Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - відповідач) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В позовній заяві, з урахуванням уточненої заяви від 08.10.2020 року, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 131 о/с від 30.07.2020 року про звільнення [PERSON] , лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04.08.2020 року відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України. Поновити [PERSON] на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04.08.2020 року. Стягнути з Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 109071,36 грн. Стягнути Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ України на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 100000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що після рішення Київського апеляційного суду від 18.06.2020 року про відновлення позивача на роботі, його повторно незаконно звільнили із займаної посади лікаря-рентгенолога з 04.08.2020 року за невідповідністю цій посаді за станом здоров`я. Так позивач зазначав, що його звільнення є незаконним, оскільки відповідач, отримавши висновок попереднього медичного огляду, не переконавшись в тому, чи може позивач за станом здоров`я виконувати свої посадові обов`язки, звільнив його з роботи. Проте, згідно із індивідуальної програмою реабілітації інваліда, яким є позивач, [PERSON] є придатний в своїй професії. Таким чином позивач, вважаючи, що ставлення до нього у відповідача є упередженим, вважав своє звільнення незаконним. Також вказував, що перед звільненням йому не було запропоновано посади, які б відповідали його кваліфікації, оскільки в силу ст. 172 КЗпП України роботодавець зобов`язаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Ухвалою суду від 12.10.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 03.02.2021 року. 03.02.2021 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому він зазначив, що позивача було звільнено з роботи законно, а роботодавець, звертався до МСЕК за отриманням роз`яснень, проте відповіді не отримав. Також вказував, що профспілкова організація також надала свою згоду на звільнення позивача з роботи, а відповідачем було запропоновано позивачу наявні вакантні посади, від зайняття яких він відмовився. 03.02.2021 року судом було оголошено перерву на 12.05.2021 року для виклику в судове засідання свідків. 05.05.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 12.05.2021 року було оголошено перерву у розгляді справи до 11.08.2021 року. У судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву, з урахуванням поданих уточнень, підтримали та просили її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, та просив у його задоволенні відмовити. Допитана у судовому засіданні допитані як свідки сам позивач, його мама [PERSON] та його брат [PERSON] надали пояснення, що позивач сильно переживав його незаконне звільнення, погано спав вночі та майже осліп на одне око. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 5 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики та згідно з наказом № 131 о/с від 30.07.2020 року був звільнений із займаної посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи. Із матеріалів справи вбачається, що згідно із наказом № 109 о/с від 25.06.2020 року на підставі постанови Київського апеляційного суду від 18.06.2020 року у справі 761/4292/19 було поновлено [PERSON] на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенології та радіонуклідної діагностики Центрального госпіталю МВС України з 4 грудня 2018 року. 25.06.2020 року позивача було направлено на проведення обов`язкового попереднього медичного огляду. За результатами огляду Центральною поліклінікою МВС України було постановлено відмітку від 03.07.2020 року про непридатність до роботи [PERSON] за професією за ДК 003:2005 (додатки 4, п. 51.1; п. 1.1.; п. 1.22, п. 1.27) згідно з висновком медичної комісії № 785. Згідно із протоколом № 13 засідання профспілкового комітету Центрального госпіталю МВС України було надано згоду на звільнення [PERSON] із займаної посади за станом здоров`я, відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 07.09.2010 року серії 10 ААА № 251553 позивач є інвалідом з дитинства 3 групи. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда, яким є позивач, [PERSON] є придатний в своїй професії. Вказану програму позивач надавав на засідання профспілкового комітету щодо його звільнення та роботодавцю. Відповідач зазначав, що звертався до МСЕК за отриманням роз`яснень, проте відповіді не отримав. Разом із тим, згідно із наданих відповідачем листів вбачається, що Центральний госпіталь Міністерства внутрішніх справ України направляв запит до Черкаського обласного центру медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради з приводу роз`яснення дійсності документів та надання інформації щодо того, коли саме проводився огляд [PERSON] . В матеріалах справи наявна відповідь Черкаського обласного центру медико-соціальної експертизи Черкаської обласної ради від 20.08.2020 року № 820/01-01/1, згідно з якою підтверджено, що 21.07.2020 року була складена індивідуальна програма реабілітації інваліда № 4478 від 21.07.2020 року. Таким чином, надання позивачу індивідуальної програми реабілітації інваліда № 4478 від 21.17.2020 року підтверджена відповідною установою. Згідно із п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці. Слід зазначити, що невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я. Згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 22 лютого 1992 року № 83 (з подальшими змінами та доповненнями), МСЕК Міністерства охорони здоров`я роблять експертизу тривалої або стійкої втрати працездатності, які в кожному конкретному випадку визначають ступінь і тяжкість порушення функцій організму, можливість інвалідом виконувати роботу за певною професією або роботу в звичайних чи спеціально створених умовах, за основною професією чи близькою до неї за кваліфікацією. Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує. До вказаних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 725/1303/17. Однак висновку МСЕК про неможливість [PERSON] за станом здоров`я виконувати роботу за професією лікаря-рентгенолога немає. Навпаки, згідно із рекомендаціями МСЕК, які були проігноровані роботодавцем, [PERSON] є придатний в своїй професії. Таким чином відповідач, звільнивши позивача з роботи, не дочекавшись відповідних роз`яснень щодо стану здоров`я позивача, передчасно звільнив його з роботи. Окрім того, відповідно до ст. 172 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Встановивши, що позивач на підставі висновку Центральної поліклініки МВС України від 03.07.2020 року про непридатний до роботи за професією, 15.07.2020 року відповідачем було запропоновано позивачу такі вакантні посади: прибиральник службових приміщень 0,5 ст.; сестра медична; молодша медична сестра; молодша медична сестра з догляду за хворими. Як зазначав с судовому засіданні представник відповідача, [PERSON] були запропоновані не всі вакантні посади, оскільки він за кваліфікацією не відповідав наявним лікарським посадам. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідач не в повній мірі дотримався вимог ст. 40 та 172 КЗпП України та не запропонував позивачу можливість організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування, як інваліда, відповідно до медичних рекомендацій, звільнивши позивача з роботи не переконавшись у його стані здоров`я у встановленому порядку. Як роз`яснено в пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст.40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Як на підставу звільнення позивача з роботи відповідач покликався на висновок медичної комісії за результатами обов`язкового попереднього медичного огляду № 785 про непридатність позивача до роботи за професією за ДК 003:2005 (додатки 4, п. 51.1; п. 1.1.; п. 1.22, п. 1.27). Проте самого висновку комісії до суду надано не було. У складеній довідці на звороті направлення на медичний огляд міститься висновок про непридатність [PERSON] до роботи за професією за ДК 003:2005 (додатки 4, п. 51.1; п. 1.1.; п. 1.22, п. 1.27). Разом із тим, вказаний КЛАСИФІКАТОР ПРОФЕСІЙ ДК 003:2005 був скасований на підставі Наказу Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики № 327 від 28.07.2010 року. А тому, за відсутності висновку комісії та з огляду на посилання на нечинний класифікатор, суд позбавлений можливості перевірити, до якої саме професії не придатний позивач. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд прийшов до висновку, що звільнення [PERSON] на підставі пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України було передчасним, без з`ясування суттєвих обставин, а отже безпідставним. Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву до уваги судом не приймаються, як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наявними в ній матеріалами. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та визнання незаконним та скасування наказу № 131 о/с від 30.07.2020 року «По особовому складу» про звільнення [PERSON] , лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04.08.2020 року відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України. Вважає за можливе поновити [PERSON] на роботі на посаді лікаря-рентгенолога відділення рентгенологічної та радіонуклідної діагностики з 04.08.2020 року. Відповідно до ч.1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. з) ст. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (надалі - Порядок) він застосовується для нарахувань у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються, зокрема, основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Відповідно до ст. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до ст. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з того, що позивач після поновлення на роботі пропрацював лише 21 робочий день з 25.06.2020 року по 15.07.2020 року, а тому суд приймає до уваги розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який розрахований в постанові Київського апеляційного суду від 18.06.2020 року у справі 761/4292/19. Враховуючи, що час вимушеного прогулу з 04.08.2020 року по день ухвалення рішення складає 256 робочих днів, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 109071,36 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 100000,00 грн. суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із п. 3 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем була заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок незаконного та передчасного звільнення з роботи, яка виразилась у порушенні нормальних життєвих зв`язків, душевних стражданнях щодо безпідставного обмеження трудових прав, а також втраті часу, необхідного для відновлення свого порушеного права. Однак, враховуючи усі встановлені обставини справи, суд знаходить суму моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн. занадто завищеною, такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1500,00 грн. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: partial