Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом в обґрунтування якого послався на те, що 08 січня 2013року з вини водія [PERSON], який керував трактором К701 державний реєстраційний номер [NUMBER], сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого автобус «Богдан» А091 державний реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] та яким керував водій [PERSON] на підставі трудового договору, зазнав механічних пошкоджень. Постановою Докучаєвського міського суду Донецької області від 17 січня 2013 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу розміром 340 грн. Вказаний трактор є власністю ПАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат», а [PERSON] є працівником даного підприємства. Просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь матеріальну шкоду у розмірі 17 436 грн. та моральну шкоду у розмірі 6000 грн. та відшкодувати понесені судові витрати. Рішенням Докучаєвського міського суду Донецької області від 29 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та судовий збір у розмірі 114,70 грн. В решті позовних вимог відмовлено. З зазначеним рішенням не погодився позивач [PERSON] приніс апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] зазначив, що висновки суду першої інстанції суперечать положенням ст.ст. 1166, 1167, 1172, 1187 ЦК України та є суперечливими та необґрунтованими. Також з зазначеним рішення не погодився відповідач [PERSON] приніс апеляційну скаргу в якій просить рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] зазначив, що судом першої інстанції не врахував, що на час ДТП перебував у трудових відносинах з ПРАТ «ДФДК», а діючим законодавством передбачено, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання своїх трудових (службових обов'язків). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив їх задовольнити, проти доводів апеляційної скарги відповідача [PERSON] заперечував, просив її відхилити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с. 96) Представник відповідача ПРАТ «Докучаєвський флюсо-доломітни комбінат» в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційних скарг та просив їх відхилити. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст.213,214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що [PERSON] 08 січня 2013 року о 06 годині 40 хвилин у м. Докучаєвську на перехресті вул. Леніна та вул. Набережна, керував трактором «К701», державний реєстраційний номер [NUMBER] та перед початком руху не переконався у безпеці руху та що це не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, чим допустив порушення п.10.1 Правил дорожнього руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автобусом «Богдан А091», державний реєстраційний номер [NUMBER], у зв'язку з чим транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою судді Докучаєського міського суду Донецької області від 17 січня 2013 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу (а.с. 4). Власником автобусу «Богдан А091», держаний реєстраційний номер [NUMBER] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є [PERSON] (а.с. 5). [PERSON] на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ПРАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат» та працював на посаді машиніста бульдозера (бульдозериста) з 12 липня 2007 року (а.с. 40). Трактор «К701», державний реєстраційний номер [NUMBER] належить на праві власності ПРАТ «Докучаєський флюсо-доломітний комбінат» (а.с. 41). Відповідно до рахунку на сплату № ЦБ 00000936 від 04 жовтня 2013 року виданий ТОВ «Виробничо-комерційний центр «ОПТИМА, ЛТД» [PERSON] на суму 17 436 грн. (з ПДВ) на ремонт транспортного засобу «Богдан А091», державний реєстраційний номер [NUMBER], ремонт якого не проводився (а.с. 11-12). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача завданої матеріальної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] не є суб'єктом відповідальності завданої позивачу шкоди у відповідності до ст.1187 ЦК України, а тому [PERSON] та ПРАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат» не є солідарними відповідачами, а матеріальна шкода підлягаю стягненню з підприємства як власника транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки), а крім того з боку позивача є недоведеним розмір витрат та їх понесення на проведення ремонт пошкодженого транспортного засобу, що є матеріальною шкодою. Проте погодитись з такими висновками суду першої не можливо, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Відповідно до положень ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майн фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст.1167 ЦК України, визначено, що моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, противоправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст. 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно роз'яснень п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Судом встановлено, що 08 січня 2013 року, в момент дорожньо-транспортної пригоди водій автобусу «Богдан А091» [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПРАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат» та виконував трудові обов'язки. Із аналізу зазначених норм вбачається, що водій [PERSON] не несе відповідальність перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки він керував транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових обов'язків. Статтею 1192 ЦК України, визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Тобто, зазначена норма надає потерпілому право на вибір способу відшкодування шкоди, завданої майну шляхом відшкодування завданих збитків у повному обсязі. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюється на підставі пояснень сторін, третіх осіб, інших представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звіко-і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження матеріальної шкоди, а від проведення експертизи позивач відмовився. Проте погодитись з таким висновком суду апеляційний суд погодитись не може. Вимогами п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України передбачено, що збитками є - втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі. Як зазначено у п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року коли відшкодування шкоди в натурі неможливо, потерпілому відшкодовується в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як вбачається із матеріалів справи на підтвердження свої позовних вимог [PERSON] надав рахунок № ЦБ 00000936 від 04 жовтня 2013 року по проведенню ремонтних робіт автобусу «Богдан АО91» (а.с.11-12). Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 08.01.2013 року та додатку до протоколу при дорожньо-транспортній пригоді у автобуса Богдан було пошкоджено лакофарбове покриття на правій задній частині та деформація правого заднього крила. (адміністративна справа № 229/41/13-п) Враховуючи зазначенні пошкодження колегія суддів апеляційного суду вважає, що стягненню з ПРАТ «ДФДК» на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди підлягає загальна сума у розмірі - 3 356 грн. 67 коп.( без урахування ПДВ), яка співмірна та взаємопов'язана з механічними пошкодженнями отриманими автобусом «Богдан А901» внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, що зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення до яких, зокрема відносяться: зняття та встановлення задніх ліхтарів (№ 8); зняття та встановлення заднього бамперу (№ 9); розбирання та збирання правого заднього крила (№ 13); ремонт правого заднього крила (№ 14); підготовка та фарбування правого заднього крила (№ 18); підбір фарби (№19); миття автомобіля (№ 20). Сума шкоди, що підлягає стягнення з відповідача на користь, яка підтверджена рахунком № ЦБ 00000936 від 04 жовтня 2013 року стягується без урахування ПДВ, оскільки рахунок на сплату не є підставою для виникнення податкових зобов'язань з надання послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Зазначені зобов'язання можуть виникнути лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником податку ПДВ. Тобто, у випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу або проведення його особою, яка не є платником ПДВ, податкові зобов'язання не виникають. Факт не проведення відновленого ремонту пошкодженого транспортного засобу сторонами не заперечувалось. Посилання позивача на довідку ДАІ, де зазначено, що в інших дорожньо-транспортних пригодах автобус «Богдан АО91» не перебував, не є належним доказом на підтвердження позовних вимог, щодо розміру матеріальної шкоди і не приймаються апеляційний судом до уваги. Інших належних та допустимих доказів сторонами, як на підтвердження позовних вимог позивачем, так і підтвердження заперечень на позовні вимоги відповідачами відносно розміру завданої матеріальної шкоди у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надавалося. За таких, обставин колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими, а позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягають частковому задоволенню. Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходи з того, що відповідальність за завдану моральну шкоду покладається на особу, яка безпосередньо завдала таку шкоду та вона підлягає відшкодуванню у розмірі, який визначається за принципами розумності, виваженості та справедливості. Проте погодитись з таким висновком суду не можливо з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За приписами п.3 ч.2 ст.23 ЦК України,моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України). Згідно до ч.ч. 4, 5 цієї статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.5, 9 своєї постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом першої інстанції на вказані положення чинного законодавства уваги не звернув, не з'ясував всіх фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення спору та дійшов помилкових висновків відносно стягнення моральної шкоди з водія винного у дорожньо-транспортні пригоди, а не з особи, яка на відповідній правовій підставі (праві власності) володіє транспортним засобом, а тому рішення першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового. Проте суд першої інстанції, враховуючи вимоги закону, встановлені у справі фактичні обставини, обсяг страждань, які зазнав позивач у зв'язку з пошкодженням майна (транспортного засобу), принципу розумності та справедливості обґрунтовано визначив суму на відшкодування моральної шкоди, але безпідставно стягне її з винної особи. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Виходячи з розміру задоволених позовних вимог та документально підтверджених судових витрат, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПРАТ «Докучаєвський флюсо-доломітний комбінат» на користь позивача судовий збір у розмірі 44 грн. 14 коп., а також на користь держави судовий збір у розмірі 38 грн. 22 коп.

Outcome: partial