Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «НОВАЛІК-ФАРМ» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, визнання звільнення незаконним, про зміну дати та формулювання підстав звільнення, про зобов`язання належно оформити та видати трудову книжку, про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки по день фактичного розрахунку, в якому вказує, що з квітня 2019 року працювала у ТОВ «НОВАЛІК-ФАРМ» на посаді менеджера з питань регіонального розвитку відділу просування фармацевтичної продукції, під час укладення трудового договору визначено, що робоче місце буде знаходитись в м. Полтаві, робота буде виконуватись дистанційно, в тому числі на дому - в м. Полтаві, спілкування з безпосереднім керівником, яка перебувала в м. Києві, відбувалось в телефонному режимі та по електронній пошті [INFO] У червні місяці 2019 року у зв`язку із необхідністю зміни місця проживання та затримкою у виплаті заробітної плати вирішила звільнитися з роботи за власним бажанням, про що повідомила безпосереднього керівника [PERSON] , на прохання останньої, обґрунтоване відсутністю коштів для проведення розрахунку в день звільнення, написала спочатку заяву на відпустку без збереження заробітної плати на термін з 24.06.2019 року по 27.06.2019 року; та з 01.07.2019 року по 02.07.2019 року, а 02.07.2019 року - заяву на звільнення, сканкопії заяв надіслала на електронну пошту відповідача, а оригінали - Укрпоштою 04.07.2019 року та повторно 26.07.2019 року. 26.08.2019 року отримала лист від відповідача, до якого приєднано наказ № 6 від 08.08.2019 року про дисциплінарне стягнення, наказ № 181-К/ТР від 08.08.2019 року про звільнення з 24.06.2019 року за прогул без поважних причин, а також незаповнену трудову книжку серії [NUMBER] , яка їй не належить. Вважає незаконними дії відповідача щодо притягнення її до дисциплінарної відповідальності, яке вчинене з порушенням норм КЗпП, без з`ясування причин допущеного порушення та проведення належної перевірки, не вимагаючи надання письмових пояснень, незважаючи на подання заяви про звільнення за власним бажанням. Вказує на незаконне звільнення за прогул без поважних причин, яке здійснено 08.08.2019 року заднім числом з 24.06.2019 року, тоді як нею подано заяву про звільнення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 04.07.2019 року, без урахування поданої заяви про надання відпустки з 24.06.2019 року, а також на безпідставну невидачу трудової книжки в день звільнення. Просить визнати незаконним та скасувати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВАЛІК-ФАРМ» (код ЄДРПОУ 38942368) № 6 від 08 серпня 2019 року «Про дисциплінарне стягнення», яким [PERSON] звільнено 24.06.2019 року у зв`язку з прогулом без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України та робочі дні з 24.06.2019 року по 08.08.2019 року визнано днями прогулів без поважних причин; визнати незаконним звільнення [PERSON] з 24 червня 2019 року за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України згідно наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВАЛІК-ФАРМ» (код ЄДРПОУ 38942368) № 181- К/ТР від 08.08.2019 року; змінити дату та формулювання причин звільнення [PERSON] з посади менеджера з питань регіонального розвитку відділу просування фармацевтичної продукції Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВАЛІК-ФАРМ» (код ЄДРПОУ 38942368) з п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин) на п. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) з 04.07.2019 року; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВАЛІК-ФАРМ» (код ЄДРПОУ 38942368) здійснити належне оформлення та видачу [PERSON] трудової книжки; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВАЛІК-ФАРМ» (код ЄДРПОУ 38942368) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки з 04.07.2019 року по день фактичного розрахунку; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу. 16.04.2020 цивільна справа прийнята до провадження Києво-Святошинського районного суду Київської області. В судове засідання 30.04.2021 позивач та представник позивача не з`явилися. Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач в судове засідання 30.04.2021 свого представника не направив. Подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача. До суду надано відзив, в якому представник відповідача заперечувала проти позову в повному обсязі, пояснила, що позивачка на робочому місці була відсутня, про що були складені відповідні акти, просила суд відмовити у задоволенні позову. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Предметом цього спору є захист трудових прав [PERSON] , тому суд керується нормами Кодексу законів працю в Україні та іншим законодавчими актами. Суд, всебічно, об`єктивно дослідивши матеріали справи, встановив наступне. [PERSON] прийнята на посаду менеджера з питань регіонального розвитку відділу просування фармацевтичної продукції в ТОВ «НОВАЛІК-ФАРМ», що підтверджується наказом № 98-К/ТР від 16.04.2019. Як видно з матеріалів справи, а також визнається відповідачем, [PERSON] працювала в м.Полтаві без встановлення конкретної адреси робочого місця. Спілкування між позивачкою та її безпосереднім керівником [PERSON] відбувалось телефоном, а подання звітів - за допомогою електронної пошти. Отже, між працівником та роботодавцем був погоджений режим обміну документами шляхом направлення електронної пошти. 20.06.2019 позивачка направила на адресу роботодавця (відповідача) електронного листа щодо звільнення за згодою сторін 24.06.2019. Вказана заява була отримана відповідачем, про що свідчить завірена відповідачем копія листа і заяви позивачки. У відповідь [PERSON] надійшов лист від [PERSON] , менеджера з адміністративної діяльності відповідача, зі змістом про необхідність двох заяв про надання відпустки без збереження заробітної плати з 24.06.2019 до 27.06.2019 (4 дні), з 01.07.2019 до 02.07.2019 (2 дні) і заяву про звільнення 02.07.2019, та від директора відповідача [PERSON] з проханням закрити всі питання, включаючи фінансові. Як визнають сторони, підставою для цього була відсутність коштів для виплати заробітної плати [PERSON] . Позивачка підписала відповідні форми заяв, запропоновані відповідачем, і надіслала їх на електронну адресу відповідача. Таким чином, сторони дійшли до згоди про строки відпустки та дату звільнення [PERSON] . На початку липня 2019 року позивачка не отримала трудову книжку із записом про звільнення, тому 04.07.2019 направила на адресу відповідача рекомендований лист номер, в який вклала заяви на відпустку без збереження заробітної плати в 24.06.2019-27.06.2019, 01.07.2019 - 02.07.2019, 02.07.2019-03.07.2019 та заяву про звільнення з 04.07.2019 за власним бажанням. Лист був отриманий відповідачем 07.08.2019. Відповідач, у свою чергу, вважає, що [PERSON] прогуляла робочий час без поважних причин, про що було складено відповідні акти. Суд відкидає докази відповідача лист від 24.06.2019 № 3 щодо відсутності позивача на робочому місці з 24.06.2019 та необхідності пояснити причини відсутності на роботі та надати документи, які підтвердять поважність причин відсутності, а також копію конверта з номером відправлення 0319107661766. Вказані копії не несуть інформації на чиє ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), адресу відправлений лист. Акти про відсутність [PERSON] на робочому місці від 24.06.2019, 25.06.2019, 26.06.2019, 27.06.2019, 01.07.2019, 02.07.2019, 03.07.2019, 04.07.2019, 05.07.2019, 08.07.2019, 08.07.2019, 09.07.2019, 10.07.2019, 11.07.2019, 12.07.2019, 15.07.2019, 16.07.2019, 17.07.2019, 18.07.2019, 19.07.2019, 22.07.2019, 23.07.2019, 24.07.2019, 25.07.2019, 29.07.2019, 30.07.2019, 31.07.2019, 01.08.2019, 02.08.2019, 05.08.2019, 06.08.2019, 07.08.2019, 08.08.2019, складені в с.Хотів за місцем знаходження відповідача, суд не приймає з огляду на таке. Як зазначено у відзиві та заяві позивачки про прийняття на роботу від 16.04.2019, її робоче місце визначене в м.Полтава, без вказівки конкретної адреси. Отже складення актів про відсутність [PERSON] на робочому місці в с.Хотів не є належними доказами, адже позивачка не могла бути в с.Хотів, так як робоче місце там їй не забезпечувалось відповідачем. Крім того, ураховуючи, що між сторонами було обумовлено та склалась практика обміну документами шляхом направлення електронної пошти, відповідач достеменно знав, що [PERSON] за його рекомендацією перебуває у відпустці без збереження заробітної плати, тому в цей період позивачка не мала обов`язку виконувати посадові обов`язки. Надані відповідачем Правила внутрішнього трудового розпорядку товариства з обмеженою відповідальністю «Новалік-фарм» та посадова інструкція менеджера з питань регіонального розвитку ТОВ «Новалік-фарм», затверджені директором ТОВ «Новалік-фарм» [PERSON] , судом не беруться до уваги оскільки з них неможливо встановити дату затвердження і, відповідно, чи саме ці документи були надані позивачці для ознайомлення під час прийняття на роботу. Крім того, вказані документи не містять підпису позивачки про ознайомлення. Щодо зустрічі 30.07.2019 між позивачкою та [PERSON] у м.Полтава, про що посилається відповідач на службову записку [PERSON] , суд не бере до уваги, так як вказані пояснення в судовому засіданні не підтверджені [PERSON] , а відповідач не клопотав про допит цього свідка. Окрім того, відповідач не підтвердив належними і допустимими доказами таку зустріч. 24.10.2019 представником відповідача направлено позивачці лист № 11 про звільнення її 24.06.2019 за прогули без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України та прохання звернутись у відділ кадрів відповідача для отримання трудової книжки. Пунктом 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників визначено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Аналіз наведеної норми свідчить про обов`язковість письмової згоди працівника про пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу. Як видно з матеріалів справи позивачка направила відповідачеві заяву про звільнення за власним бажанням з 04.07.2019 та проханням направити трудову книжку на адресу відділення № 8 Нової пошти в м.Полтава за адресою вул. Чураївни, 2в на ім`я [PERSON] . Проте відповідач, отримавши вказану заяву лише 07.08.2019, не забезпечив вчасне отримання документів у відділенні пошти та не відправив належним чином заповнену трудову книжку [PERSON] . [NUMBER] . Про те, що книжка зберігається у відповідача, представник визнав у письмових поясненнях. Крім того, 26.07.2019 позивачка повторно направила кур`єрською поштою «Укрпошти» вказані вище заяви, заяву про видачу довідки про заробітну плату, претензію про неотримання з додатком, які були отримані 29.07.2019, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення 0350505534957. Натомість відповідач направив [PERSON] копію наказу № 181-К/ТР про припинення трудового договору 24.06.2019 за прогул без поважних причин, п.4, ст.40 КЗпП України на підставі наказу про дисциплінарне стягнення № 6 від 08.08.2019 , копію наказу № 6 від 08.08.2019 та незаповнену трудову книжку [NUMBER] , яка не належить [PERSON] , що підтверджується актом про порушення від 26.08.2019, складеного начальником та оператором ВПЗ -23 м. Полтава. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір з працівником у разі вчинення ним прогулу без поважних причин, у т. ч. у разі відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. При цьому за здійснення прогулу може бути накладено один з двох видів дисциплінарного стягнення - догану або звільнення, але в будь-якому разі, таке звільнення має відбуватися з дотриманням правил, встановлених статтями 147-149 КЗпП України. Прогулом є відсутність на роботі без поважних причин. Як видно із наданих сторонами доказів, відповідач самостійно запропонував [PERSON] не виконувати посадові обов`язки 24.06.2019-27.06.2019, 01.07.2019-02.07.2019 шляхом перебування у відпустці без збереження заробітної плати. Тому таке невиконання своїх посадових обов`язків [PERSON] не є прогулом. Щодо відсутності [PERSON] на роботі з 03.07.2019 у зв`язку з прогулом, то суд відкидає докази і пояснення відповідача з огляду на таке. Так як [PERSON] звернулась до уповноваженої особи роботодавця із заявою про звільнення з роботи за згодою сторін ще 20.06.2019, то відповідачу було достеменно відомо про її небажання продовжувати трудові відносини після 24.06.2019. Водночас відповідач, щоб не порушувати строки виплати заробітної плати при звільненні, самостійно запропонував позивачці оформити відпустку без збереження заробітної плати, а 02.07.2019 звільнитися. Відповідач не надав суду доказів невиконання позивачкою обов`язків перед роботодавцем у зв`язку зі звільненням та підстав продовжувати трудові відносини після 02.07.2019, отже у ТОВ «Новалік-фарм» відсутні підстави для нерозірвання трудового договору з працівником. Отже наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Новалік-фарм» від 08.08.2019 № 6 про дисциплінарне стягнення щодо менеджера з питань регіонального розвитку відділу просування фармацевтичної продукції [PERSON] у зв`язку з прогулом з 24.06.2019 по 08.08.2019 є незаконним у зв`язку з відсутністю порушення трудової дисципліни та підлягає скасуванню. З огляду на це наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Новалік-фарм» № 181-К/ТР від 08.08.2019 про припинення трудового договору 24 червня 2019 року з [PERSON] на підставі наказу про дисциплінарне стягнення від 08.08.2019 № 6 у зв`язку з прогулом без поважних причин п.4 ст.40 КЗпП є незаконним, тому звільнення з цих підстав [PERSON] є незаконним. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини першої ст.38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як видно з матеріалів справи позивачка подала 20.06.2019 заяву про звільнення за угодою сторін 24.06.2019, але на прохання відповідача змінила дату звільнення. При цьому відповідач не повідомив [PERSON] про відмову у наданні відпустки чи звільненні. Тому [PERSON] [INFO] , 01.07.2019-02.07.2019 правомірно перебувала у відпустці без збереження заробітної плати. Оскільки 02.07.2019 звільнення не відбулось з вини відповідача, а позивачка не бажала продовжувати роботу у зв`язку переїздом на нове місце проживання, вона повторно направила заяву надання відпустки без збереження заробітної плати з 03.07.2019 до 04.07.2019, про звільнення 04.07.2019 на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Тобто робота [PERSON] на ТОВ «Навалік - фарм» поза межами 04.07.2019 не була нею вільно погоджена, тому відповідач незаконно вважав її працівником підприємства при цьому протиправно не звільняючи з посади за її власним бажанням. Будь-яких претензій до [PERSON] роботодавець не пред`являв. Тому незвільнення позивачки відповідачем на підставі її заяви у строки вказані нею є незаконним. У зв`язку з цим є підстави для зміни дати та формулювання причин звільнення [PERSON] з п.4 ст.40 КЗпП України (з прогул без поважних причин) на звільнення згідно з пунктом 1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) з 04.07.2019. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`заний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною 5 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. З аналізу наведених норм слідує, що відповідач зобов`язаний був видати трудову книжку та провести остаточний розрахунок з [PERSON] не пізніше 05.07.2019. Відповідно до довідки від 10.12.2019 № НФ000000009 дохід [PERSON] з 17.04.2019 до 24.06.2019 склав 14 475,29 грн. Середньомісячна зарплата становить 6500,00 грн. Порядком обчислення розміру середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року, встановлено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (п.2 абз. 1, 2). Останніми двома календарними місяцями роботи позивачки були травень-червень 2019 року, в яких кількість фактично відпрацьованих робочих днів становила 20 днів травня + 14 днів червня = 34 дні. Заробіток [PERSON] за травень-червень 2019 становив 6500,00 + 5090,91 = 11590,91 грн. Середньоденна заробітна плата становить 11590,91 грн : 34 дні = 340,91 грн. Тому, слід стягнути з відповідача починаючи з 05 липня 2019 року (19 робочих днів х 340,91) = 6477,29 грн; за серпень 2019 (21 робочий день х 340,91) = 7159,11 грн; за вересень 2019 (21 робочий день х 340,91) = 7159,11 грн; за жовтень 2019 (22 робочих дні х 340,91) = 7500,02 грн; за листопад 2019 (21 робочий день х 340,91) = 7159,11 грн; за грудень 2019 (21 робочий день х 340,91) = 7159,11 грн; за січень 2020 (21 робочий день х 340,91) = 7159,11 грн; за лютий 2020 (20 робочих днів х 340,91) = 6818,2 грн; за березень 2020 (21 робочий день х 340,91) = 7159,11 грн; за квітень 2020 року (21 робочий день х 340,91) = 7159,11 грн; за травень 2020 року (19 робочих дні х 340,91) = 6477,29 грн; за червень 2020 року (20 робочий день х 340,91) = 6818,2 грн; за липень 2020 (23 робочих дні х 340,91) = 7840,93 грн; за серпень 2020 (20 робочий день х 340,91) = 6818,2 грн; за вересень 2020 (22 робочий день х 340,91) = 7500,11 грн; за жовтень 2020 (21 робочий день х 340,91) = 7159,11 грн; за листопад 2020 (21 робочий день х 340,91) = 7159,11 грн; за грудень 2020 (22 робочий день х 340,91) = 7500,11 грн; за січень 2021 (19 робочий день х 340,91) = 6477,29 грн; за лютий 2021 (20 робочий день х 340,91) = 6818,2 грн; за березень 2021 (22 робочих дні х 340,91) = 7500,11 грн; за квітень 2021 (22 робочий день х 340,91) = 7500,11 грн; за травень 2021 (18 робочих днів х 340,91) = 6136,38 грн. Отже, ТОВ «Навалік-фарм», яке утримує трудову книжку [PERSON] в себе, зобов`язане виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу [PERSON] починаючи з 05.07.2019 до його фактичної виплати. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Як видно з матеріалів справи позивачка сплатила гонорар адвоката у розмірі 1000,00 грн на підставі квитанції № 25 від 25.09.2019 та 2000,00 грн на підставі квитанції № 38 від 21.12.2019. Згідно з розрахунком витрат на професійну правничу допомогу [PERSON] вартість послуг становить 11940,00 грн. первинна консультація 1 год - 1161 грн, підготовка позовної заяви (вивчення нормативно-правової бази, написання позову, зібрання позову з додатками), зустрічі з клієнтом 3 год - 3483,00 грн, вивчення відзиву відповідача, підготовка відповіді на відзив (вивчення НПА, написання відповіді, підготовка для направлення відзиву сторонам та суду) 2 год - 2432,00 грн. Всього вартість послуг в 2019 році - 7076,00 грн. Щодо оплати участі адвоката в судовому розгляді 4 год 4864 грн, то такі витрати не підтверджені належними доказами, тому суд їх відхиляє. Судовий збір сплачений позивачкою 3842,00 грн підлягає стягненню з відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. У пункті 13 постанови судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Stankov v. Bulgaria від 12 липня 2007 року, § 62). Таким чином, враховуючи глибину і тривалість моральних страждань позивача, те, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, позивач вимушений прикладати зусилля для захисту своїх прав, звертаючись до суду з позовом, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди обґрунтовані та підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 1000,00грн.. З огляду на вищенаведене, з урахуванням ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21, 38, 47, 166, 117, 232, 233, 235, 238 КЗпП України

Outcome: approved