Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 39 564,48 грн. В обґрунтування позову зазначала, що 01 червня 2013 року вона надала раніше знайомому [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 16 000 грн., які [PERSON] отримав та зобов'язався повернути до 01 червня 2014 року зі сплатою за користування грошовими коштами 26% річних, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] написаною та підписаною 28 червня 2013 року. Оскільки відповідач борг не сплатив і від його сплати ухиляється, просила суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, яка на 01 грудня 2015 року становить 39564,48 грн., та складається з: - сума позики - 16 000 грн.; - сума процентів за користування позикою - 10 400 грн.; - три проценти річних за прострочення зобов'язання - 907,20 грн.; - збитки, завдані інфляцією - 12 257,28 грн., та судові витрати. В судовому засіданні позивачка та представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Пояснили, що [PERSON] за договором позики від 01 червня 2013 року станом на 01 грудня 2015 року має перед позивачкою заборгованість в розмірі 39 564, 48 грн. Після заперечення представника відповідача в судовому засіданні позовних вимог, позивачка суду пояснила, що окрім зазначеного договору позики від 01 червня 2013 року, вона надала [PERSON] 24 вересня 2013 року, на підставі усної домовленості, без складання розписки, грошові кошти в сумі 1 250 доларів США, з кінцевою датою повернення до 24 вересня 2014 року, і в рахунок зазначеної заборгованості в сумі 1 250 доларів США [PERSON] повернув їй грошові кошти в сумі 18 500 грн., а саме: 19 березня 2014 року - 6 000 грн., 19 липня 2014 року - 2 000 грн., 13 червня 2015 року - 5 000 грн., 02 серпня 2015 року - 3 000 грн., 07 жовтня 2015 року - 2 500 грн. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнали. Відповідач суду пояснив, що знайомий з позивачкою, і у неї декілька разів позичав та повертав гроші. Останній раз 01 червня 2013 року він дійсно взяв у позивачки грошові кошти у позику в розмірі 16 000 грн. зі строком повернення до 01 червня 2014 року та зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 26% річних. Також пояснив суду, що на даний час він повернув позивачці кошти в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01 червня 2013 року частинами на загальну суму 18 500 грн., а саме: 19 березня 2014 року він повернув 6 000 грн., 19 липня 2014 року - 2 000 грн., 13 червня 2015 року - 5 000 грн., 02 серпня 2015 року - 3 000 грн., 07 жовтня 2015 року - 2 500 грн. Відповідач заперечував, що [PERSON] 24 вересня 2013 року надавала йому грошові кошти в розмірі 1250 доларів США, та усної домовленості про таку позику у них не було. В судовому засіданні досліджено наданий позивачкою в підтвердження укладеного договору позики від 01 червня 2013 року оригінал розписки, яка виготовлена на обірваному аркуші паперу та містить рукописний текст: Расписка Я, [PERSON] получил 1 июня 2013 г. у [PERSON] 16000 грн. (шістнадцять тисяч грн.) обязуюсь віддати 01 червня 2014 г. плюс 26% годових. 28.06.13 г. підпис. Відповідач визнав, що вказану розписку він написав власноруч отримавши від позивачки 16000 грн. у позики. Разом з цим пояснив, що вказана розписка була ним написана на аркуші паперу більшого розміру, на полях якої позивачка вписувала суми коштів, які він їй повертав за даним договором позики, і на даний час ці частини аркушу відіравні. Вислухавши в судовому засіданні доводи сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши оригінал боргової розписки та матеріали справи, суд дійшов висновку, що\~ позовна заява підлягає задоволенню частково з таких підстав. Так, відповідно до ст.1046 ЦК України, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України, - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України, - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, - договір є обов'язковим для виконання сторонами. Під час судового засідання достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] взяв у борг у позивачки [PERSON] 16000 грн. З розписки від 28 червня 2013 року, яку власноруч написав відповідач, і вказане він підтвердив суду, видно, що [PERSON] дійсно 01 червня 2013 року отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 16000 грн., які зобовязався повернути до 01 червня 2014 року з виплатою позивачці 26 відсотків річних. З пояснень позивачки вбачається, що [PERSON] дійсно повернув їй грошові кошти на загальну суму 18 500 грн., а саме: 19 березня 2014 року - 6 000 грн., 19 липня 2014 року - 2 000 грн., 13 червня 2015 року - 5 000 грн., 02 серпня 2015 року - 3 000 грн., 07 жовтня 2015 року - 2 500 грн., але ці кошти відповідач повертав їй не на виконання їх договору позики від 01 червня 2013 року, а на виконання їх договору позики від 24 вересня 2013 року. Доводи позивачки, що зазначені вище грошові кошти на загальну суму 18500 грн. відповідач повертав на виконання договору позики від 24 вересня 2013 року, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, оскільки укладення договору позики від 24 вересня 2013 року заперечувалося відповідачем, а сама позивачка зазначила, що не має розписки, чи будь-якого іншого документу, від [PERSON] про укладення договору позики від 24 вересня 2013 року на суму 1250 доларів США. Не є належними, достовірними, допустимими та достатніми доказами, які б підтверджували доводи позивачки про укладення з відповідачем 24 вересня 2013 року договору позики на суму 1250 доларів США, надані позивачкою копія заяви від 06 листопада 2015 року про те, що вона зверталася до Світловодського МВ УМВС України в Кіровоградській області з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення [PERSON], за фактом шахрайства та копії заяв [PERSON] та [PERSON] від 05 листопада 2015 року. З копії висновку про результати перевірки скарги (заяви) [PERSON] від 11 листопада 2015 року видно, що в діях [PERSON] не виявлено ознак кримінального правопорушення, оскільки [PERSON] брав в борг кошти у [PERSON] і зазначені кошти він повертає, та станом на 11 листопада 2015 року повернув [PERSON] 18500 грн. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що вона та її чоловік [PERSON] позичали у позивачки 01 червня 2013 року грошові кошти в сумі 16 000 грн. під відсотки, віддавали зазначену суму частинами, а саме, повернули позивачці 18 500 грн. в рахунок зазначеної позики. Крім того, свідок пояснила, що позивачка 24 вересня 2013 року не позичала [PERSON] грошові кошти в сумі 1250 доларів США , які вона вимагає повернути. З тексту позовної заяви видно, що при її поданні позивачка не згадувала, що позичала відповідачу і 24 вересня 2013 року 1250 доларів. У правовій позиції від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 Верховний Суд України зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, судом достовірно встановлено, що між позивачкою та відповідачем було укладено договір позики в установленому порядку 01 червня 2013 року, за яким відповідач до 01 червня 2014 року повинен був повернути позивачці запозичені 16000 грн. та 26% річних, що становить 4160 грн., а всього 20160 грн., а повернув лише частину боргу у березні 2014 року в сумі 6000 грн. З вказано видно, що відповідач неналежним чином виконує свої зобовязання за договором позики від 01 червня 2013 року, на час звернення позивачки до суду має перед нею заборгованість, чим порушує законні права позивачки. Визначаючи розмір заборгованості відповідача перед позивачем суд враховує правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, про те, що за змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, оскільки закон статті 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За договором позики підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 ЦК України. Суд враховує, що відповідач [PERSON] повернув позивачці на виконання договору позики від 01 червня 2013 року грошові кошти на загальну суму 18 500 грн., а саме: 19 березня 2014 року - 6 000 грн., 19 липня 2014 року - 2 000 грн., 13 червня 2015 року - 5 000 грн., 02 серпня 2015 року - 3 000 грн., 07 жовтня 2015 року - 2 500 грн. Проте, за умовами укладеного сторонами договору позики, в звязку з несвоєчасним поверненням запозичених коштів та відсотків за користування ними, відповідач станом на 01 грудня 2015 року має перед позивачкою заборгованість, а саме: суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 7 752,16 грн. (4821 + 3246,65), суму процентів за користування позикою у розмірі 520 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 240,34 грн., а всього 8 513 грн. 20 коп., яку належить стягнути з відповідача на користь позивача. З підстав ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 487,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial