Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання пункту договору нікчемним та застосування наслідків недійсності та нікчемності паровичну. В обґрунтування заявлених позовних вимог, [PERSON] вказувала, що 13.12.2010 між нею та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № 576/ПВ-06, за умовами якого позивач отримала у тимчасове користування на умовах повернення, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 1 051 406 грн. 26 коп. на споживчі потреби, на строк до 11.12.2028 року на умовах визначених договором. Позивач зазначала, що відповідно до п. 2.5 вказаного кредитного договору визначено, що за обслуговування кредитної заборгованості за цим договором позичальник сплачує кредитору плату в розмірі 1 044 грн. 05 коп. на місяць, згідно Додатку № 1 до даного договору. У разі повернення (погашення) позичальником повної суми заборгованості відповідно до умов цього договору до розміру, який менший ніж один процент від суми наданого кредиту за цим договором, кредитор має право не нараховувати плату за обслуговування кредитної заборгованості з моменту такого повернення (погашення). Вказувала, що графіком платежів, яким є додаток № 1 до кредитного договору передбачена щомісячна сплата комісії в розмірі 1 044,05 грн., що сумарно за період з 13.12.2010 до 20.12.2016 становить 75 171 грн. 60 коп., при цьому умовами кредитного договору взагалі не визначено за що нараховується ця комісія та за які саме банківські послуги. Посилаючись на пункт 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (яка була чинною на день видачі кредиту), позивач вважає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості - споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зважаючи на викладене, позивач вважає, що умова кредитного договору про встановлення обов'язку для позивача, як позичальника щодо обов'язку сплати платежів на користь відповідача за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною, а тому п. 2.5 кредитного договору №576/ПН-06 від 13.12.2010 року є нікчемним, а сплачені кошти в розмірі 75 171 грн. 60 коп. підлягають поверненню. Ухвалою суду від 17.12.2018 року відкрито провадження у справі та з урахуванням ч.4 ст. 19 ЦПК України суд вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» - Таболін О.С. у передбачений законом строк подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає, що позовна заява є безпідставною та необґрунтованою, такою, що не відповідає нормам чинного законодавства та дійсним обставинам справи. Вказував, що з метою забезпечення виконання боргових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 12 грудня 2006 року між позивачем та ТОВ «Укрпромбанк» також було укладено Іпотечний договір № 576/ФКВ-06, відповідно до умов якого, позивач передала в іпотеку ТОВ «Укрпромбанк» однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. У подальшому, на підставі Договору про передачу Активу та кредитних зобов'язань ТОВ Укрпромбанку на користь ПАТ «Дельта Банк», посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. 30.06.2010 року за реєстровим № 2258, права вимоги ТОВ «Укрпромбанк» за кредитним договором [PERSON] та іпотечним договором, було відступлені на користь ПАТ «Дельта Банк» . У зв'язку з укладанням між Національним банком України, ТОВ «Укрпромбанк» та AT «Дельта Банк» вказаного вище тристороннього Договору про передачу Активів та Кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь Дельта Банку, між Національним банком України та AT «Дельта Банк» 20.07.2010р. було укладено Договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору застави майнових прав від 06.10.09р. № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 відповідно до умов якого AT «Дельта Банк» (як новий заставодавець), передав у заставу Національному банку України майнові права за кредитними та генеральними договорами, що укладені між Заставодавцем та юридичними та фізичними особами, перелік яких викладено у Додатку 1 до цього договору застави, в тому числі й майнові права за Кредитним та Іпотечним договором Позивача. Вказував, що у подальшому, зважаючи на неодноразові звернення позивача до Банку з проханням провести реструктуризацію кредитної заборгованості, Банком з метою зміни умов кредитування та полегшення дотримання платіжної дисципліни було здійснено реструктуризацію заборгованості позивача (переведення заборгованості за Кредитним договором № 576/ПВ-06 від 12.12.2006 з доларів США в національну валюту - гривню), шляхом укладання 13.12.2010р. між позивачем та відповідачем спірного Кредитного договору № 576/ПВ-06. Після цього, 27.12.2013 року між AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про внесення змін та доповнень № 4 до вказаного вище договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2, на підставі якого, майнові права Банку за Кредитним договором № 576/ПВ-06, код валюти 980 (гривня), передано в заставу Національного банку України. Представник відповідача вважає, що станом на момент розгляду даної справи, майнові права Банку за кредитним договором № 576/ПВ-06 та укладеного з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за ним Іпотечного договору, перебувають в заставі Національного банку України. Вважає, що в порядку реструктуризації кредитного договору № 576/ПВ-06, передувало доведення до відома позивача, як позичальника всієї необхідної інформації, зокрема інформації про інструмент реструктуризації (включаючи відомості про включення в кредит простроченої заборгованості, конвертації в гривню по курсу, кредитні канікули, термін пролонгації кредиту тощо. При цьому звернув увагу, що згідно пункту 7.10 кредитного договору, з підписанням цього договору позичальник підтвердив, що вона отримала повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання Кредиту за Договором. Підсумовуючи викладене, представник відповідача просив застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності, на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Як встановлено судом із матеріалів справи, позивач почала виконувати умови договору у 2010 році. Отже, саме з цього періоду розпочинається трирічний строк позовної давності для застосування наслідків нікчемного правочину. Із позовною вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину позивач звернувся до суду 13.12.2018, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. При цьому, звертаючись із такою позовною вимогою, позивач не навела обставин на обґрунтування поважних причин пропуску строку позовної давності й питання про поновлення пропущеного строку перед судом не ставила. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю в зв'язку з пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed