Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Ізмаїльської міської ради про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що 27.07.2001 р. між нею та [PERSON] було укладено договір № 2001-092 купівлі продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначений договір було укладено на Ізмаїльській універсальний біржі (далі ІУБ) «Вітязь» та посвідчено підписом продавця, нею та заступником директора ІУБ «Вітязь» [PERSON] Проте, під час укладення Біржового договору купівлі-продажу № 2001-092 від 27.07.2001 р. їй не було відомо про те, що договір купівлі-продажу нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню. На підставі вказаного просила позов задовольнити. 19.03.2018 р. ухвалою суду за клопотанням позивача відповідача - Ізмаїльську міську раду було замінено на належного відповідача продавця нерухомого майна [PERSON] (а.с.29). Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у відповідності до ч.7 ст.128 ЦПК України належним чином, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги можуть бути задоволені, виходячи з наступного. Згідно копії договору купівлі-продажу № 2001-092 від 27.07.2001 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру № 80, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Хотинська, 86 «а» (а.с.7). Договір було зареєстровано 27.07.2001 року у ІУБ «Вітязь» за реєстраційним номером № 2001-092 (а.с. 7). Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на час розгляду справи договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною та поновити пропущений строк. На підставі викладеного,

Outcome: approved