Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення проживання дитини з матір`ю. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 18 травня 2017 року у Рівненському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис №649. У шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач, посилаючись на норми права, які містяться у ст.ст. 104, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України, просить розірвати шлюб з відповідачем, оскільки спільне життя з останнім не склалося через непорозуміння та різне бачення у вирішенні повсякденних питань, втрату почуття любові та поваги один до одного, в наслідок чого останні близько року разом не проживають та подружні відносини між ними припинені. На переконання позивача, подальше збереження шлюбу є неможливим, бажання примиритися у неї відсутнє. Крім цього, позивач, вказуючи на те, що син весь час проживає з нею, просить залишити проживати неповнолітню дитину разом з нею. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 21 жовтня 2020 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 28 січня 2021 року Гощанським районним судом Рівненської області постановлено ухвалу про заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення. Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися. Позивач у судове засідання не з`явилася, 28 січня 2021 року подала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить такі задовольнити та не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подав. Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 18 травня 2017 року, судом установлено, що [PERSON] і [PERSON] 18 травня 2017 року у Рівненському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області зареєстрували шлюб, про що було зроблено актовий запис №649 (арк. спр. 5). У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується даними свідоцтва про народження останнього (арк. спр. 6). Позивач, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Таким чином, спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу України (далі СК України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено ч. 3 ст. 105 СК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - факту припинення між сторонами шлюбних стосунків, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам позивача, що має істотне значення. При цьому судом враховуються аргументи позивача, наведені нею в позові на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо припинення подружніх відносин, втрату почуття любові та поваги один до одного, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході дослідження зібраних по справі доказів та не оспорювались відповідачем. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд, приймаючи до уваги наявність у подружжя неповнолітньої дитини, не вбачає підстав для зупинення провадження по справі, в зв`язку з наданням сторонам строку на примирення. Приймається до уваги судом і та обставина, що сторони будь-якого бажання щодо примирення та збереження сім`ї не висловили, хоча мали таку можливість, зважаючи на перебування справи на розгляді в суді з 21 жовтня 2020 року. До задоволення, на переконання суду, підлягає і вимога позивача про залишення проживання дитини разом з матір`ю, з огляду на наступне. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі за №61-14859св19. Суд зауважує на тому, що матеріали справи не містять доказів про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Крім того, відповідач будь-яких заперечень щодо проживання спільної дитини разом із матір`ю та доводів на підтвердження таких заперечень не навів. При вирішенні спору суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 104, 105, 110, 112, 160 СК України, та на окремі з яких вірно посилається позивач в поданому позові. З огляду на зазначене, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 840 гривень 80 копійок судового збору, сплаченого нею при поданні позову до суду згідно квитанцій №6 від 10 вересня 2020 року та №18 від 01 жовтня 2020 року (арк. спр. 1, 2).

Outcome: approved