Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що є власницею квартири [ADDRESS]. За цією адресою зареєстрований відповідач, але не проживає, тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивач у судовому засіданні просить задоволити позовні вимоги. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач або представник відповідача у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 24 жовтня 2013 року позивач уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу [PERSON] У судовому засіданні позивачка вказала, що під час укладення договору знала та не заперечувала, що у придбаній квартирі є зареєстрований [PERSON]. Крім того, вказала, що [PERSON] був зареєстрований з 2010 року, так як позивач проживає у даній квартирі з 06.06.2011 року (до її придбання). Зазначила, що саме не має реєстрації в даній квартирі. Акт-розпорядження №2191 від 01.11.2013 року, підтверджує той факт, що позивач з родиною проживає у [ADDRESS] з 06 червня 2011 року. Однак, довідка №39 від 04.11.2013 року містить інформацію, що не зареєстрований в [ADDRESS]: [PERSON] та [PERSON]. Виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користується ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Положення закону передбаченого ст. 383 ЦК України є аналогічним. Звертаючись до суду з позовом позивачка вказувала, що право власності на квартиру [ADDRESS] отримала в порядку укладення договору купівлі-продажу та посилалася на відсутність відповідача [PERSON] у квартирі без поважних причин з листопада 2013 року. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 156, 64 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Суд дійшов висновку, що після набуття права власності позивачем на квартиру, відповідач не став членом її сім'ї, тому норма статті 405 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин. Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed