 року відбуває покарання у Сумській виправній колонії №116. За час відбування покарання зарекомендував себе з позитивної сторони, вимоги режиму тримання не порушував, стягнень не мав, по відношенню до адміністрації колонії тактовний, ввічливий; по відношенню до інших засуджених безконфліктний; за характером спокійний, врівноважений. До праці ставиться сумлінно, за що мав неодноразові заохочення з боку адміністрації установи.( ар.с. 36). Постійно залучається до суспільно-корисної праці, яка схвалюється колективом засуджених, є членом ради колективу засуджених, приймає участь у програмі диференційованого виховного впливу на засуджених «Духовне відродження», заходи, передбачені програмою, відвідує в церкві колонії, де з засудженими проводяться бесіди та лекції священнослужителями та богослужіння. Крім того, [PERSON] приймає участь у програмі диференційованого виховного впливу «Підготовка до звільнення», добровільно приймає участь у відшкодуванні позову та аліментів, має впевнений намір повернутися до родини, працевлаштуватися, сплачувати кошти ( ар. с.35). З копії фіскального чеку, наданого відповідачем [PERSON], вбачається, що в 2013 році позивачка отримала від відповідача 500 гривень аліментів на утримання дитини, чого не заперечувала в судовому засіданні і сама [PERSON].( ар. с. 41,41). Та обставина, що відповідач має заборгованість по аліментах ( борг по аліментах станом на 13 жовтня 2008 року складає 2948 гривень 95 копійок, що підтверджується наданою [PERSON] копією розпорядження державного виконавця), не може бути підставою для задоволення позову, оскільки факт несплати аліментів за певних обставин можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, тоді як з довідки виправної колонії вбачається, що [PERSON], відбуваючи покарання, не був працевлаштований не у зв'язку з небажанням працювати, а у зв'язку з відсутністю роботи в колонії. Не може бути підставою для задоволення позову і посилання позивачки на те, що [PERSON], намагався відчужити в неї з сином частину квартири, позбавити її з сином житла. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виникали спори з приводу права власності на спірне сумісне майно, які вирішувалися в судовому порядку. ( ар. с. 13-15). Разом з тим, факт звернення до суду з позовом щодо права власності на спільне сумісне майно не свідчить про ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов'язків; [PERSON], звертаючись до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про виселення з квартири, обрав законний спосіб захисту своїх прав, які вважав порушеними. В судовому засіданні син сторін [PERSON] пояснив, що підтримує позов матері про позбавлення батька батьківських прав, оскільки судимість батька може вплинути на його подальше навчання і, згодом, на кар'єрний зріст. Разом з тим, законодавство не містить якихось дискримінаційних норм з цього приводу, наявність судимостей батьків не може впливати на навчання [PERSON], який на даний час є учнем Державного ліцею-інтернату «Кадетський корпус» ім. І.Г. Харитоненка і відмінно характеризується за місцем навчання, а просування по службі, якщо [PERSON] обере військову професію, залежатиме лише від його ділових якостей та професійної підготовки, а не від інших чинників. До того ж у відповідності з ч.3 ст. 171 Сімейного кодексу України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що позивачка не надала суду належних доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Навпаки, суд вважає встановленим, що [PERSON], перебуваючи в місцях позбавлення волі, у межах своїх можливостей намагався піклуватися про дитину, надавати їй посильну матеріальну допомогу, проявляти інтерес, і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками не вбачається. З огляду на встановлені факти, надані сторонами та досліджені судом докази, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу - позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], а тому в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed