Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого посилається на те, що сторони перебували в шлюбі з 17 вересня 2010 року до 24 червня 2019 року. Від шлюбу мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини між сторонами фактично припинились після того, як відповідач у присутності дітей підняв руку на позивача. За час перебування у шлюбі, в грудні 2011 року, сторони придбали квартиру по [ADDRESS] , загальною площею 54,0 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м. Право власносі було вирішено зареєструвати за [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин намагалися проживати спільно у вказаній квартирі, але відповідач постійно чинив психологічний тиск на позивача і спільних дітей, тому позивач була змушена переїхати з дітьми до орендованого житла. На даний час проживає разом із дітьми в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Для придбання власного житла не вистачає коштів, а відповідач добровільно розділити спільно набуту квартиру відмовляється. Позивач зазначає, що квартира є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Тому, позивач, з урахуванням збільшення позовних вимог, просила суд розділити спільне з відповідачем нерухоме майно, набуте під час спільного проживання, визнавши за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] та стягнути з позивача на користь відповідача грошову компенсацію вартості частини квартири в розмірі 359815,50 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Не погоджуючись з позовними вимогами в повному обсязі представником відповідача до суду подано відзив, у якому зазначено, що 27.12.2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 2-3754, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером: 34574621, відповідач [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначена квартира [ADDRESS] складалася з трьох житлових кімнат та потребувала капітального ремонту, який відповідач [PERSON] робив протягом двох років самотужки за допомогою свого батька [PERSON] . В результаті капітального ремонту трикімнатна квартира [ADDRESS] була переобладнана у двокімнатну, був збільшений та перебудований балкон, а також переплановані кухня та санвузол. Відповідач [PERSON] завжди визнавав та не заперечує проти права власності позивачки [PERSON] на частку у спільному майні подружжя у вигляді квартири [ADDRESS] . Місце проживання як сторін по справі [PERSON] та [PERSON] , так і їх малолітніх дітей зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Сімейно-шлюбні стосунки сторони підтримували до вересня 2018 року.Причиною розпаду сім`ї слугувала емоційна незрілість відповідачки та її нездатність нести відповідальність за свої вчинки. Починаючи з 2018 року [PERSON] стала жити власним життям, в якому не було місця не тільки [PERSON] , але й їх малолітнім дітям. Малолітні діти сторін по справі постійно проживали з відповідачем [PERSON] , який їх утримував та виховував у дусі поваги до своєї родини. Враховуючи перш за все інтереси дітей, відповідач [PERSON] ніколи не заперечував проти спілкування дітей з матір`ю позивачкою [PERSON] , яка на свій розсуд встановлювала порядок участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, а потім сама ж його й порушувала, в результаті чого всі вихідні, а також в більшості й будні дні діти сторін по справі перебували з батьком відповідачем по справі [PERSON] . Відповідач [PERSON] 23.01.2020 року звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей, який ухвалою суду від 10.02.2020 року прийнятий до спільного розгляду із вказаним позовом [PERSON] у цивільній справі №199/9958/19. Рішення у цивільній справі №199/9958/19 про визначення місця проживання дітей сторін по справі на даний час не ухвалено. Малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на даний час проживають в більшості з батьком відповідачем [PERSON] , проте також проживають і з матір`ю позивачкою [PERSON] . Слід також зауважити, що позивачка [PERSON] має вільний доступ до квартири [ADDRESS] , що перш за все підтверджується відсутністю вимог про усунення перешкод у користуванні власністю та належних доказів порушення відповідачем [PERSON] прав позивач [PERSON] стосовно користування спільним майном. Відповідач [PERSON] категорично заперечує проти припинення права його власності на частину спірної квартири [ADDRESS] та отримання компенсації, оскільки таке припинення позбавить його єдиного житла та завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам його малолітніх дітей. Позивач [PERSON] , крім недоведення факту неподільності речі спірної квартири [ADDRESS] , не внесла на депозит суду суму компенсації, яку вона просить суд з неї стягнути. У відповіді на відзив позивач наголошує на тому, що причиною розірвання шлюбу між сторонами було домашнє насильство щодо позивачки, яке вона не могла більше терпіти. Відносно відповідача було складено у 2019 році два протоколи про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Також, за фактом вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме за фактом спричинення легких тілесних ушкоджень гр. [PERSON] , відкрито кримінальне провадження. Факти, викладені у відповіді на відзив, доводять, що спільне користування майном позивача і відповідача неможливе. В наданих до суду запереченнях відповідач наголошує, що він ніколи не чинив насилля як відносно позивачки [PERSON] , так і спільних малолітніх дітей, які в рівній мірі мають прихильність як до матері, так і до батька. Відповідач [PERSON] ніколи не спричиняв позивачці [PERSON] будь-які тілесні ушкодження та не має жодного відношення до тілесних ушкоджень позивачки [PERSON] , зафіксованих у висновку спеціаліста СМЕ №1827 від 08.06.2019 року, які відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань та згідно з постановою про залучення представника потерпілого від 19.06.2019 року у кримінальному провадженні № 12019040630001010 спричинені їй невстановленою особою. Відповідач жодним чином не створював та не створює перешкод позивачці [PERSON] у користуванні спільною власністю у вигляді квартири, до якої позивачка [PERSON] має вільний доступ; спільне користування сторонами по справі квартирою [ADDRESS] вважає можливим та проти цього не заперечує. Ухвалою від 30 січня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено проводити її рогляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 27 липня 2020 року закрито провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. 17 грудня 2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі, в задоволенні яких просили відмовити, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві та письмових запереченнях. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків [PERSON] та [PERSON] , покази відповідача, допитаного в якості свідка, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 вересня 2010 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між сторонами по справі, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 809. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2019 року, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось, шлюб між сторонами розірвано. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1. ст.13 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК). Статтями 60, 69, 70, 71 СК України та статтями 368, 370, 392 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними. Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. 27.12.2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 2-3754, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером: 34574621, відповідач [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , яка відповідно до вимог ст.60 Сімейного кодексу України, частини 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами частини 1 ст.70 Сімейного кодексу України, частини 2 ст.370 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові позиції Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року). Відповідач [PERSON] визнавав та не заперечує проти права власності позивачки [PERSON] на частку у спільному майні подружжя у вигляді квартири [ADDRESS] . Зазначені обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 (далі постанова від 21.12.2007 року №11) зазначено: «Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК ( 2947-14 ) та ст.372ЦК ( 435-15 ). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи». Згідно з вимогами частини 4 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Пунктом 25 постанови від 21.12.2007 року №11 передбачено: «Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». В свою чергу, вимогами ст.365 ЦК України передбачено: «Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України у постанові від 20 червня 2019 року у цивільній справі №174/7/17 дійшов наступних висновків: «Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників». Аналогічних висновків щодо застосування вимог ст.365 ЦК України Верховний Суд дійшов в інших справах (див. постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15, від 11 грудня 2019 року у справі № 577/3037/16-ц). Суд наголошує на тому, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірна квартира [ADDRESS] є неподільною. Також, суд вважає недоведеним обставини, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим. Суд критично ставиться до посилань позивача на постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.06.2019 року та 06.12.2019 року (справи №199/4584/19, №199/9810/19), як на доказ вчинення відповідачем [PERSON] насильства в сім`ї, оскільки при розгляді справ про адміністративні правопорушення судом було встановлено відсутність в діях відповідача [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП як вчинення домашнього насильства. З наданого позивачем витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019040630001010 від 19.06.2019 року, постанови про залучення представника потерпілого від 19.06.2019 року та висновку спеціаліста СМЕ №1827 від 08.06.2019 року не можливо дійти до висновку, що саме відповідачем нанесені тілесні ушкодження позивачу. Інших доказів на підтвердження обставин неможливості спільного володіння і користування спірною квартирою матеріали справи не містять. Крім того, відповідач [PERSON] категорично заперечує проти припинення права його власності на частину спірної квартири [ADDRESS] та отримання компенсації, оскільки таке припинення позбавить його єдиного житла та завдасть істотної шкоди його інтересам та інтересам його малолітніх дітей. За таких обставин, суд враховує, що позбавлення відповідача [PERSON] права власності на частину спірної квартири завдасть істотної шкоди його інтересам, як рівноправному власнику єдиного житла - квартири [ADDRESS] , Відповідно до вимог ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, позивач на виконання ч. 2 ст. 365 ЦПК України грошові коши в розмірі 359\~815,50 грн. на депозитний рахунок суду попередньо не внесла, а також в судовому засіданні повідомила про відсутність у позивача зазначеної суми грошових коштів та про неможливість їх попереднього внесення відповідно. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суд давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00 параграф 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами відповідача та вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Зважаючи на те, що справу по суті розглянуто, суд вважає заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року (справа № 199/10105/19, провадження № 2-з/199/97/19) підлягають скасуванню. Розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed