Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 09 грудня 1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, відповідно до якого позивач отримав у власність квартиру [ADDRESS] . У вересні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання зазначеного договору довічного утримання. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2016 року, зазначений договір довічного утримання було розірвано. 23 серпня 2016 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на зазначену квартиру. Реєстрацію права власності здійснив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г. 05 вересня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі про розірвання договору довічного утримання, витребувано справу з суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року. 28 листопада 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір оренди спірної квартири з правом передачі майна в суборенду. [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] . Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 02 травня 2018 року рішення Печерського районного суду від 23 березня 2016 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання відмовлено. Ураховуючи те, що Верховний Суд прийняв постанову про скасування рішення суду першої інстанції про розірвання договору довічного утримання, наявні підстави для витребування у відповідача спірної квартири та скасування реєстрації права власності за [PERSON] на підставі статті 388 ЦК України. У зв`язку з чим, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою судді від 19 вересня 2019 року всправі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. 29 січня 2020 року представник відповідача подав заяву про виділення адміністративного вимоги в окреме провадження та направлення справи до адміністративного суду за підсудністю. Ухвалою судді від 30 січня 2020 року у задоволенні зазначеної заяви представника відповідача відмовлено. 10 лютого 2020 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому представник відповідача вказав, що оскільки [INFO] [PERSON] померла, тому договір довічного утримання припинив свою дію. Крім того, на час смерті [PERSON] рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року набрало законної сили, при цьому позивач приховав від Верховного Суду факт смерті [PERSON] на час розгляду справи в касаційному суді. 10 березня 2020 року представник відповідача подав клопотання про зупинення розгляду справи у зв`язку з тим, що [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання договору довічного утримання припиненим та таким, що втратив чинність. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2020 рокуу справі № 757/4985/19-ц відкрито провадження за вказаною позовною заявою. Оскільки розгляд цієї справи об`єктивно неможливий до розгляду справи № 757/4985/19-ц, представник відповідача просив зупинити розгляд цієї справи. Ухвалою суду від 21 липня 2020 року в задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи відмовлено. 03 серпня 2020 року від [PERSON] надійшла заява про залучення її у справі в якості третьої особи. В судовому засіданні у задоволенні заяви суд відмовив, оскільки відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін, в той час як ухвалою суду від 21 липня 2020 року підготовче судове засідання у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом установлено, що 09 грудня 1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір довічного утримання, відповідно до умов якого, [PERSON] відчужила [PERSON] квартиру [ADDRESS] . [PERSON] зобов`язувався пожиттєво утримувати [PERSON] , забезпечуючи її харчуванням, одягом, необхідною допомогою, ліками, оплачувати комунальні послуги та зберігати квартиру в її безстроковому користуванні. Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частинами 1-2 статті 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (стаття 748 ЦК України). Відповідно до статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем. У вересні 2015 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання з підстав того, що він не виконує свої обов`язки за укладеним між ними договором. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2016 року, позов задоволено, договір довічного утримання, укладений [PERSON] та [PERSON] розірвано. 23 серпня 2016 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на зазначену квартиру. Реєстрацію права власності провів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г. 05 вересня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року за касаційною скаргою [PERSON] відкрито касаційне провадження у справі про розірвання договору довічного утримання, витребувано справу з суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року. [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємцем [PERSON] є [PERSON] 28 листопада 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір оренди спірної квартири з правом передачі майна в суборенду. Зазначене право користування зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренком В.В. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша статті 317, частини перша, друга статті 319 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частини 1-5 статті 319 ЦК України). Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 02 травня 2018 року рішення Печерського районного суду від 23 березня 2016 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання відмовлено. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що відповідач набула спірне майно на підставі договору дарування у [PERSON] , яка не мала права його відчужувати, оскільки Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 02 травня 2018 року рішення Печерського районного суду від 23 березня 2016 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання відмовлено. Однак, враховуючи фактичні обставин у справі та зважаючи на те, що на час укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування від 05 вересня 2016 року, договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] за рішенням суду, яке набрало законної сили, було розірвано, [PERSON] в установленому законом порядку зареєструвала своє право власності на спірну квартиру, при цьому рішення суду про розірвання договору довічного утримання було скасовано касаційним судом вже після смерті [PERSON] , підстави уважати, що відповідач набула спірне майно на підставі договору дарування у [PERSON] , яка не мала права його відчужувати не можна визнати обґрунтованими. Посилання позивача на висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13, від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, від 24 червня 2015 року № 6-251цс15, від 18 січня 2017 року №6-2776цс16 є необґрунтованими, оскільки правовідносини та обставини у даній справі та у справах, на які посилається позивач не є подібними. Не є подібними обставини, викладені в постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року № 521/17665/14ц у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки в справі, яка розглядається, рішенням суду договір довічного утримання, укладений сторонами договору було розірвано і на момент укладення дарувальником договору дарування квартири з обдарованою квартира належала на праві власності дарувальнику, в той час як у справі, на яку посилається позивач, мова йде про спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, однак не отримав свідоцтво про право на спадщину на спірне майно є власником спадкового майна й відсутність реєстрації прав власності відповідно до норм чинного законодавства не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним йому на праві власності майном, тому відчуження спірного майна відбулось поза волею спадкоємців. Не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на постанову Верховного Суду від 07 березня 2018 року №369/13708/15ц у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в особі представника за законом [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Холодницька В.О., державний нотаріус чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, служба у справах дітей та сім`ї Київської обласної державної адміністрації, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Києво-Святошинської районної ради Київської області, служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області - про захист порушених прав, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, оскільки предметом перегляду Верховного Суду були позовні вимоги про зобов`язання вчинити певні дії, а саме: зобов`язання відповідача направляти позивачу квитанції за комунальні платежі за квартиру. У зв`язку з викладеним, підстави для задоволення позовних вимог про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права користування спірним майном відсутні. За таких обставин, враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г., про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування запису слід відмовити. На підставі обставин, встановлених судом та

Outcome: dismissed