Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

У грудні 2019 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідачка) про виселення з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірна квартира, спірне житло), та відшкодування збитків в сумі 10 600 грн. Позов мотивований такими обставинами. [PERSON] є власницею квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у якій зареєстрована та проживає її онука - відповідачка [PERSON] . У 2010 р. матір відповідачки [PERSON] було засуджено до позбавлення волі. Тоді ж позивачка та [PERSON] домовились, що на період відбування останньою покарання її дочка буде проживати з бабою, а після звільнення мати забере дитину для проживання за місцем своєї реєстрації у м. Чернігові. В подальшому позивачка погодилась утримувати онуку до моменту закінчення нею школи за умови, що [PERSON] буде мешкати у своїй квартирі в м. Чернігові, оскільки позивачка була проти її проживання у належній їй квартирі. У лютому 2013 р. [PERSON] звільнилась з місць позбавлення волі та всупереч домовленостям вселилась до спірної квартири, при цьому зламала та поміняла замок від вхідних дверей. Свою поведінку вона обґрунтовувала бажанням дочки спілкуватися з матір`ю. На заперечення позивачки проти проживання у квартирі [PERSON] відповідала скандалами та погрозами фізичної розправи. З березня 2015 р. відповідачка та її мати перестали допускати позивачку у квартиру, змусивши її переїхати проживати у квартиру сина. З метою відновлення доступу до квартири позивачка зверталась за допомогою до поліції, сусідів, охоронних агенцій та до суду. Через погрози вбивством з боку відповідачки позивачка звернулася до служби охорони фізичної особи ТОВ «Щит-Ас», співробітники якої 06.03.2018 супроводжували її під час потрапляння в квартиру. Тоді ж позивачка змінила замки на вхідних дверях, витративши разом за вказані послуги 10 000 грн. Однак 12.03.2018 відповідачка зламала замки вхідних дверей спірної квартири та знову проникла до власності позивачки. 14.06.2018 позивачка звернулася до Дарницької районної м. Києві державної адміністрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідачки у належній їй квартирі, проте у задоволенні вказаної заяви їй було відмовлено. Через обраний відповідачкою та її матір`ю спосіб життя, в тому числі зловживання спиртними напоями, улаштування вечірок, недопуск позивачки до квартири для проведення косметичного ремонту, вона тривалий час спостерігала за руйнацією власного майна. Вкотре отримавши змогу потрапити до квартири, оцінивши масштаби завданого нерухомому майну збитку, позивачкою було вжито спробу позбавити відповідачку права на проживання у квартирі шляхом подання позовної заяви до суду, яка в подальшому була залишена без розгляду. Заперечення відповідачки проти вимог цього позову обґрунтовувались тим, що до неї не було вжито заходів громадського впливу, а у спірній квартирі відповідачці нібито дозволила проживати попередня власниця - мати позивачки, яка вже померла. 07.08.2019 позивачка вчергове викликала аварійну службу по відкриттю дверей та поліцію, щоб здійснити спробу потрапити у квартиру. Відповідачка з матір`ю відчинили двері після зламу одного із замків та у присутності поліції надали позивачці дублікати ключів. Тоді ж позивачка зробила фото квартири, які долучені до позову. Вартість послуг по відкриттю замків становила 600 грн. З метою мирного врегулювання конфлікту 02.09.2019 позивачка звернулася до відповідачки з письмовою вимогою припинити руйнування квартири та виселити осіб, на проживання яких вона не надавала згоди. З метою вжиття заходів громадського впливу до відповідачки та її матері позивачка звернулася до сусідів та до ЖЕКу з листами про ситуацію, що склалася, з наданням фото квартири. 25.09.2019 позивачці знову вдалося потрапити до квартири у присутності свідків та молодшого сина і зробити фото, які долучені до позову, та разом зі свідками скласти акт стану квартири. Позивачка зазначає, що через дії відповідачки та її матері їй як власниці квартири та її сину з двома малими дітьми немає де жити. Зайти та поміняти замки, а потім постійно охороняти квартиру для того, щоб відповідачка не поміняла замки знову, вони не мають можливості через те, що повинні працювати, а залишати у квартирі дітей та особисті речі, маючи досвід погроз фізичної розправи від відповідачки та її матері, вони бояться. Ухвалою від 16.12.2019 відкрито провадження за цим позовом та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Ухвалою від 21.10.2020 підготовче провадження закрите, а справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали пославшись на наведені у позовній заяві обставини та обґрунтування. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачки [PERSON] неодноразово направлялись судові повістки та позовна заява з додатками, які повернулися без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», після чого суд викликав її в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та направив судову повістку за наявною в матеріалах справи адресою місця проживання її матері у м. Чернігові. Судову повістку відповідачка отримала особисто, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, проте в судове засідання вона не з`явилася, правом на подання відзиву не скористалась. Заслухавши позивачку, її представника, допитавши свідків та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.10.2015, серія та номер 1-360, [PERSON] набула у власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивачки на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер інформаційної довідки 190251045 від 26.11.2019). За відомостями, які містяться в інформаційний системі «Реєстр територіальної громади міста Києва», у спірній квартирі зареєстроване місце проживання однієї особи - відповідачки [PERSON] , [INFO] , яка є онукою позивачки. З пояснень позивачки та довідки спеціалізованої загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 105 м. Києва вбачається, що [PERSON] вселилась до спірної квартири у неповнолітньому віці у 2010 р. після засудження її матері [PERSON] до позбавлення волі. На той час спірна квартира належала матері позивачки, яка і надавала згоду на проживання та реєстрацію у ній своєї правнуки. [PERSON] продовжувала користуватись спірною квартирою і після смерті прабаби, при цьому всупереч волі позивачки дозволила проживати у ній своїй матері, яка після звільнення з місць позбавлення волі вселилась до квартири та стала у ній проживати без дотримання правил реєстрації. На цьому ґрунті між позивачкою з одного боку та відповідачкою і її матір`ю - з іншого, виник особистісний конфлікт, внаслідок чого позивачка залишила спірну квартиру та переїхала проживати до квартири свого сина. Після виселення позивачки відповідачка та її мати змінили замки у вхідних дверях спірної квартири і з березня 2015 р. перестали пускати позивачку до належної їй квартири, що підтверджується поясненнями позивачки та змістом її звернення до ЖБК № 224 щодо вжиття заходів громадського впливу. Впродовж 2017-2019 років позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій [PERSON] щодо перешкоджання їй у здійсненні права власності, що підтверджується змістом листів Дарницького УП ГУ НП у м. Києві та висновків про результати розгляду її звернень. 06.03.2018 позивачка уклала з ТОВ «Щит-Ас» договір охорони фізичної особи № 6/18, на виконання умов якого сплатила 8 300 грн., що підтверджується актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № АУ-00000016а та довідкою про сплату їх вартості. Цієї ж дати позивачка в супроводі співробітника ТОВ «Щит-Ас» прибула до спірної квартири та здійснила заміну замка вхідних дверей, за що сплатила виконавцю ФОП [PERSON] 1 700 грн. 12.03.2018 [PERSON] звернулася до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві із заявою щодо неправомірних, на її думку, дій позивачки. Вказала, що свекруха [PERSON] примусила її та її дочку покинути спірну квартиру. За цією заявою було проведено перевірку та сторонам рекомендовано вирішити спір шляхом переговорів або звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. З пояснень позивачки вбачається, що 12.03.2018 відповідачка та її мати зламали установлений нею замок у дверях спірної квартири, замінили його на новий та продовжили проживати у ній. У червні 2018 р. позивачка звернулася до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про зняття відповідачки з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, проте у її задоволенні було відмовлено з підстав, визначених Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». 07.08.2019 позивачка з метою потрапляння до спірної квартири вчергове прибула за адресою її розташування, при цьому викликала аварійну службу по відкриттю дверей та поліцію. Після зламу одного із замків двері квартири відчинила [PERSON] , яка на вимогу позивачки передала їй ключі від вхідних дверей та дозволила зайти до квартири. З учасниками конфлікту поліцейськими було проведено профілактичну бесіду та роз`яснено право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. За виклик спеціаліста по відкриттю дверей позивачка сплатила ФОП [PERSON] 600 грн., що підтверджується актом виконаних робіт та квитанцією на вказану суму № 1143426. 02.09.2019 позивачка направила відповідачці листа з вимогою припинити систематичне руйнування її власності та забезпечити виселення осіб, яким відповідачка дозволила проживати у квартирі без згоди позивачки, зокрема, [PERSON] 25.09.2019 позивачка вчергове прибула за адресою розташування спірної квартири і разом із сусідами [PERSON] та [PERSON] зайшла до неї. Згідно з даними складеного вказаними особами акту на момент його складення у квартирі знаходиться [PERSON] . В акті зазначено про наявність у квартирі чоловічих речей особистого користування та зафіксовано її технічний і санітарний стан, а саме: пошкоджені стіни; прогнила підлога; наскрізні щілини у вхідних дверях; вікна та балконні двері, що не зачиняються; грибкові утворення на стелі та стінах; поганий запах; комахи. Неналежний технічний та санітарний стан спірної квартири також зафіксовано наданими позивачкою фото. В суді свідок [PERSON] підтвердила наведені обставини та факт вчинення позивачці перешкод у користуванні спірною квартирою. Пояснила, що останні роки у спірній квартирі проживають відповідачка та її мати, які не пускають до неї позивачку. Остання неодноразово міняла замки у вхідних дверях квартири, проте ці замки зламувались і ставились нові. Вона також бачила, що іноді двері спірної квартири були взагалі відчинені. Свідок вказала, що мешканці квартири ведуть антисоціальний спосіб життя, у квартирі часто збираються чоловічі компанії, звідти доносяться крики та голосна музика, у зв`язку з чим вона неодноразово робила зауваження погрожуючи викликати поліцію. Зі слів свідка стан квартири жахливий - зруйновані стіни та пошкоджені меблі, дуже брудно. З пояснень допитаних на прохання позивачки як свідків її подруг [PERSON] та [PERSON] вбачається, що під час перебування колишньої невістки в місцях позбавлення волі стосунки позивачки з онукою були доброзичливі, проте після вселення [PERSON] у спірну квартиру стосунки зіпсувалися, стали частими скандали, під час яких відповідачка та її матір погрожували позивачці, а потім взагалі перестали пускати її до квартири, у зв`язку з чим вона змушена була ночувати у подруги, а потім забрала свої речі і пішла жити до сина. В подальшому відповідачка та її матір поміняли замки у квартирі. Позивачка неодноразово міняла замки, однак замки зламували і ставились нові замки, ключів від яких у позивачки не було. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Предметом цього позову є вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення із займаного останньою житлового приміщення та відшкодування збитків, що відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаченим частиною 2 статті 16 ЦК України Вирішуючи вимогу про виселення, слід виходити з системного аналізу діючого законодавства з урахуванням конкуренції норм між правом вільно, на власний розсуд, володіти своїм майном та правом на повагу та недоторканість житла. Так, одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Водночас Конституція України так само гарантує право кожного на житло і при цьому проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції). У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Наведене означає, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом врегульоване нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Питання припинення сервітуту унормовано у статті 406 ЦК України, згідно положень якої сервітут може бути припинений, зокрема, за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Статтею 116 Житлового кодексу УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.05.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що при вирішені справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Отже при вирішенні вимог позову власника житла про виселення особи, яка набула сурвітутне право користування житлом за фактом набуття статусу члена сім`ї власника, слід надавати оцінку встановленим обставинам на предмет їх істотності в розумінні частини другої статті 406 ЦК України, ураховуючи при цьому наявність (або відсутність) підстав для виселення, передбачених статтею 116 Житлового кодексу УРСР, та керуватись принципом дотримання балансу інтересів обох сторін. Виходячи з встановлених судом обставин, метою звернення позивачки до суду є не лише захист права власності, а ще й захист її права на житло, яким вона не може користуватися внаслідок дій відповідачки та її матері, а відтак під час розгляду справи та визначення балансу прав сторін потрібно виходити із потреби захисту права позивачки на житло, яке є її особистою власністю, та правом відповідачки на користування цим житлом. В даному випадку для захисту прав позивачки на житло і на вільне розпорядження власним майном необхідне втручання у право відповідачки на користування житлом. З огляду складність питання визначення пріоритетності певних правових норм над іншими суд вважає за доцільне звернутися до норм міжнародного права, зокрема висновків Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) по застосуванню до аналогічних правовідносин Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Висновки ЄСПЛ щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. При цьому такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27.05.2004 у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»), пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», пункт 60). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії», пункт 110). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Покладаючись на вищезазначене, суд доходить висновку, що у справі, яка розглядається, з урахуванням викладених обставин, наданих позивачкою документів та пояснень свідків вбачається потреба позивачки захистити одразу два фундаментальних права людини - право на недоторканість житла та право на мирне володіння власним майном, яке може бути захищене лише шляхом втручання в право відповідачки на житло.

Outcome: approved