Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20.04.2007 року розірвано шлюб між ним та відповідачкою, який був укладений 26.11.1995 року. Під час вказаного шлюбу у них народилось двоє дітей - [PERSON], 1996 року народження та [PERSON], 2002 року народження, які після розірвання шлюбу залишились проживати разом з відповідачкою. За рішеннями судів він зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 2/3 частин від всіх видів його заробітку та 1/8 частину його доходів на утримання відповідачки, оскільки на її утриманні перебуває дитина-інвалід. Вказував на те, що на даний час змінились обставини його особистого життя, а саме 18.04.2008 року він одружився з [PERSON] та на його утриманні перебуває дружина, її син та його мати [PERSON] Він та його дружина не працюють, а тому єдиним джерелом доходу його родин є пенсія матері, у зв'язку з чим доходи сім'ї значно нижчі від прожиткового мінімуму встановленого в Україні на 2015 рік, що призвело до виникнення заборгованості по сплаті аліментів. Натомість відповідачка отримує пенсію на дітей в розмірі близько 1000 грн. щомісячно, створила нову сім'ю, а тому має краще матеріальне. Вважає, що у зв'язку з погіршенням його матеріального становища, наявні підстави для зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої доньки, оскільки має можливість сплачувати лише 200 грн. щомісячно, та звільнення його він сплати коштів на утримання відповідачки. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив зменшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], 2002 року народження і встановити його у твердій грошовій сумі в розмірі 200 грн. щомісячно, звільнити його від сплати коштів на утримання відповідачки [PERSON], 1972 року народження. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що він не має стабільного заробітку, має на утриманні дитину дружини від другого шлюбу та матір пенсіонерку, щомісячно надсилає колишній дружині грошові кошти, його матеріальне становище не дозволяє сплачувати аліменти та грошове утримання відповідачки у розмірах визначених судовими рішеннями, що призводить до виникнення заборгованості, а тому просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, вказувала на те, що відповідач щомісячно надсилає їй грошові кошти в сумі 400 грн., просила в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судове засіданні не з'явилась, хоча повідомлялась судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували між собою у шлюбі, під час якого у них народились доньки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яка є інвалідом з дитинства (а/с 4). Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.01.2015 року [PERSON] визнано недієздатною та відповідачку призначено її опікуном на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20.05.2015 року (а/с 29, 33). Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.11.2005 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян на кожну дитину, починаючи з 02.09.2005 року і до повноліття першої дитини, а потім на другу дитину в розмірі за вирахуванням цієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Вказане рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області (а/с 7-10). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином предметом доказування у даному спорі в частині зменшення розміру аліментів є матеріальне становище позивача, яке змінилось з часу прийняття рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.11.2005 року. Так, підставами для зменшення розміру аліментів позивач вважає зміну його сімейного становища, а також перебування на його утриманні сина дружини та матері-пенсіонера. У відповідності до вимог ст.. 57, ч. 3 ст. 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі змісту рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24.11.2005 року, при визначенні розміру аліментів, які підлягають сплаті [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей, судом було враховано його матеріальне становище та зокрема той факт, що на його утриманні перебуває мати пенсіонерка, а тому дана обставина не є такою, що змінилась в розумінні ст. 192 СК України. Крім того, судом встановлено, що 18.04.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а/с 3). Як вбачається з копії свідоцтва про народження, у [PERSON] є син [PERSON], [INFO] (а/с 5). Твердження позивача що неповнолітній [PERSON] проживає разом з ним та перебуває на його утриманні не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами, зокрема в матеріалах справі відсутні відомості щодо місця проживання [PERSON], участі позивача у його утриманні та вихованні. Крім того, на підтвердження того, що позивач ніде не працює останнім надано копію однієї сторінки трудової книжки, де міститься запис про те, що 01.10.2010 року він був звільнений з посади охоронника ОСББ «Рівненська, 5А». Разом з тим суд не приймає даний доказ як належний та допустимий, виходячи з наступного. У відповідності до положень Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 20.03.2013 року №198 та ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», статус безробітного надається за особистою заявою особи у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. Рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше ніж протягом семи календарних днів з дня подання особою заяви про надання статусу безробітного. Таким чином, законом передбачений порядок надання особі статус безробітного та факт безробітності повинен підтверджуватись відповідною довідкою регіонального центру зайнятості Державної служби зайнятості України. Проте, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що він та його дружина перебувають на обліку у центрі зайнятості та є безробітними, а також надана позивачем копія сторінки з трудової книжки не містить актуальних даних щодо його працевлаштування на час розгляду справи в суді. Таким чином, не зважаючи на те, що позивачу було роз'яснено зміст ст.ст. 10,60 ЦПК України, останній не надав належних і допустимих доказі наявності підстав для зменшення розміру аліментів та суттєвої зміни його матеріального становища у відповідності до вимог ст. 192 СК України. Крім того, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21.06.2006 року, в порядку ст. 88 СК України, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/8 частки його заробітку(доходу) починаючи з 21.02.2006 року. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Таким чином, особливістю права на утримання у зв'язку з доглядом та опікою над дитино-інвалідом є його тривалий характер, оскільки воно триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом. Системний аналіз норм сімейного законодавства дає підстави вважати, що зобов'язання по утриманню між колишнім подружжям припиняється, якщо припиняє існувати хоча б одна з обставин, яка зумовила його виникнення, при цьому, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів суттєвої зміни його матеріального становища порівняно з обставинами, які існували на момент прийняття рішення Апеляційним судом Чернівецької області від 21.06.2006 року, які б давали підстави вважати, що він не може надавати матеріальну допомогу дружині в порядку ст. 88 СК України. За таких обставин, позов [PERSON] не доведений та в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed