Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що як встановлено органом досудового розслідування і підтверджено ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2018 року по кримінальному провадженню № 201/1131/18 (провадження № 1-кп/201/333/2018): « [PERSON] 17 травня 2002 року прибула за місцем проживання своєї знайомої [PERSON] , а саме в квартиру [ADDRESS] , обравши об`єктом злочинного зазіхання майно [PERSON] , а саме грошові кошти у розмірі 2 200 доларів США, що в перерахунку на національну валюту України, станом на 17.05.2002 року, становило 11721,60 грн., з метою сплати за комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] . [PERSON] , діючи умисно з корисною зацікавленістю, користуючись тим, що [PERSON] довіряє їй, як давній знайомій, і надала їй допомогу по сплаті заборгованості за квартиру та подальшого переоформлення квартири [ADDRESS] , у якій [PERSON] постійно мешкала, але квартира їй фактично на той час не належала, таким чином, [PERSON] шляхом зловживання довірою перетворила у свою власність грошові кошти потерпілої [PERSON] , спричинивши їй тим самим збитки на суму 2 200 доларів США, що в перерахунку на національну валюту України, станом на 17.05.2002 року, складало 11 721,60 грн., спричинивши тим самим майнові збитки у великих розмірах. Умисні дії [PERSON] , виражені у заволодінні грошовими коштами [PERSON] у великих розмірах, шляхом зловживання довірою, кваліфікуються за ч. 3 ст. 190 КК України». Судом було враховано, що з 17 травня 2002 року, а саме з моменту скоєння [PERSON] злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, пройшло повних 15 років, тобто по даному кримінальному провадженню закінчився строк давності, та було вирішено питання про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності. Позивач вважає, що відповідачка спричинила їй моральні страждання, які вона оцінила в 300000 грн. [PERSON] не віддавала позивачці грошові кошти на протязі 9 років, віддала лише 11 листопада 2011 року, а тому [PERSON] також просить стягнути з відповідачки 12658,68 грн. за прострочення виконання зобов`язання, відповідно п. 3 договору позики, укладеного між сторонами. Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно з частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 17 травня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого остання надала, а [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 2 000,00 доларів США та 200,00 доларів США за договором позики, укладеним між цими ж сторонами у простій письмовій формі у вигляді розписки від 17 травня 2002 року. За умовами вказаного договору позики [PERSON] зобов`язалась повернути [PERSON] позичені грошові кошти до 10 вересня 2002 року, у разі прострочення виконання зобов`язання - зобов`язалась також сплатити 1% від суми задатку за кожний день прострочення. Судом також встановлено, що 22 листопада 2011 року [PERSON] прийняла від [PERSON] 2 200,00 доларів США, що зазначила [PERSON] в позовній заяві. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В порушення зазначених норм закону відповідач свої зобов`язання не виконала та грошові кошти повернула позивачу через 9 років після зазначеного у договорі строку. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем надано до суду розрахунок суми грошових коштів, які підлягають стягненню з відповідача за порушення зобов`язання - 12658, 68 грн., з яким суд погоджується. З урахуванням викладеного слід дійти до висновку, що позовна вимога про стягнення грошових коштів за порушення зобов`язання підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Аналізуючи матеріали справи, суд доходить до висновку про те, що неправомірними діями відповідача завдано моральної шкоди позивачу. Виходячи з загальноприйнятних понять та взаємовідносин у суспільстві, суд вважає, що неправомірні дії відповідача не могли не завдати позивачу хвилювань, страждань тощо.. Виходячи з принципу розумності та справедливості, таке відшкодування має бути визначено на рівні 3000 грн. Доходячи до такого висновку, суд враховує також й той факт, що якихось тяжких, або особливо тяжких наслідків внаслідок неправомірних дій відповідача не настало. Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені відповідні їм фактичні обставини справи та правовідносини, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial