Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власницею будинку [ADDRESS] . У будинку також зареєстрований її син - відповідач у справі [PERSON] , який з жовтня 2008 року фактично не мешкає за місцем реєстрації. З цього часу відповідач не несе жодних обов`язків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймає участі у поточному ремонті будинку, усі витрати, пов`язані з утриманням житла, несе [PERSON] . Факт перебування відповідача зареєстрованим у зазначеному будинку змушує позивачку нести додаткові витрати з комунальних послуг. У зв`язку із чим просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.1982 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої жданівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі за № 6908, [PERSON] на праві приватної власності належить 27/50 частки будинку [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок 12.10.1982 року зареєстроване у МКП «Бюро технічної інвентаризації м. Жданова» за реєстровим номером 3546. У відповідності до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих в житловому приміщенні/будинку осіб б/н від 02.12.2019 року, складеної головою КСН «Річний», за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON] . Як вбачається з паспорту громадянина Російської Федерації серії [NUMBER] , виданого 06.06.2018 року УМВС Росії по Костромській області, [PERSON] , [INFO] , з 20 червня 2018 року зареєстрований у с. Мотове Костромської області. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачем [PERSON] не заперечується той факт, що він не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2008 року, тобто понад одинадцять років без поважних причин, що також підтверджується довідкою та актом КСН «Річний». Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Крім того, судом встановлено, що відповідач зареєстрований на території Російської Федерації. За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені, а позивачці ухвалою суду було відстрочено сплату судового збору, то у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, судові витрати у сумі 384,20 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved