Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

у грудні 2014 року позивач звернувся до суду із названим позовом до [PERSON] у якому просив стягнути із останнього вартість втраченого орендованого майна у розмірі 156000 грн., орендну плату у сумі 14000 грн., пеню - 1300 грн., неустойку - 14000 грн., три відсотки річних - 74 грн. 80 коп. та судові витрати - 1853 грн. 75 коп., всього - 187228 грн. 55 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем у справі було укладено на шість місяців договір автомобіля № 33, предметом якого був автомобіль Volkswagen LT 35 (д.р.н. [NUMBER]), який належить позивачеві на праві приватної власності . Сторони домовилися, що [PERSON] сплачуватиме на користь [PERSON] орендну плату щомісячно у розмірі 7000 грн. до 14 числа кожного місяця. Того ж дня ними було складено акт прийому передачі автомобіля. Однак, відповідач умови договору щодо його оплати не виконав. Крім того, [PERSON] дізнався, що його автомобіль було передано іншій особі. На підставі статей 525, 530, 526, 625, 773, 779, 783, 785, 1166 ЦК України вважав, що позов підлягає задоволенню. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримав та просив про його задоволення із викладених у ньому підстав. Відповідач повторно до суду не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі. У судовому засіданні встановлено, що 13 серпня 2014 року у простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди автомобіля Volkswagen LT 35 (д.р.н. [NUMBER]) на платній, строковій основі та на умовах повернення предмету оренди (а.с. 6-8) та підписали акт прийому передачі того ж автомобіля (а.с. 9-10). 28 лютого 2014 року [PERSON] було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля Volkswagen LT 35 (д.р.н. [NUMBER]) (а.с. 11). 20 жовтня 2014 року позивач направив на адресу відповідача повідомлення про розірвання згадуваного договору оренди автомобіля № 33 (а.с. 12). 17 вересня 2014 року відповідач написав на ім'я позивача розписку про те, що він взяв автомобіль Фольцваген у [PERSON], однак інша особа керуючи ним потрапила в ДТП і автомобіль було залишено в якості застави. Зобов'язувався повернути автомобіль [PERSON] (а.с. 13). З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільним законодавством у параграфі 5 врегульовано правовідносини що найму (оренди) транспортного засобу. Так, згідно статті 798 ЦК України, предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Також, у статті 799 ЦК України визначено форму договору найму транспортного засобу. Зокрема, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Поняття наземного самохідного транспортного засобу не розкрите у вітчизняному законодавстві, однак, із аналізу Конвенції про дорожній рух, яка від 8 березня 1968 року ратифікована УРСР у 1974 році, вбачається, що самохідними є ті транспортні засоби, які не потребують для пересування залучення інших транспортних засобів. Зокрема, це автомобілі, мотоцикли тощо. Відповідно до статті 6 Закону України «Про правонаступництво України», Україна підтверджує свої зобов'язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України. Згідно частини 1 статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. З аналізу окреслених норм діючого законодавства України, суд приходить до висновку про те, що позивачем [PERSON] не дотримано вимог, передбачених частиною 2 статті 799 ЦК України при укладенні договору автомобіля 13 серпня 2014 року із відповідачем у даній справі. В той же час, відповідно до статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Доказі про ухилення від нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля № 33 від 13 серпня 2014 року, в супереч вимогам статті 60 ЦПК України - суду не надано. Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин, на переконання суду, зазначений договір оренди автомобіля Volkswagen LT 35 (д.р.н. [NUMBER]) від 13 серпня 1014 року, укладений між сторонами по справі, є нікчемним, тобто таким, який не породжує тих прав та обов'язків, які бажали сторони. Правові наслідки недійсності договору передбачені у статті 216 ЦК України. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, у статті 11 ЦПК України йдеться про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Однак, належних доказів про неможливість повернення автомобіля, його вартість на момент розгляду справи у суді та про доведеність факту завдання матеріальної чи моральної шкоди, їх розмір - позивачем [PERSON] суду не надано. Взагалі, його позов ґрунтується на нормах законодавства, які в тому числі, врегульовують правовідносини щодо порядку виконання зобов'язання та наслідків його неналежного виконання. Однак, з урахуванням позиції суду про нікчемність правочину між сторонами по справі, гіпотези норм ЦК України, на які позивачем зроблені посилання у позовній заяві та під час розгляду справи у суді, не підлягають застосуванню у даному випадку. Тому, законних підстав для стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] вартості втраченого орендованого майна, орендної плати, пені, неустойки, трьох відсотків річних - судом не вбачається. Тому в цій частині позову [PERSON] слід відмовити. А з урахуванням змісту статті 88 ЦПК України, також, не вбачається підстав для прийняття судом рішення про стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат. Окремо судом зазначається про наявність у [PERSON] права на звернення до суду за наявності визначених законом підстав для захисту його прав, свобод та інтересів з урахування норм права, що врегульовують правовідносини між ним та відповідачем [PERSON] та визначених ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів судом.

Outcome: dismissed