Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. У своїй позовній заяві просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини: [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн., але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14 вересня 2020 року і до повноліття дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що 12 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управлінь юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис № 1065. У шлюбі у сторін народився син, [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивачка, аморальна поведінка відповідача негативно впливала на життя та розвиток малолітнього сина, що призвело до припинення шлюбних відносин між сторонами. 20 листопада 2014 року було розірвано шлюб між сторонами на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва. Також вказала, що відповідач, у вихованні малолітнього сина, [PERSON] . [INFO] , участі не приймав та не приймає, матеріальної допомоги необхідної на його утримання, виховання та забезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом і лікуванням не надавав та не надає. Вищенаведене свідчить про свідоме ухилення громадянина [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, оскільки вона не бере участі у його вихованні, навчанні, розвитку, не виявляє турботу до нього, не підтримує матеріально, чим остаточно довів свої подальші наміри щодо дитини. На підставі викладеного позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 вересня 2020 року матеріали цивільної справи було передано на розгляду судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 16 листопада 2020 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. У судовому засіданні, яке відбулося 16 березня 2021 року представником позивача було долучено до матеріалів справи копію відповіді на адвокатський запит за підписом Голови Святошинського районного суду м. Києва Ясельського А.М. щодо надання інформації про притягнення [PERSON] , [INFO] до кримінальної відповідальності в період часу з 12.09.2009 року. 03 червня 2021 року на адресу суду надійшов Висновок Органи опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації за позовною заявою громадянки [PERSON] до громадянина [PERSON] , про позбавлення батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Позивачка - [PERSON] разом зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, часта місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов. Додатково зазначив, що на адресу суду було направлено висновок, відповідно до якого Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом під час розгляду справи було встановлено наступні обставини. Судом встановлено, що 12 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управлінь юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис № 1065, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 02 вересня 2014 року. На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року (справа №761/28937/14-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу шлюбу [PERSON] було присвоєно дошлюбне прізвище « [PERSON] » Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 02 вересня 2014 року. 05 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено відповідний актовий запис № 1722, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 05 жовтня 2019 року. На підставі зазначеного позивачка змінила прізвище на « [PERSON] ». Представником позивача було долучено до матеріалів справи протоколи опитування особи за її згоди (п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність): [PERSON] , [PERSON] . Зі змісту опитування вбачається, що останні зазначили, що батько дитиною не цікавиться, участі у вихованні сина не приймає, а навпаки, було помічено ведення аморального способу життя. Також з матеріалів справи вбачається наявність копії відповіді на адвокатський запит за підписом Голови Святошинського районного суду м. Києва Ясельського А.М. щодо надання інформації про притягнення [PERSON] , [INFO] до кримінальної відповідальності в період часу з 12.09.2009 року. З наданої відповіді вбачається, що [PERSON] , [INFO] було притягнуто до кримінальної відповідальності: - вироком Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року за ч.2 ст.185 КК України (справа №759/3171/17); - вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року за ч.1 ст.263 КК України (справа №759/14561/17); - вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року за ч.1 ст.263 КК України (справа №759/17665/17); - вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року за ч.1 ст.186 КК України (справа №759/10756/20). Щодо позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.ч. 4,5 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно Висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації за позовною заявою громадянки [PERSON] до громадянина [PERSON] , про позбавлення батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] вбачається, щоз письмових пояснень громадянки [PERSON] , наданих до Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації стало відомо, що батько дитини [PERSON] , під час проживання однією сім`єю, вів аморальний спосіб життя, вживав наркотичні речовини та спиртні напої, дана поведінка негативно впливала на життя, тому вони розлучилися. З 2014 року та по теперішній час гр. [PERSON] жодного разу з сином [PERSON] не спілкувався, відносини не підтримував, не був присутній на святах дитини та днях народження, не приймав участі у вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, не цікавився успіхами та здоров`ям, не турбувався про фізичний і духовний розвиток дитини, про її харчування, лікування та освіту. З характеристики, виданої школою І-ІІІ ступенів № 1 Шевченківського району міста Києва та довідки з ДЮФК «Арсенал» відомо, що батько [PERSON] , протягом навчання [PERSON] в школі та протягом відвідування спортивної секції, не цікавився успіхами сина, жодного разу не відвідував батьківських зборів, шкільних заходів, з педагогами та тренерами не спілкувався, на змагання не приходив. Гр. [PERSON] було надіслано повідомлення та запрошення до Служби, але він не з`явився. Згідно довідки № 40-792 від 18.03.2021 р., виданої Службою у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, інформація про гр. [PERSON] відсутня. Міським центром дитини був наданий висновок від 07.04.2021 № 42, де зазначено, що позбавлення гр. [PERSON] батьківських прав не матиме травматичного впливу на психічний розвиток хлопчика. Згідно інформаційно-аналітичної бази даних «Армор», виданої Головним управлінням національної поліції у місті Києві Святошинського управління поліції гр. [PERSON] , [INFO] притягувався до кримінальної відповідальності: ч. 1 ст. 309 КК України, ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 1 ст. 185 КК України, ч. 1 ст. 317 КК України, ч. 1 ст. 263 КК України, також до адміністративної відповідальності: ч. 1 ст. 44 КУпАП України, ч. 2 ст. 175-1 КУпАП України, ч. 2 ст. 178 КУпАП України, ч. 1 ст. 126 КУпАП України. Відповідно до акту обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , дитині створено належні умови для проживання, повноцінного та всебічного розвитку. Громадянка [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов`язки: утримує та виховує сина, піклується про стан його здоров`я, навчання та дозвілля. Громадянин [PERSON] самоусунувся від виховання дитини та нехтує батьківськими обов`язками: не виявляє турботи до свого сина, не цікавиться його особистим життям, здоров`ям, не надає моральної підтримки, що протирічить принципам Конвенції ООН про права дитини та вимогам статей 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». У зв`язку з викладеним Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я; без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. У відповідності з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до ст. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи, що відповідач на судові виклики до суду не з`являється, через що суд позбавлений можливості особисто встановити ставлення батьки до сина, а також винність його поведінки, при цьому матеріали справи свідчать про ухилення останнього від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів, суд дійшов наступних висновків. Крім того, згідно з ч.2 статті 165 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину (ч.3 ст.165 СК України). Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України). Відповідно до положень ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до положень ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до положень ч. 1 ст. 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Так. Під час розгляду справи судом не було встановлено наявність у Відповідача інших дітей, а також інших осіб на утриманні. Водночас з цим, відповідач є працездатним, його стан здоров`я дозволяє працювати. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідності до ч. 1 ст. 199 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд, враховуючи обов`язок батьків утримувати дитину, засади розумності та справедливості, бажання позивача стягнути аліменти в твердій грошовій сумі, вважає за можливе призначити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн., але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14 вересня 2020 року і до повноліття дитини. У відповідності до положень статті 430 ЦПК України суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 840,80 грн. стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved