Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення з службової квартири без надання іншого житлового приміщення. Позивач у позові та представник позивача у судовому засіданні посилаються на те, що на балансі КВЖРЕП Індустріального району знаходиться квартира [ADDRESS]. На підставі ордеру Індустріального виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 21.04.1992 року № 179 дана квартира була надана на праві зайняття відповідачам [PERSON], яка з 21.03.1990 року по 27.04.1995 рік працювала у КВЖРЕП Індустріального району на посаді двірника, та її сину [PERSON] У зв'язку з тим, що відповідачі вже не являються працівниками КВЖРЕП Індустріального району, але залишаються безпідставно проживати у службовому приміщенні, просили суд виселити [PERSON], [PERSON], зі службового приміщення - квартири [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. Відповідачі, представник відповідачів у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що згідно ордеру № 179 серії № 03 від 21 квітня 1992 року виконавчого комітету Індустріальної райради народних депутатів м. Дніпропетровська [PERSON] та її сину на праві зайняття було видано однокімнатну квартиру [ADDRESS], в якій сім'я мешкає й на сьогоднішній день. 19 січня 1996 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська вже було постановлено рішення у цивільній справі між тими самими сторонами, про той самий предмет спору, яким у задоволенні позову КВЖРЕП Індустріального району відмовлено. Крім того, вважають, що позивачем пропущені строки звернення до суду з даною вимогою, а тому просили відмовити у задоволенні вимог щодо виселення [PERSON], [PERSON], зі службового приміщення - квартири [ADDRESS]. Представник відповідача - територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради у судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ордеру № 179 серії № 03 від 21 квітня 1992 року виконавчого комітету Індустріальної райради народних депутатів м. Дніпропетровська [PERSON], яка з 21.03.1990 року по 27.04.1995 рік працювала на посаді двірника у КВЖРЕП Індустріального району, та [PERSON] на праві зайняття було видано однокімнатну квартиру [ADDRESS]. В позовній заяві та у судовому засіданні представник позивача просить суд виселити [PERSON], [PERSON], зі службового приміщення - квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідачі, не являючись працівниками КВЖРЕП Індустріального району, продовжують незаконно займати службове приміщення. Однак, з матеріалів справи вбачається, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет спору, було розглянуто Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, рішенням якого від 19.01.1996 року у задоволенні позову КВЖРЕП Індустріального району було відмовлено. Відповідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, в ході розгляду справи відповідачі, заперечуючи проти позову, просять суд застосувати до заявлених вимог позовну давність. Так, згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи вищевикладене, заявлені позивачем вимоги являються незаконними та безпідставними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати також не підлягають стягненню на користь останнього.

Outcome: dismissed