Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконними розпоряджень Ярунського сільського голови від 11.01.2007р. № 8 та від 14.08.2007р. №107 про накладення стягнення у вигляді доган та від 07.11.2007року №162 про звільнення з посади головного лікаря Ярунської дільничної лікарні. Крім того, просив поновити його на роботі головного лікаря Ярунської дільничної лікарні та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2007 року до дня поновлення на роботі. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач безпідставно виніс розпорядження про накладення стягнень у вигляді доган та звільнення за відсутності вини і при цьому не зажадав від нього письмових пояснень. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судових засіданнях від 26.12.2013 року та від 23.01.2014 року позов визнав у частині визнання незаконними розпоряджень Ярунського сільського голови від 11.01.2007р. № 8 та від 14.08.2007р. №107 про накладення стягнення у вигляді доган та від 07.11.2007року №162 про звільнення з посади головного лікаря Ярунської дільничної лікарні, поновлення його на роботі головного лікаря Ярунської дільничної лікарні. Заперечив щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки в сільській раді відсутні кошти. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи часткове визнання позову представником відповідача, суд приходить до наступного висновку. На підставі п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Тобто, працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 11.11.2003 року працював головним лікарем Ярунської дільничної лікарні(а. с. 32). Згідно розпорядження сільського голови Ярунської сільської ради № 8 від 11 січня 2007 року (а.с.29) за незадовільну організацію роботи медичного персоналу ввіреної лікарні по наданню медичної допомоги населенню, а також розпорядження сільського голови Ярунської сільської ради № 107 від 14 серпня 2007 року (а.с.30) за безконтрольність у роботі пункту швидкої допомоги при виявлених ревізією порушеннях щодо сплати до каси сільської ради неповного надходження благодійної допомоги фельдшерами пункту «Швидкої допомоги», головного лікаря Ярунської дільничної лікарні [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану. Розпорядженням сільського голови Ярунської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області №162 від 07 листопада 2007 року (а.с.60) головного лікаря Ярунської дільничної лікарні [PERSON] за систематичне невиконання без поважних причин своїх трудових обов'язків, відповідно до п.3 ст. 40 Кодексу законів про працю України було звільнено із займаної посади 08 листопада 2007 року. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України та виходячи з роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача щодо визнання незаконними спірних розпоряджень Ярунського сільського голови від 11.01.2007р. № 8 та від 14.08.2007р. №107 про накладення стягнення у вигляді доган та від 07.11.2007року №162 про звільнення з посади головного лікаря Ярунської дільничної лікарні і поновлення [PERSON] на посаді. Проте, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку для звернення до суду. В судовому засіданні позивач пояснив, що з розпорядженнями Ярунського сільського голови від 11.01.2007р. № 8 та від 14.08.2007р. №107 про накладення стягнення у вигляді доган був ознайомлений вчасно. Про своє звільнення з посади головного лікаря Ярунської дільничної лікарні дізнався 08.11.2007 року. Позовну заяву було подано до суду 03.12.2013 р. Вдповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із тим за змістом ст. 234 КЗпП України в разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Як на причину пропуску строку звернення до суду позивач в позовній заяві посилається на тривалий розгляд адміністративної справи № 285/663/13-а за позовом [PERSON] до Ярунської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області про визнання протиправним та скасування розпорядження сільського голови. Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18.09.2013 року провадження в справі закрито(а. с. 4). Суд вважає вказані причини не поважними, оскільки в ухвалі суду від 18.09.2013 року, а також з оглянутих в судовому засіданні матеріалів адміністративної справи № 285/663/13-а встановлено, що позивач звернувся з адміністративним позовом до суду 07.02.2013 року, тобто вже після спливу терміну, визначеного законодавством для звернення до суду. Таким чином, суд вважає, що поважні причини пропуску строку звернення до суду відсутні, а тому відсутні підстави для його поновлення, що тягне за собою відмову у задоволенні позовних вимог. Розгляд позовних вимог щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є недоцільним, оскільки вони є похідними від вимог про визнання розпорядження недійсним та поновлення на роботі, тому в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed