Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

У грудні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь суму заборгованості у розмірі 83\~046 грн. 93 коп., з яких: 56\~440 грн. основне тіло боргу, 21\~522 грн. 93 коп. інфляційне збільшення боргу, 5\~084 грн. 3 % річних, а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 26.10.2015 року позивач надав відповідачу позику у розмірі 2\~000 доларів США на строк до 03.12.2015 року, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою. Однак, в порушення взятого на себе зобов`язання, відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Виходячи з того, що відповідачем порушено зобов`язання, вважає, що позивач має право на стягнення суми боргу, яка станом на 03.12.2018 року за офіційним курсом НБУ становить 56\~440 грн., інфляційного збільшення, сума якого за період з 03.12.2015 року по 03.12.2018 року становить 21\~522 грн. 93 коп., та 3% річних, розмір яких за період з 03.12.2015 року по 03.12.2018 року становить 5\~084 грн. Оскільки відповідач свої зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів в добровільному порядку не виконує, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 2\~ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 26 жовтня 2015 року [PERSON] надав у\~позику відповідачу\~ [PERSON] грошові кошти у розмірі 2\~000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 26 жовтня 2015 року. Згідно вказаної розписки відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позивачу борг у сумі 2 000 доларів США у строк до 3 грудня. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу [PERSON] обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] в свою чергу порушив взяті на себе зобов`язання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк, тобто до 3 грудня 2015 року. Таким чином, на теперішній час сума неповернутої позики становить 2 000 доларів США. У зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань, позивач [PERSON] вирішив скористатись правом вимоги та 3 грудня 2018 року звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст.\~610,\~612 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З огляду на те, що відповідач [PERSON] не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] суми позики є законними та обґрунтованими. При цьому, згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Згідно роз`яснень наданих у пункті 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої\~статті 192 ЦК\~законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Сума заборгованості відповідача [PERSON] за договором позики від 26 жовтня 2015 року становить 2\~000 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем заявлені позовні вимоги станом на 3 грудня 2018 року, тобто на дату підготовки позову. Офіційний курс валюти встановлений НБУ на вказану дату становив: 1 долар США 28 грн. 22 коп. Отже, заборгованість відповідача\~перед позивачем\~у розмірі\~2\~000 доларів\~США х 28,22 грн. в межах заявлених позовних вимог станом на 3 грудня 2018 року дорівнює 56 440 грн. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути 3 % річних від простроченої суми у розмірі 5 084 грн. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідача до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобов`язання. Як вже зазначалось вище, заборгованість відповідача [PERSON] за договором позики від 26 жовтня 2015 року за офіційним курсом НБУ станом на 3 грудня 2018 року становить 56 440 грн. Суму 3 % річних, які на підставі ст. 625 ЦК України, належать позивачу за прострочення відповідачем [PERSON] виконання зобов`язання, належить розраховувати наступним чином: 3% / 365 днів = 0,008219178 (сума основного боргу х 0,008219178 / 100) х кількість днів прострочення зобов`язання = сума пені. За період з 04.12.2015 року по 03.12.2018 року Таким чином, сума 3 % річних складає 5 084 грн. 23 коп. Однак, оскільки позивач просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 5 084 грн., а суд розглядає справи виключно в межах позовних вимог, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі, заявленому позивачем до стягнення, тобто у розмірі 5 084 грн. Що стосується індексу інфляції, то згідно із Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою Наказом Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. У випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із платежів, які необхідно зробити в різні періоди, кожен платіж збільшується на величину індексу інфляції за відповідний період, а результати додаються. При цьому, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. По аналогії, якщо погашення здійснено с 1 по 15 число відповідного місяця, то інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця. Що стосується індексу інфляції, то розрахунок індексу інфляції повідомляється Листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Величина індексів інфляції за період з 4 грудня 2015 року по 3 грудня 2018 року складає: у грудні 2015 року 100,7%, у 2016 році 112,4%, у 2017 році 113,7%, у січні 2018 року 101,5%, у лютому 2018 року 100,9%, у березні 2018 року 101,1%, у квітні 2018 року 100,8%, у травні 2018 року 100%, у червні 2018 року 100%, у липні 2018 року 99,3%, у серпні 2018 року 100%, у вересні 2018 року 101,9%, у жовтні 2018 року 101,7%, у листопаді 2018 року 101,4%. Загальний індекс інфляції за вищезазначений період складає 140,2 %. Таким чином, сума індексу інфляції за період з 4 грудня 2015 року по 3 грудня 2018 року становитиме: (56\~440\~грн. х 140,2 % / 100 %) 56\~440\~грн. = 22 688 грн. 88 коп. Однак, оскільки позивач просив стягнути з відповідача інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 21\~522 грн. 93 коп., а суд на підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи виключно в межах позовних вимог, то з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційне збільшення суми боргу за період з 04.12.2015 року по 03.12.2018 року у розмірі 21\~522 грн. 93 коп., тобто у розмірі, заявленому позивачем до стягнення. Отже, з огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 26 жовтня 2015 року у розмірі 56\~440 грн., 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 04.12.2015 року по 03.12.2018 року у розмірі 5 084 грн. та інфляційне збільшення суми боргу за період з 04.12.2015 року по 03.12.2018 року у розмірі 21\~522 грн. 93 коп. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача має також бути стягнутий сплачений судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 830 грн. 47 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved