Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову вказала, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають одну неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Сім'я розпалась, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, чим ставить позивача в скрутне матеріальне становище. Просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частині його заробітної плати (доходів) щомісячно до повноліття дитини на її користь. У судове засідання [PERSON] надала суду заяву з проханням справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнав, категорично заперечував проти позову, вважає, що питання щодо стягнення з нього аліментів на утримання дочки повинно вирішуватись після проведення генетичної експертизи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши відповідача, оцінивши в сукупності всі досліджені у справі докази, суд знаходить позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. 07 вересня 2013 року сторони зареєстрували шлюб, про що Жовтневим відділом ДРАЦС РС Криворізького міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 630 від 07.09.2013 року (а.с. 4). Від шлюбу подружжя мають одну малолітню дитину [PERSON], [INFO], дана обставина стверджується копією свідоцтва про народження в матеріалах справи (а.с. 6). За клопотанням відповідача до матеріалів справи долучено рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2015 року, відповідно до якого шлюб між подружжям розірвано. Рішення набрало законної сили 07 квітня 2015 року. Як встановлено у судовому засіданні, сторони на протязі шести років мешкали однією сім'єю, вели спільне господарство. Після фактичного припинення шлюбних відносин, малолітня дитина залишилась проживати разом з матір'ю - позивачем по справі. Відповідач у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дочки не надає, чим ставить позивача в скрутне матеріальне становище, яка не працює і тому коштів на утримання малолітньої дитини не вистачає. Судом встановлено, відповідач працює, має постійний, стабільний дохід, стягнень за виконавчими листами на користь третіх осіб не має, що приводить суд до переконання про можливість відповідачем надавати матеріальну допомогу на утримання дитини у зазначеному розмірі. На спростування зазначеного, відповідачем доказів не надано. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в сукупності. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, перевіривши доводи та заперечення сторін щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку що доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не надано доказів, як це передбачено ст. 60 ЦПК України, тому вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України та стягує з відповідача судові витрати по справі.

Outcome: approved