Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір від 18 липня 2016 року. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 18 липня 2016 року між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») та [PERSON] укладено Акцепт пропозиції на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії (далі - Угода). Відповідно до Оферти на укладення Угоди сторони домовилися відкрити клієнту рахунок № [NUMBER] у валюті гривні та випустити міжнародну платіжну картку DMC Gold строком дії 2 роки з моменту її випуску; надати клієнту кредит шляхом встановлення Відновлювальної кредитної лінії по рахунку ЕПЗ; ліміт кредитної лінії встановити у розмірі - 200 000 грн. 00 коп.; сума кредиту, що є доступною клієнту на момент укладення Угоди складає 1 000 грн. 00 коп.; процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії при вчиненні торгових операцій та/або зняття коштів готівкою складає 26 % річних; розмір обов`язкового мінімального платежу складає 7 % від суми загальної заборгованості за відновлювальною кредитною лінією, обов`язковий мінімальний платіж не може бути меншим за 50 грн. Дата сплати обов`язкового мінімального платежу за кредитом до останнього операційного дня платіжного періоду, який починається з дня наступного за останнім днем попереднього розрахункового періоду і закінчується на 25 день з моменту закінчення попереднього розрахункового періоду. 18 липня 2016 року між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа-Страхування» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування») та [PERSON] укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків держателів платіжних карток, яким застраховано майнові інтереси страхувальника у разі несанкціонованого використання третіми особами поточного рахунку [NUMBER] , відкритого у ПАТ «Альфа-Банк». Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушено його права передбачені нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про страхування». Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту позивач не був ознайомлений із умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту. Будь-якої довідки чи повідомлення, як окремого документу з інформацією, встановленою відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач не отримував та не підписував. Виконання вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є обов`язком банківської установи, що у свою чергу являється істотною передумовою укладення кредитного договору. Недотримання вимог вказаного Закону є підставою згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України для визнання даного кредитного договору недійсним. Далі зазначає, що пункт 9 Акцепту пропозиції прямо суперечить нормам встановленим частиною першою статті 61 Конституції України щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов`язання, а саме за повне або часткове прострочення сплати обов`язкового рівного платежу клієнт зобов`язаний сплатити на користь банку штраф у розмірі - 50 грн. за кожен прострочений обов`язковий рівний платіж та додатково 150 грн. у разі якщо прострочена заборгованість не була повернута протягом п`яти календарних днів з моменту її виникнення. Кредитний договір також не відповідає вимогам статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки відповідачем зобов`язано позивача придбати послуги із страхування. Разом з тим, прямий обов`язок щодо такого страхування нормами статті 7 Закону України «Про страхування» та іншими законодавчими актами не встановлений. Умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав`язаною страховою компанією є несправедливими. Ухвалою суду від 13 грудня 2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, у позовній заяві та окремому клопотанні просив суд розглядати дану справу у його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач АТ «Альфа-Банк» у судове засідання представника не направив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством. 28 січня 2020 року від представника відповідача Павловського О.М. до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника у іншому судовому засіданні. 09 квітня 2020 року представник відповідач Галас П.В. направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням на території України карантинних заходів. Причини неявки відповідача у судове засідання 06 травня 2020 року суду неповідомлені. Третя особа ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування» у судове засідання представника не направила, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася у порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством. Причини неявки суду неповідомлені. За загальним правилом частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно зі статтею 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що сторони процесу повинні вживати заходи для того, щоб дізнатися про рух та розгляд їх справ. З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Акцепт пропозиції на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії (а.с.8). Згідно із Офертою на укладення Угоди сторони домовилися відкрити клієнту рахунок № [NUMBER] у валюті гривні та випустити міжнародну платіжну картку DMC Gold строком дії 2 роки з моменту її випуску; надати клієнту кредит шляхом встановлення Відновлювальної кредитної лінії по рахунку ЕПЗ; ліміт кредитної лінії встановити у розмірі - 200 000 грн. 00 коп.; сума кредиту, що є доступною клієнту на момент укладення Угоди складає 1 000 грн. 00 коп.; процентна ставка за користування коштами відновлювальної кредитної лінії при вчиненні торгових операцій та/або зняття коштів готівкою складає 26 % річних; розмір обов`язкового мінімального платежу складає 7 % від суми загальної заборгованості за відновлювальною кредитною лінією, обов`язковий мінімальний платіж не може бути меншим за 50 грн. Дата сплати обов`язкового мінімального платежу за кредитом до останнього операційного дня платіжного періоду, який починається з дня наступного за останнім днем попереднього розрахункового періоду і закінчується на 25 день з моменту закінчення попереднього розрахункового періоду. 18 липня 2016 року між ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування» та [PERSON] укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків держателів платіжних карток, яким застраховано майнові інтереси страхувальника у разі несанкціонованого використання третіми особами поточного рахунку [NUMBER] , відкритого у ПАТ «Альфа-Банк». Заявляючи вимогу про визнання кредитного правочину недійсним, позивач посилається на ті обставини, що при укладенні договору він не отримав достовірної інформації щодо умов кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що суперечить вимогам частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У частинах першій, другій статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до статті 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статей 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів. Зміст свободи договору в загальному розкривається у статті 627 ЦК України, яка з посиланням на статтю 6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв`язку. За статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін. Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов`язання - під яким, відповідно до статті 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згіднго зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення спірного правочину) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Частиною 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Частинами 9 та 10 вищевказаної статті Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що на вимогу споживача кредитодавець зобов`язаний безоплатно надати йому копію проекту договору про споживчий кредит у паперовому або електронному вигляді (за вибором споживача). Це положення не застосовується, якщо кредитодавець на момент вимоги має підстави не продовжувати або не бажає продовжувати процес укладення договору про споживчий кредит із споживачем. Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Надання таких пояснень, роз`яснень, інформації в належному та зрозумілому вигляді та ознайомлення з передбаченою цією частиною інформацією підтверджуються у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У пункті 12 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом. Таким чином, нормами Закону України «Про споживче кредитування» передбачено вимоги щодо надання споживачу повної інформації про умови кредитування та іншої з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору. Також передбачене право споживача вимагати отримання відповідної інформації. Так у пункті 12 статті 9 вказаного Закону передбачена відповідальність кредитодавця у випадку ненадання визначеної у статті 9 інформації. При цьому, законодавець не пов`язує ненадання такої інформації із недійсністю укладеного в подальшому кредитного договору. Частиною першою статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Відповідно до пункту 8 Акцепту пропозиції на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії підписанням цього Акцепту банк підтверджує, що клієнт попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі з вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якої іншої інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією, надання якої передбачено нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому роз`ясненні, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що (2) клієнт ознайомлений з умовами договору, що затверджений розпорядженням банку з усіма змінами та доповненнями, зокрема його положеннями, що регулюють порядок і умови оформлення « Максимум-готівка », які оприлюднені на інтернет сторінці банку за електронною адресою alfabank . com .ua та йому роз`яснені, зрозумілі та з якими він цілком згодний. Таким чином, позивач підтвердив, що отримав усю необхідну інформацію щодо умов кредитного договору та погодився з ними. При цьому останній мав право вимагати отримання повної інформації про умови кредитування до укладення договору, а протягом 14 днів з дня укладення договору - відмовитись від такого договору, якщо він не погоджується з умовами договору. Проте, як видно з матеріалів справи, позивач вказаних дій не здійснював, що спростовує посилання про порушення його прав як споживача фінансової послуги при укладанні кредитного договору. Підставою недійсності правочину позивач також зазначає порушення відповідачем статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Умови кредитного договору, щодо послуг страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією - є несправедливими. Відповідно до статті 20 Закону України «Про споживче кредитування» укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб. До договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, зокрема, належить: 3) договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит. Кредитодавцю забороняється пов`язувати укладення договору про споживчий кредит з вимогою укладення договорів про надання додаткових чи супутніх послуг із конкретною третьою особою. Частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Разом з тим, при розгляді даної справи по суті позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували, що послуга із страхування з конкретною страховою компанією, яка включена в умови кредитного договору, була йому нав`язана відповідачем і позивач не мав можливості відмовитись від такого договору. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Пунктом 9 спірного договору передбачено, що за повне або часткове прострочення сплати обов`язкового рівного платежу клієнт зобов`язаний сплатити на користь банку штраф у розмірі 50 грн. за кожний прострочений обов`язковий рівний платіж та додатково 150 грн. в разі, якщо прострочена заборгованість не була вернена протягом 5-ти календарних днів з моменту її виникнення. За змістом статті 61 Конституції України встановлено заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру. Виходячи із пункту 9 спірного договору, за прострочення сплати обов`язкового платежу, клієнт повинен сплатити банку штраф у розмірі 50 грн. та додатково штраф у розмірі 150 грн., а отже зазначеним пунктом встановлено за одне порушення подвійна відповідальність. За таких обставин, суд вважає за доцільне визнати недійсним пункт правочину щодо вимоги банку про стягнення додаткового штрафу у розмір 150 грн. та враховуючи, що кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, за повне або часткове прострочення сплати обов`язкового рівного платежу клієнт повинен буде сплатити на користь банку штраф у розмірі 50 грн. за кожний прострочений обов`язковий рівний платіж. Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість даного позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі - 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial