Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

У жовті 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що 2 серпня 2014 року між нею та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі 2700 тис. доларів США, на підтвердження чого відповідачем складено розписку. Також вказувала на те, що станом на 1 вересня 2014 року відсотки за договором позики відповідачем погашено в повному обсязі, однак сума основного боргу не повернута, у зв'язку з чим вона зверталась до відповідача з відповідною вимогою, яку направила на її адресу, проте остання належним чином на вимогу не відреагувала та борг не повернула. Станом на день звернення до суду з даним позовом за відповідачем рахується заборгованість за договором позики в розмірі 2700 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 34 965 грн. Посилаючись на вказане, а також на положення норм матеріального права, просила стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики в розмірі 2700 доларів США, а також на підставі ст.625 ЦК України проценти за користування коштами в розмірі 121,50 доларів США, що еквівалентно 1573 грн. 43 коп. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій вказав на те, що поданий позов з підстав заявленого позову підтримує в повному обсязі й відповідно відмовляючись від позову в частині вимог про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами, просив стягнути з відповідачки 2600 доларів за договором позики, які не повернуті відповідачем. Представник відповідача у судовому засіданні вимоги поданого позову, а також ураховуючи подану представником позивача заяву про уточнення суми боргу за договором позики, не визнав та надав суду пояснення аналогічні змісту письмових заперечень на позов, в яких зокрема, зазначав, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів існування між нею та відповідачем договірних правовідносин, що випливають із договору позики, оскільки враховуючи розмір позовних вимог, договір позики мав укладатись у письмовій формі, а надана позивачем розписка не містить в собі істотних умов характерних для договору позики, а лише відображає незрозумілі цифри, які мають невідоме значення та не підтверджують факту отримання відповідачем позики, не містить відомості щодо розміру відсотків та строку повернення позики, а також не містить будь-яких даних щодо сторін договору позики. Посилаючись на вказане, просив в задоволенні позову відмовити у зв'язку з недоведеністю позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Разом з тим особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. При цьому, у ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала, що між нею та відповідачем виникли договірні правовідносини на підставі договору позики та на підтвердження своїх вимог надала суду копію розписки й відповідно просила суд стягнути з відповідача суму неповернутого боргу за договором позики. Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як убачається із положень вищевказаних норм матеріального права, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. При цьому, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Таким чином, документом, що підтверджує укладення договору позики і фіксуючим передачу грошових коштів може виступати розписка, яка повинна бути оформлена також у письмовій формі. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов'язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів. Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, досліджуючи боргову розписку, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа. Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Разом з тим, надана позивачем на підтвердження укладення договору позики копія аркушу паперу на якому містяться незрозумілі цифрові записи (розписка), оригінал якого досліджено судом, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з її змісту не вбачаються відомості щодо сторін договору, дата його укладення, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача відповідачу в якості позики із зобов'язанням наступного їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема сума позики, строк її повернення, а також розмір відсотків за користування позикою тощо. Таким чином, з огляду на те, що розписка може замінювати собою договір позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані найменування та відомості позикодавця та позичальника, їх паспортні дані, сума позики, строк та порядок повернення позики, а також підписи сторін, наданий позивачем аркуш паперу із зазначенням грошових сум, який позивачем розцінюється як розписка, не підтверджує в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами договору позики. За таких обставин, вирішуючи питання про наявність між сторонами правовідносин, які виникають із договору позики й відповідно зобов'язання відповідача повернути грошові кошти, суд приймає до уваги доводи відповідача в частині оспорення факту наявності між сторонами договірних правовідносин, на підтвердження яких може бути розписка з підстав невідповідності її вимогам закону та відсутності у ній усіх притаманних для договору позики даних. При цьому, позивачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження своїх вимог не надано суду боргової розписки, яка б підтверджувала укладення між сторонами договору позики в письмовій формі, оскільки надана позивачем копія аркушу паперу із незрозумілими написами не містить істотних умов характерних для договору позики, у тому числі й обов'язку відповідача у разі передачі грошей в борг, згідно з положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України повернути грошові кошти, а також з її змісту не вбачається, що вона взагалі стосується позивача та відповідача, оскільки не містить їх анкетних даних тощо. Так, відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України обов'язок доказування у цивільному процесі покладається на сторін, разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, в судовому засіданні не здобуто доказів, які б вказували на існування між сторонами договірних правовідносин, які випливають із договору позики. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких підстав, суд оцінивши докази в їх сукупності та ураховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку, що [PERSON] не представлено суду належний договір позики укладений між нею та відповідачем [PERSON], який би був укладений відповідно до вказаних вимог закону й відповідно вважає, що між сторонами відсутній договір позики, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed