Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, у якому просила стягнути у відшкодування заподіяної їй матеріальної шкоди суму 1 152 361,65 грн. та моральної - суму 100 000 грн. Обґрунтовуючи свій позов, позивач вказала, що вона з сім'єю проживали у [ADDRESS], що належить їй на праві власності. Вказаний будинок розташований на лінії зіткнення з територіями, де проводиться антитерористична операція, у зв'язку з чим будинок, де знаходиться її квартира та сама квартира були пошкоджені внаслідок бойових обстрілів та влучення снарядів, майно, що знаходилося у квартирі, - пошкоджене. За вказаним фактом та на підставі заяви позивача здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22016050000000215. Тому, позивач вважає, що вина за спричинення їй матеріальної та моральної шкоди лежить на державі внаслідок проведення антитерористичної операції, у зв'язку з чим звернулася до суду із вказаним позовом. Під час судового розгляду позивач змменшила позовні вимоги та просила стягнути з держави в особі відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 576 180,82 грн. та 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди (т. 2 а.с. 39-40). У свою чергу, [PERSON], який є чоловіком позивача, як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору, звернувся з аналогічним позовом Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 576 180,82 грн. та 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди з підстав, аналогічних у первісному позові (т. 2 а.с. 41-49). Ухвалами суду, занесеними до журналу судового засідання, залучено як третіх осіб Службу Безпеки України, Адміністрацію Державної прикордонної служби України, Донецьку облдержадміністрацію, обласну військово-цивільну адміністрації, Міністерство юстиції України, Управління державної охорони України, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (т. 1 а.с. 244-247, т. 2 а.с. 54-55). У судовому засіданні представник позивача та третьої особи позов підтримала. Представник відповідача Державної казначейської служби України до судового засідання не з'явився з невідомих причин. Тому суд розглянув справу у його відсутність. Представник відповідача Кабінету Міністрів України та третьої особи Міністерства юстиції України позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення (т. 1 а.с. 223-228). Зазначив, що Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем у справі, оскільки таким відповідачем має бути безпосередній заподіювач шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв'язок та вина Кабінету Міністрів України у завданні шкоди сім'ї [PERSON], відсутній закон, котрий би вирішував питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок терористичного акту, відсутні докази завдання моральної шкоди. Представники відповідачів Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Головного управління Національної Гвардії України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, представники третіх осіб на стороні відповідача Служби Безпеки України, Донецької облдержадміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації, Управління державної охорони України, Адміністрації Державної прикордонної служби України позовні вимоги не визнали, надали письмові заперечення відповідно (т. 1 а.с. 74-86, а.с. 175-191, 208-215, 240-243, т. 2 а.с. 31-37, 88-104, 105-111, 137-140, 155-161). У запереченнях представники вказали, що вони не є належним відповідачами у справі, оскільки не наділені повноваженнями представляти Державу Україна. Збитки, завдані майну позивача є наслідком дій незаконних збройних формувань, що перебувають на території Донецької області. Докази у підтвердження завданої шкоди не є належними та допустимими, а саме звіт про оцінку майна складений зі слів позивача, без фактичного огляду об'єкта оцінювання, відсутній вирок у кримінальній справі щодо засудження особи/осіб за ст. 258 КК України - терористичний акт. На даний час в Україні відсутній закон, котрий би вирішував питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок терористичного акту, а посилання позивача на норми Кодексу цивільного захисту України є безпідставним, оскільки його положення не регулюють питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок терористичного акту. Моральна шкоди не підтверджена доказами, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідачів та завданою шкодою. Представник третьої особи Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у судовому засіданні позовні вимоги не визнав за наведених підстав. Допитані як свідки на підставі ст. 184 ЦПК України позивач [PERSON], третя особи [PERSON] підтвердили обставини, викладені в позовних заявах. Вказали, що після початку обстрілів с. Піски Ясинуватського району Донецької області їх сім'я виїхала на інше місце проживання, оскільки будинок, у якому знаходиться їх квартира, піддавався постійним обстрілам, через що вони змушені були перечікувати такі обстріли в підвалі будинку. Через постійні обстріли будинок був пошкоджений, в будинку відсутній дах, у їх квартирі вибиті вікна, пошкоджені стелі, стіни, двері, дверні пройоми, а також зруйновано та пошкоджено все майно, що знаходилось у квартирі: меблі, побутова техніка, сантехніка, посуд, особисті речі. Крім того, внаслідок таких обстрілів в будинку відсутнє газо-, електро-, водопостачання. Сім'я [PERSON] періодично приїжджала до свого помешкання, проте залишатися у ньому проживати є неможливим, у зв'язку із небезпекою (частими обстрілами та застосуванням снарядів) та відсутністю газо-, електро-, водопостачання. У зв'язку з пошкодженням їх майна [PERSON] вказали, що їм завдано моральну шкоду, що проявилась у їх душевних страждань. Це пов'язано з тим, що, маючи належне житло, вони вмить його втратили. До квартири не можуть повернутись проживати. Допитані як свідки позивач [PERSON], [PERSON] підтвердили обставини, на котрі посилались [PERSON]. Вказали, що вони були сусідами [PERSON]. Періодично також приїжджали до с. Піски та бачили, що в будинку, де знаходиться квартира позивачів поживати неможливо, оскільки будинок пошкоджений. Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, представників відповідачів та третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та третя особа із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] перебувають у шлюбі з 8.08.1992 року (т. І а.с. 50). Трикімнатна квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та третій особі із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі договору міни від 11 листопада 2003 року (т. І а. с. 10-13). У зв'язку із безпосереднім розташуванням населеного пункту - села Піски Ясинуватського району Донецької області на лінії бойового зіткнення українських військових з бойовиками терористичної організації, здійсненням обстрілів, запусками снарядів та бойовими вильотами військової авіації, сім'я [PERSON] була вимушена, з метою збереження власної безпеки та життя, виїхати з місця свого постійного проживання. Виявивши факт пошкодження їх квартири та майна, що знаходилося всередині, за заявою позивача [PERSON] 10.10.2016 внесено відомості до ЄРДР за № 22016050000000215 за ч. 1 ст. 258 КК України - терористичний акт, досудове розслідування у якому здійснюється СВ УСБУ в Донецькій області (т. 1 а.с. 25). Відповідно до акту складеного [PERSON] та [PERSON] 9 вересня 2016 року вбачається пошкодження будинку та квартири позивачів: відсутній дах, у їх квартирі вибиті вікна, пошкоджені стелі, стіни, двері, дверні пройоми, а також зруйновано та пошкоджено все майно, що знаходилось у квартирі: меблі, побутова техніка, сантехніка, посуд, особисті речі. Відсутні газо, елеткро, водопостачання (т. 1 а.с. 24). Вказане також стверджується і фото та відео фіксацією, застосованою під час огляду та оглянутим в судовому засіданні CD-диском, в якому міститься відеофіксацієя пошкодженого будинку, де знаходиться квартира [PERSON] (т. 1 а.с. 149). Крім того, з довідки № ДЗЖ-128 від 09.09.2015 року, виданої Виконавчим комітетом Пісківської сільської ради, внаслідок того, що фактично з 18.07.2014 на території с. Піски Ясинуватського району Донецької області велися активні бойові дії, інфраструктура селища була зруйнована повністю - електропостачання, газопостачання, водопровід, каналізація, дороги, транспортні магістралі, дротяний зв'язок. Внаслідок розривів величезної кількості артилерійських мін і снарядів, земля, і відповідно колодязі та свердловини виявилися забруднені. Так як селище обстрілювалося протягом року майже цілодобово снарядами з старих складів Російської Федерації, на поверхні землі і під землею є безліч мін і снарядів, які не розірвалися, крім того, околиці селища - заміновані. Враховуючи наведене, як наголошено у довідці Виконуючим обов'язки Пісківського голови [PERSON], відновлення будівлі і селища в цілому не є можливим (т. 1 а. с. 16). Довідкою № 976 від 16.08.2016 року голови Ясинуватської райдержадміністрації встановлено, що квартира [PERSON] частково зруйнована в результаті прямого влучення снаряду у дах будинку, зруйновані несущі конструкції крівлі, стіни посічені осколками та потріскались, вибиті вікна та двері (т. 1 а.с. 17). Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02.12.2015 № 1275-р. село Піски, Ясинуватського району, Донецької області, відноситься до населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Проте, у порушення ст. 41 Конституції України право приватної власності позивача та третьої особи порушено - поза їхньою волею та не з їхньої вини їх квартира є пошкодженою, на даний час є непридатною для подальшої експлуатації, що стверджується показаннями допитаних як свідків позивача та третьої особи, свідків [PERSON], [PERSON], актом огляду квартири, довідками Пісківської сільської ради, Ясинуватської райдержадміністрації, фотографіми та оглянути СD-диском, на котрому міститься відозйомка пошкодженого будинку (т. 1 а.с. 16, 17, 21-24, 149-159). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Разом з тим Законом України «Про боротьбу з тероризмом» визначені інші підстави для відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, який є спеціальним законом, та у зв'язку з чим до вказаних правовідносин повинні застосовуватись положення Законом України «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно зі ст. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму. Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст. 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених ст. 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до ст.1 Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07.04.2014. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, село Піски Ясинуватського району Донецької області, в якому був розташований житловий будинок, де знаходиться квартира [PERSON], належить до населених пунктів, в яких здійснюється антитерористична операція. Згідно зі ст. 4 Закону України від 20.03.2003 № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності, що зокрема стверджується і звітами Спеціальної моніторингової комісії ОБСЄ в Україні, поширеними в засобах масової інформації та іншими публікаціями (т. 1 а.с. 115-148). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема: - забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); - забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою). На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05.01.2015 № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу. Відповідно до ст. 4 та ч. 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій. Отже під час судового розгляду справи підтвердився факт того, що квартира сім'ї [PERSON] розташована в районі зіткнення розташування українських військових з терористами та є пошкодженою у період проведення антитерористичної операції та внаслідок її проведення. Факт пошкодження квартири та висновок про те, що вона не придатна для подальшої експлуатації, підтверджується довідкою № 976 від 16.08.2016 року голови Ясинуватської райдержадміністрації (т. 1 а.с. 17) та звітами про незалежну оцінку збитків, завданих у результаті руйнування під час проведення антитерористичної операції майну, що належить позивачу [PERSON] (т. 1 26-60, т. 2 а.с. 165-191). Як зазначили позивач та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, у зв'язку із обстрілами вони були змушені покинути свою квартиру, у якій проживали постійно та яка була єдиним їх житлом. Є відомим фактом, що село Піски Ясинуватського району Донецької області, де знаходиться квартира сім'ї [PERSON], в період з початку проведення антитерористичної операції, піддавалося обстрілам, перебування в цьому районі було дуже небезпечним, що і унеможливило встановлення точного часу виникнення всіх пошкоджень та руйнувань. З довідки № ДЗЖ-128 від 09.09.2015 року, виданої Виконавчим комітетом Пісківської сільської ради, вбачається, що фактично з 18.07.2014 на території с. Піски Ясинуватського району Донецької області проводились обстріли та квартира була пошкоджена внаслідок декількох влучень артилерійських снарядів (т. 1 а.с. 16), тобто в період проведення антитерористичної операції в с. Піски. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Тому доводи представників відповідачів та третіх осіб на стороні відповідачів про те, що належним відповідачем у цій справі є заподіювач шкоди, який не встановлений досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні, не ґрунтуються на законі та є безпідставними. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим. Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 30 ЦПК України, держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до ч. 4 ст. 38 ЦПК України державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно-правових документах. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] як відповідача зазначили саме Державу Україна та відповідно до ч. 4 ст. 38 ЦПК України як представника держави - Кабінет Міністрів України, Державну казначейську службу України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної Гвардії України (т. 1 а. с. 2-9, т. 2 а.с. 39-49). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України у системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами ресурсами), він є представником Держави. Тому доводи представника відповідача Кабінету Міністрів України, який є представником третьої особи Міністерства юстиції України про те, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, не ґрунтуються на законі, оскільки позови пред'явлені безпосередньо до Кабінету Міністрів України і відповідні кошти на відшкодування шкоди [PERSON] просили стягнути з Держави (з Державного бюджету України у цілому), а не з окремого органу державної влади - Кабінету Міністрів України (з частини коштів Державного бюджету України, які виділено на фінансування Кабінету Міністрів України). Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України. Указом Президента України від 14.04.1999 № 379/99 затверджено Положення про Антитерористичний центр та його координаційні групи при регіональних органах Служби безпеки України. Відповідно до п. 1 зазначеного Положення, Антитерористичний центр (далі - Центр) є постійно діючим органом при Службі безпеки України, який здійснює координацію діяльності суб'єктів боротьби з тероризмом у запобіганні терористичним актам щодо державних діячів, критичних об'єктів життєзабезпечення населення, об'єктів підвищеної небезпеки, актам, що загрожують життю і здоров'ю значної кількості людей, та їх припиненні. Положенням п. 3 Положення передбачено, що основними завданнями Центру є: організація і проведення антитерористичних операцій та координація діяльності суб'єктів боротьби з тероризмом. Згідно з підпунктом 3 п. 4 Положення Центр відповідно до покладених на нього завдань: координує і організовує підготовку і проведення заходів щодо припинення терористичних проявів, а також дії підрозділів і сил, які залучаються до здійснення цих заходів. У п. 21 Положення зазначено, що Центр утримується за рахунок коштів, визначених окремим рядком у Державному бюджеті України. Центр є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державного казначейства України, бланки, печатки і штампи зі своїм найменуванням, а також печатку із зображенням Державного Герба України. Отже проведенням антитерористичної операції в України керує Антитерористичний центр. Згідно з абз. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. Тому, суд погоджується з доводами [PERSON], що іншими належними співвідповідачами є Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство оборони України та Національна гвардія України, воєнізовані підрозділи яких брали участь у проведенні антитерористичної операції. Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз'яснює подібні за змістом відносини. Суд погоджується з доводами представників відповідачів та третіх осіб на стороні відповідача, що до вказаних правовідносин положення Кодексу цивільного захисту України не можуть застосовуватись, а повинні застосовуватись лише положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом», оскільки Кодекс цивільного захисту України регулює питання щодо надзвичайної ситуації на відміну від вказаного Закону, що регулює питання терористичного акту, і вказані поняття не є тотожними. Дійсно стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування. У вказані й статті зазначається, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін'юст, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Проте до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий. Цим же Планом Мінрегіон, Мін'юст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції. Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися. Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Згідно з ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Проте реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (п. 26). Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції). Згідно із ст. 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» боротьба з тероризмом ґрунтується, зокрема, на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина 9 ст. 8 ЦПК України). На підставі викладеного, доводи представників відповідачів та третіх осіб, на які вони посилаються як на підставу для відмови у задоволенні позову, судом відхиляються як такі, що не ґрунтуються на законах. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. У подібних правовідносинах, у рішенні від 08.01.2004 у справі Айдер та інші проти Туреччини (Ayder and Others v. Turkey) Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об'єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). При цьому, на думку ЄСПЛ, відсутність об'єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб. У рішенні від 19.10.2012 у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров'ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов'язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110). Отже правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов'язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючу з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов'язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини «Доган та інші проти Туреччини» від 29.06.2004 Суд наголосив, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності (рішення у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979). Однак поняття «майно» у статті 1 має автономне значення, яке, безперечно, означає не лише право власності на матеріальні речі; для цілей цього положення деякі інші права та інтереси, які становлять надбання, також можна вважати «майновими правами», тобто «майном» (рішення у справі «Ґазус Досьєр-унд Фордертехнік ҐмбХ» проти Нідерландів» від 23.02.1995; у справі «Компанія «Матуш е Сільва» та інші проти Португалії». Тому безперечно, питання, яке постає за цим пунктом, полягає у з'ясуванні можливості вважати сукупну господарську діяльність заявників «майном», яке належить до сфери застосування гарантії, передбаченої статтею 1 Першого протоколу. Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, слід вказати на безперечність того факту, що до середини 2014 року [PERSON] проживали в квартирі в с. Піски Ясинуватського району Донецької області, у ній знаходились їх речі, що кваліфікується як «майно» для цілей статті 1 Першого протоколу, у зв'язку з чим підлягає відшкодуванню вартість пошкодженого такого майна. Слід зазначити, що на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21.05.2015 постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовів про стягнення з Держави України на користь [PERSON] завданої шкоди в частині вартості завданих збитків. При цьому суд не погоджується з доводами [PERSON], що до відшкодування підлягає вартість всієї квартири, оскільки з матеріалів справи вбачається, що квартира не є знищеною, вона лише пошкоджена (т. 1 а.с. 16, 17). Крім того [PERSON], звертаючись до суду з позовом про стягнення ринкової вартості квартири, не ставлять питання про припинення права власності на квартиру в порядку ст. 349 ЦК України. Тому з держави України підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі завданих збитків - 452 260 грн. 70 коп. відповідно до звіту від 30 квітня 2017 року (т. 2 а.с. 165-194), тобто [PERSON] та [PERSON] по 226 130 грн. 35 коп. Доводи представників відповідачів та третіх осіб на стороні відповідача, що вказаний звіт з оцінки завданих збитків є не належним доказом у справі, оскільки оцінювач безпосередньо не оглядав квартиру, звіт зроблений лише за поясненнями та матеріалами, наданими [PERSON], суд відхиляє, оскільки інших доказів оцінки вартості завданих збитків - пошкоджень квартири [PERSON] не надано. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як встановлено, через пошкодження квартири [PERSON], внаслідок проведення АТО на території с. Піски, вони залишилися без оселі, були вимушені істотно змінити спосіб життя, місце проживання, разом з сім'єю були вимушені переїхати зі свого житла в орендоване житло у чужому місті. Наразі позивачі залишилися без житла та не в змозі заробити на нове житло. Такі обставини змушують позивачів перебувати у стані постійного стресу та нервозності. Окрім того, надаючи свої покази як свідки, [PERSON] вказали, що обставини, у яких вони опинилися не з власної вини та волі погіршують їхній моральний стан, вони відчувають приреченість, залишившись беззахисними перед несправедливими умовами та відстороненістю Держави від соціальних проблем своїх громадян, зокрема неспроможністю останньою нести відповідальність за нездатність забезпечити безпеку і захист людей та їхньої власності. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Доган та інші проти Туреччини» від 29.06.2004), суд визнає факт докладання Державою зусиль для виправлення ситуації внутрішньо переміщених осіб взагалі, для цілей цієї справи він вважає їх недостатніми та неефективними, наміри не були трансформовані в практичні заходи з виправлення ситуації, не допущення погіршення стану, зокрема відшкодування втрат, які понесли особи, котрі вимушені були залишити свою оселю, майно, забезпечення їх житлом та іншими соціальними благами, яких вони були позбавлені. Так, у вказаному рішенні Європейський суд, постановляючи свій вердикт, вказав, що органи влади не лише не сприяли поверненню заявників, а й не забезпечили їх альтернативним житлом чи роботою. Мало того, допомогу, яку було одержано, на думку Суду, є недостатньою для прожиття, заявникам не було надано ніяких коштів, які могли б забезпечити достатній рівень життя чи активний процес повернення. Суд вважає, що основний обов'язок і відповідальність органів влади полягає у створенні умов та наданні відповідних засобів, які дали б заявникам змогу добровільно, безпечно і гідно повернутися у свої оселі чи місця традиційного проживання або за власним бажанням переселитися в інші райони країни (відповідно до принципів 18 і 28 «Керівних принципів ООН з проблеми внутрішньо переміщених осіб» (E/CN.4/1998/53/Add.2) від 11.02.1998). До поняття матеріальної шкоди входять - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд при оцінці доказів загалом керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978). Проте така доведеність може випливати із сукупності ознак чи схожих неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що [PERSON] несли індивідуальний та надмірний тягар і це свідчило про незабезпечення справедливої рівноваги, якої слід було додержувати між вимогами загального інтересу та необхідністю захисту права на мирне володіння своїм майном. Безперечно позивачі зазнали моральних втрат і душевних страждань: у сукупності обставин мало місце приниження їхньої честі і гідності як жителів певного регіону України, моральні переживання у зв'язку з порушенням їхнього права власності, порушенням нормальних життєвих зв'язків через вимушене переселення, відповідно, порушення сталих стосунків з оточуючими людьми, тяжкість вимушених змін у житті, що не могло не відобразитися у погіршенні стану здоров'я. З урахуванням глибини тривалості душевних страждань, суд дійшов висновку про стягнення з Держави України на їх користь по 10 000 грн. кожному у відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial