Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з [PERSON] на її користь суму заборгованості за договором позики від 30 травня 2012 року в розмірі 4200000 грн. В обґрунтування позову зазначала, що 30 травня 2012 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики грошей, за умовами якого вона передала, а [PERSON] взяла у неї в борг грошові кошти в розмірі 150000 доларів США, що за курсом НБУ на день подачі позову складає 4200000 грн. Факт отримання відповідачем цієї суми грошових коштів підтверджується власноручно написаною нею у її присутності розпискою. Вказану суму грошей [PERSON] зобовязувалася повернути їй на першу вимогу. Наприкінці 2016 року вона звернулася до відповідача [PERSON] та повідомила її про те, що весною 2017 року їй потрібна буде частина цих грошових коштів. У травні 2017 року вона звернулася до відповідача з вимогою повернути їй половину отриманої нею суми позики, яку [PERSON] зобовязалася повернути протягом місяця, проте своїх зобовязань не виконала. Після чого вона неодноразово зверталася до [PERSON] з приводу повернення їй суми позики. Наприкінці 2017 року вона звернулася до відповідача з вимогою виконання усіх своїх зобовязань та повернення їй суми позики згідно із договором, проте [PERSON] повідомила її про те, що перебуває в скрутному становищі та у неї відсутня фактична можливість повернути їй грошові кошти, повідомивши про намір продати належну їй на праві власності квартиру для здійснення з нею розрахунку та погашення суми заборгованості. На даний час відповідач [PERSON] зустрічей з нею уникає, на телефонні дзвінки не відповідає, листи про повернення грошей не отримує, тому вона змушена звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнала повністю, про що надала суду відповідну заяву, проти стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми позики в розмірі 4200000 грн. не заперечувала, зазначаючи, що визнання позову відповідачем узгоджено з [PERSON], обставини викладені у позовній заяві вони визнають в повному обсязі. За змістом ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 64 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обовязки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розяснивши сторонам наслідки визнання позову відповідачем, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд встановив, що 30 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого позивач передала, а відповідач отримала грошові кошти в сумі 150000 доларів США, які зобовязувалася повернути на першу вимогу. Факт укладення сторонами 30 травня 2012 року договору позики грошей, його умов та одержання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у вказаному розмірі підтверджується власноручно написаною відповідачем 30 травня 2012 року розпискою, оригінал якої знаходяться у позивача. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У ст. 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. У ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За змістом ч. ч. 1-3 ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобовязання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня. Грошове зобовязання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні. Згідно із ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що всупереч вимогам закону та умовам договору позики, укладеного сторонами 30 травня 2012 року, відповідач [PERSON] своїх зобовязань за цим договором належним чином не виконала, грошові кошти в розмірі 150000 доларів США, що на момент подачі позову за курсом валют становить 4200000 грн., не повернула. Факт невиконання [PERSON] своїх зобовязань за укладеним сторонами договором позики від 30 травня 2012 року та не повернення [PERSON] на першу вимогу зазначеної грошової суми в розмірі 150000 доларів США підтверджується наявним у позивача оригіналом боргового документа власноручно написаної відповідачем розпискою від 30 травня 2012 року про отримання нею грошових коштів у вказаному вище розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. За змістом ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При подачі до суду позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 8810 грн., що підтверджується квитанцією №\~0.0.1220730081.1 від 22 грудня 2018 року. У ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з наведених норм, 50\~% сплаченого [PERSON] судового збору в розмірі 4405 грн. підлягає стягненню на користь позивача із відповідача, а 50\~% судового збору в розмірі 4405 грн. підлягає поверненню позивачу із державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved