Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради про витребування трудової книжки. Позовні вимоги Позивач обґрунтовував тим, що з 05 травня 2008 року працював на посаді начальника сільської пожежної команди с. Петропавлівська Борщагівка. 30 вересня 2014 року позивач написав заяву на звільнення на підставі ч. ст. 38 КЗпП України, в зв'язку з низькою заробітною платною. При звільненні позивач вказав, що йому не повернули трудову книжку. Не зважаючи на неодноразові звернення позивачу відмовляли з посиланням на те, що ним не передані ТМЦ, як матеріально відповідальної особи. 13.10.2014 року інвентаризацію проведено і [PERSON] видані відповідні акти. Претензій по інвентаризації до позивача не мають та трудову книжку по теперішні час не видано і не проведено розрахунок по оплаті праці. Позивач просив суд зобов'язати Петропавлівсько-Борщагівську сільську раду видати йому належним чином оформлену трудову книжку і провести розрахунок по оплаті праці при звільненні з роботи. В судовому засіданні представниками відповідача [PERSON] було передано трудову книжку з відміткою про те, що з 27.05.2008 року по 30.09.2014 року він працював на посаді начальника сільської пожежної команди за сумісництвом. В судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, та надали письмові заперечення. В яких пояснили, що позивач при оформленні на роботу не повідомив, що на той момент він працював на постійній основі в ГУ МВС України в Київській області і тільки при ознайомленні його з наказом про призначення секретарю стало відомо, що його трудова книжка знаходиться за основним місцем роботи. Тому було виготовлено нове розпорядження по якому [PERSON] призначено на посаду начальника сільської пожежної команди за сумісництвом. Протягом своєї трудової діяльності заяви від позивача до сільської ради про переведення його з сумісника на основне місце роботи не поступало аж до самого звільнення ,а саме до 30.09.2014 року. 16.10.2014 року позивач отримав у виконкомі сільської ради розпорядження про звільнення від 30.09.2014 року, одночасно не погодився забрати вручену ним особисто 25.09.2014 року секретарю свою трудову книжку з вимогою зробити йому заднім числом запис, що ніби він працював в СПК за основним місцем роботи, а від пропозиції секретаря зробити [PERSON] запис про період роботи в СПК на посаді начальника за сумісництвом, він відмовився та трудову книжку не забрав. Після чого подав позов до суд. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 24.10.1996 року по 29.08.2008 року працював на постійній основі в ГУ МВС України в Київській області. 27.05.2008 розпорядженням №20/1 [PERSON] призначено на посаду начальника сільської пожежної команди за сумісництвом. 30.09.2014 року [PERSON] розпорядженням № 54 звільнено з посади начальника сільської пожежної команди. Відповідно до положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, 19.06.2012 року на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться за основним місцем роботи, а запис про роботу за сумісництвом проводиться за бажанням працівника і зазначається у трудовій книжці окремим рядком. Зокрема, cт. 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу і дійсно п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок на працівників передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення; при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Згідно довідки №1-12/1329 від 06.11.2014 року, розрахункової відомості за вересень 2014 року та відомості розподілу заробітної плати, наданої представником відповідача в судовому засіданні вбачається що розрахунок з [PERSON] проведено в повному обсязі по момент звільнення. Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст.ст. 10, 60 ЦК сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення. Суд вважає, що позивачем, відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження своїх вимог. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проте, належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження доводів позовної заяви позивачем суду не надані. Доказів, що трудова книжка відповідачем не передана позивачу на час розгляду справи суду не надані. Також не підлягає до задоволенню вимога позивача щодо проведення розрахунку по оплаті праці при звільненні з роботи, оскільки як вбачається із матеріалів справи, зазначені кошти вже були виплачені позивачу. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.38, 47 Кодексу законів про працю України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 року №58, та,

Outcome: dismissed