Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Представництва «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він неодноразово працював водієм автотранспортного засобу в Представництві «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ», останній раз був прийнятий на роботу до відповідача 11.03.2020 року. Позивач сумлінно виконував покладені на нього трудові обов`язки та працював зверх нормовану робочу зміну більш як на 6 годин. З невідомих для позивача причин, йому перестали надавати автотранспортний засіб для виконання покладених на нього трудових обов`язків, але він все одно приходив на роботу та знаходився на роботі до дня звільнення. Відповідно до п. 13 зразка типового строкового трудового договору, працівник зобов`язується виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку. Працівнику встановлюється шестиденний робочий тиждень тривалістю 40 год. До того часу, коли позивачу перестали надавати автотранспортний засіб, йому було встановлено робочу зміну з 07-00 години до 19-00 години або з 19-00 години до 07-00 години. Також надавались два вихідних у місяць, але оплата проводилась за 6,5 годин/день та кожна неділя вихідний, що не відповідає дійсності. Після того, як позивачу не надався автотранспортний засіб, він все одно приходив на роботу з понеділка до суботи на 6-50 годину та був на робочому місці до 13-40 години (без обіду) по день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 52 КЗпП України, на тих підприємствах, в установах, організаціях, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження п`ятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 години при тижневій нормі 24 години. Наказом від 12.10.2020 року № 4908 про звільнення, позивача звільнено за прогули без поважних причин відповідно п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. З наказом про звільнення від 12.10.2020 року № 4908 позивача не ознайомлювали, трудову книжку вручили особисто. Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконним, тому просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 12.10.2020 року, поновити позивача на роботі водієм автотранспортного засобу, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення рішення. Ухвалою суду від 07.12.2020 року позовна заява [PERSON] залишена без руху, надано строк для усунення виявлених недоліків. 22.12.2020 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій усунуто виявлені недоліки. Ухвалою суду від 24.12.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 25.01.2021 року. 22.01.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник заперечував проти позову з наступних підстав. Представництво «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» не може бути відповідачем в цивільній справі ні за позовом [PERSON] , ні за будь-яким іншим позовом, оскільки не є юридичною особою за законодавством України. Крім цього, позивачем пропущено строк для звернення до суду із даним позовом, оскільки згідно із ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Трудову книжку позивач отримав 12.10.2020 року, а позовна заява датована 01.12.2020 року. Зазначене є самостійною підставою для відмови в позові. Позивач дійсно перебував в трудових відносинах із Представництвом відповідача в підрозділі «Запоріжжя», працюючи водієм автотранспортних засобів з 11.03.2020 року і до моменту його звільнення з роботи, а саме до 12.10.2020 року. Строковий трудовий договір із позивачем не укладався ні в усній, ні в письмовій формах; він був прийнятий на роботу на невизначений строк. Додатковим доказом цих обставин є відсутність застережень про укладення строкового трудового договору як в заяві позивача про прийняття на роботу, так і в наказі про його прийняття на роботу на певний (конкретно визначений) строк. Робота [PERSON] була основною (основне місце роботи), тривалість робочого тижня становила 40 год., оклад (тарифна ставка) - 13100,00 грн. Згідно із Правилами внутрішнього трудового розпорядку Представництва відповідача, затвердженими 28.05.2015 року, які поширюються на всіх працівників Представництва (п. 1.3. правил), - на підприємстві встановлюється шестиденний робочий тиждень (п. 3.1. правил), початок роботи: 9:00, закінчення 17:00, в суботу закінчення о 15:00 (п. 3.2. правил). При прийманні роботу Позивач був ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку, одержав і засвоїв вступний інструктаж з охорони праці, ознайомлений з умовами праці на підприємстві, наявністю на робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів і можливих наслідків їх впливу на здоров`я, про що свідчить його особистий підпис на заяві від 10.03.2020 року про прийняття на роботу. Починаючи від 18.09.2020 року і до моменту звільнення водій [PERSON] неодноразово вчинив порушення трудової дисципліни - прогули без поважних причин (самовільно залишав робоче місце о 13:30 годині і був відсутнім до кінця робочого дня). Так, зокрема 18.09.2020 року [PERSON] був відсутнім на робочому місці з 13-30 години до кінця робочого часу - 17-00 години, про що було складено відповідний Акт про відсутність на роботі. Аналогічні події відбувалися і надалі. Всього за період з 18.09.2020 року по 02.10.2020 року було зафіксовано комісійно 8 випадків, коли [PERSON] був відсутнім на роботі по три з половиною години щодня. Акти [PERSON] пред`являлися для ознайомлення на наступний день після їх складення, проте він відмовився від їх підписання, про що свідчать відповідні відмітки на цих документах, причин відмови не пояснив. Позивач відмовлявся від надання будь-яких пояснень з приводу порушення ним трудової дисципліни. Враховуючи деструктивну поведінку [PERSON] , на адресу його місця проживання було направлено лист 6903528453424 із вимогою пояснити причини відсутності на робочому місці після 13:30 години починаючи з 18.09.2020 і надати пояснювальні документи. Вказаний лист було отримано позивачем, однак на лист позивач жодним чином не відреагував. 03.10.2020 року відповідач вдруге, а також по факту відсутності на робочому місці після 13:30 години починаючи з 18.09.2020 по 02.10.2020 року, запропонував [PERSON] пояснити причини періодичної його відсутності на робочому місці, про що свідчить лист за вих. № 158/3, який позивач отримав 03.10.2020 року, однак засвідчити той факт, що він отримав цей лист, відмовився. 07.10.2020 року інженер з охорони праці [PERSON] звернувся із доповідною запискою до керівника Представництва, в якій повідомив про всі випадки відсутності [PERSON] на робочому місці після 13:30 години починаючи з 18.09.2020 по 02.10.2020 року, про направлення [PERSON] запитів щодо надання пояснень причин відсутності на роботі і про відсутність будь-яких пояснень. Таким чином, адміністрація підприємства відповідача приклала всіх зусиль щодо з`ясування причин періодичної відсутності позивача на робочому місці, і, враховуючи небажання позивача дати будь-які пояснення з цього питання, оцінила причини відсутності як неповажні, що дало підстави звільнити позивача за прогули без поважних причин на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідач вважає, що в його діях відсутні будь-які порушення умов та порядку застосування до відповідача відповідних заходів стягнення за порушення трудової дисципліни, звільнення позивача відбулося з дотримань вимог чинного законодавства, розрахунки із відповідачем у момент його звільнення проведено вчасно і в повному обсязі. Відтак, на думку відповідача, у задоволенні позову повинно бути відмовлено повністю. Ухвалою суду від 25.01.2021 року замінено первісного відповідача на належного відповідача, а саме на Акціонерне товариство «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» (Турецька республіка), що діє в Україні через Представництво «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ». 02.02.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що твердження відповідача про пропуск позивачем строку для звернення до суду із даним позовом є необґрунтованим, оскільки Законом України 540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) внесено зміни до Кодексу законів про працю України. Згідно ч. 1 Прикінцевих положень КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Представник відповідача суперечить своїм обґрунтуванням, зазначених у відзиві щодо укладання строкового договору. Дане свідчить, що при прийнятті на роботу позивач уклав строковий договір з відповідачем на конкретно визначений строк. Позивач ніяким чином не відноситься до адміністрації та інженерно-технічного персоналу, як відносить його представник відповідача та застосовує пп. 1 п. 3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку представництва відповідача. Відповідно до пп. 3 п. 3.2. Правил внутрішнього трудового розпорядку представництва, розпорядок роботи такий: для всіх інших категорій працівників, до яких відноситься водій автотранспортних засобів, встановлюється робочий тиждень тривалістю 40 годин згідно трудового договору. Також представник відповідача зазначає відсутність на робочому місці позивача з 13-30 години, це є невірним, а також не зазначає початок робочого часу позивача та жодних доказів не надано щодо фактичного початку робочого часу позивача. Початок робочого часу у позивача починався з 07-00 години та закінчувався о 13-45 годин (6 годин 45 хв. на день робочого часу без обіду). Відповідачем навмисно не надавався транспортний засіб, щоб вимусити позивача залишити робоче місце, але позивач знаходився на робочому місці відповідно норми, передбаченої чинним законодавством. Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача до відзиву на позовну заяву надано заяву позивача про прийняття на роботу від 10.03.2020 року, яка свідчить, що позивач працював у небезпечних і шкідливих виробничих факторах і можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Відповідно до п. 2 ст. 51 КЗпП України передбачено, скорочена тривалість робочого часу для працівників, зайнятих на роботах з шкідливими умовами праці - не більш як 36 годин на тиждень. Також зазначає, що при звільненні позивача 12.10.2020 року за прогули, відповідачем виплачена заробітна плата згідно відпрацьованих годин з урахуванням 40 годинного робочого тижня. Позивач не відмовлявся підписувати акти та надав пояснення щодо відсутності на робочому місці з 13-45 години, а саме надавалися пусті бланки актів для підпису, а щодо відсутності на робочому місці 13-45 години, це час закінчення робочого дня при нормі 40 годин на тиждень при шестиденному робочому тижні. Позивачу ніхто не повідомляв, що у працівників, які зайняті на роботах з шкідливими умовами праці - робочий час не більш як 36 годин на тиждень. 09.02.2021 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що позивач і надалі намагається ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи та стверджує, що при прийнятті на роботу позивач уклав строковий договір з відповідачем на конкретно визначений строк, що не відповідає дійсності. Ніяких застережень щодо укладення строкового трудового договору, ніяких побажань (згоди) позивача на укладення строкового трудового договору ані в заяві позивача про прийняття на роботу, ані в наказі про його прийняття на роботу на певний (конкретно визначений) строк не існувало. Відтак, позивач був прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором (на невизначений строк). Наказ щодо прийняття позивача на роботу останній ніколи не оскаржував. В наказі (розпорядженні) № 1130 від 10 березня 2020 року про прийняття на роботу [PERSON] в розділі Умови роботи викладено: тривалість робочого тижня 40 год. Про ці умови позивач знав і погодився із такими умовами, про що свідчить його особистий підпис на цьому документі. Окрім цього, згідно Переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 163 (із змінами), робота за професією (посадою, кваліфікацією) «водій автотранспортних засобів» не згадується взагалі. Відтак, у відповідача не виникало необхідності і обов`язку повідомляти позивачу про те, що працівники, які зайняті на роботах з шкідливими умовами праці - робочий час не більш як 36 годин на тиждень. До сьогоднішнього дня ніяких пояснень з приводу періодичного самовільного залишення робочого місця в період з 18.09.2020 року по 02.10.2020 року позивач так і не надав. Інформація про те, кому і коли позивач надавав пояснення з приводу порушення трудової дисципліни (прогулів), у відповіді на відзив на позовну заяву відсутня. Позивач самостійно, за власною волею прийняв рішення про можливість не підпорядковуватися правилам внутрішнього трудового розпорядку і вказівкам його безпосереднього керівника, і встановив собі особливий графік роботи. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги. Позивач вказав, що він працював за графіком з 07-00 години до 19-00 години або з 19-00 години до 07-00 години, тринадцять днів робочих і один вихідний. Були часті випадки, коли працювати доводилося і по 14-15 годин на добу, однак понаднормову роботу ніхто не оплачував, хоча обіцяли оплатити. При оформленні на роботу йому не дали другий екземпляр трудового договору. Про такий графік повідомляли в усному порядку. Із правилами внутрішнього трудового розпорядку не був ознайомлений. Відповідач надавав для роботи вантажні автомобілі, реєстраційні документи яких були прострочені, змушували їхати на цих автомобілях без путівок, вся відповідальність за це покладалася на водія. Після таких дій позивач вирішив припинити ці порушення його трудових прав та вирішив приходити на роботу по офіційному графіку, з 07-00 години до 13-40 години. Акти про відсутність на роботі позивача складені із численними порушеннями, не складалися окремі акти про відмову від підпису цих актів позивачем. Від підприємства одного разу прийшов пустий конверт, жодного листа там не було. На робочому місці він отримував лист із вимогами пояснити причини відсутності на роботі, однак письмових пояснень він не надавав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях. Суд, заслухавши вступні слова позивача та його представника, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи всі надані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1-2 ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1-2 ст.77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.5-6 ст.81 ЦПК України). Згідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 10.03.2020 року позивачем було написану заяву на ім`я голови представництва відповідача про прийняття його на роботу з 11.03.2020 року на посаду водія автотранспортних засобів. На вказаній заяві також міститься підпис позивача про ознайомлення із правилами внутрішнього трудового розпорядку, одержання і засвоєння вступного інструктажу з охорони праці та ознайомлення з умовами праці на підприємстві, наявністю на робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів і можливих наслідків їх впливу на здоров`я. Згідно до наказу (розпорядження) голови представництва відповідача №1130 від 10.03.2020 року про прийняття на роботу, [PERSON] прийнятий на роботу з 11.03.2020 року до структурного підрозділу «Запоріжжя» на посаду водія автотранспортних засобів, умови роботи - основна, тривалість робочого тижня - 40 годин, оклад - 13100,00 грн. З даним наказом позивач ознайомлений 10.03.2020 року, про що свідчить його власноручний підпис. Вказаний наказ містить графу, в якій вказується дата у разі укладення строкового трудового договору (контракту), однак така графа не заповнена. Крім цього, у розділі «Умови прийняття на роботу» графа «За умовами контракту до _______(у разі необхідності вказати дату) також є незаповненою. Також в даному наказі від 10.03.2020 року є незаповненою графа «умови праці (згідно атестації робочого місця). Згідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку Представництва «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ», затверджених головою представництва 28.05.2015 року (далі - Правила внутрішнього трудового розпорядку), дані правила поширюються на всіх працівників Представництва відповідача незалежно від посади та виконуваної роботи (п.1.3). Пункт 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку Представництва відповідача регулює робочий час та час відпочинку, їх використання. Зокрема, підпунктами 3.1, 3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку визначено, що на підприємстві встановлюється шестиденний робочий тиждень. Вихідний день - неділя. Розпорядок роботи такий: 1)Для адміністрації та інженерно-технічного персоналу: з понеділка по п`ятницю: -початок роботи: 09-00; -перерва на харчування та відпочинок: з 12-00 до 13-00; -закінчення роботи: 17-00. в суботу: -початок роботи: 09-00; -перерва на харчування та відпочинок: з 12-00 до 13-00; -закінчення роботи: 15-00. 2)Для категорій працівників, які мають позмінний режим роботи (диспетчерів,охоронників і ін.) забезпечити роботу згідно затвердженого позмінного графіку робочого часу,

Outcome: dismissed