Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір оренди нерухомого майна від 22 серпня 2013 року недійсним. Заявлені вимоги основного позову обґрунтував тим, що 22.08.2013 р. між ним та [PERSON] укладено договір оренди нерухомого майна та підписано акт прийому-передачі в оренду нерухомого майна, яке складається з нежитлової будівлі, загальною площею 108,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та нежитлової будівлі, загальною площею 125 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вказуючи на те, що спірний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки у відповідача - [PERSON] відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, передане в оренду, а тому є підстави вважати, що Відповідач не бажав настання реальних наслідків щодо укладання даного договору. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач проти позову заперечував, у зв'язку з чим звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання за позивачем за зустрічним позовом права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 108,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та нежитлову будівлю, загальною площею 125 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зустрічні позовні вимоги заявлені [PERSON] мотивовані тим, що 07.12.2013 року [PERSON] уклав договір підряду № 52 з ФОП [PERSON]. Предметом договору є виготовлення мобільної споруди (павільйону). Загальна вартість договору складає 158 000 грн. (сто п'ятдесят тисяч гривень). Виконавець зобов'язувався виконати замовлення протягом 40 днів. Після виготовлення торгівельного павільйону [PERSON] отримав дозвільні документи на розміщення торгівельного павільйону, загальною площею 104,5 кв. м за адресою [ADDRESS], а саме: Київською міською державною адміністрацією Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Позивачу було видано Висновок № 05-0088_10 щодо можливості розміщення торгівельного павільйону. В виконання умов зазначених у висновку № 05-0088_10 [PERSON] було отримано Дозвіл [NUMBER] Відділу державного пожежного нагляду з обслуговування Оболонського району м. Києва на початок роботи торгівельного павільйону «[INFO]», Висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи № 06.05 від 22.11.2010 р. про те, що за результатами державної санітарно-епідеміологічної експертизи торгівельний павільйон за адресою [ADDRESS] відповідає вимогам діючого санітарного законодавства України і може бути погоджений, Витяг служби містобудівного кадастру, а також Паспорт прив'язки тимчасової споруди [NUMBER]. Відповідно до Паспорту площа приміщення складала 104,5 кв. м. Виконавши всі умови, зазначені у Висновку № 05-0088_10 [PERSON] у встановленому законодавством порядку отримав Дозвіл [NUMBER] від 23.03.2010 року на розміщення тимчасової споруди. В подальшому, [PERSON] власними силами реконструював торгівельний павільйон. Після реконструкції торгівельний павільйон перетворився на капітальну нежитлову будівлю, загальна площа якої становить 108,9 кв. м., що підтверджується технічними замірами та технічно-будівельною експертизою №_1390_ від 01.10.2013 року. Суд, заслухавши надані в ході судового розгляду справи пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку: Судом встановлено, що [PERSON] реконструював нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За замовленням [PERSON] судовим експертом - фізичною особою - підприємцем [PERSON] (свідоцтво [NUMBER]) було проведено експертне будівельно-технічне дослідження нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за результатами якого складено висновок № 1390 від 01.10.2013 р. У висновку зазначено, що будівництво нежитлової будівлі проведено з дотриманням державних будівельних норм і правил. Побудована нежитлова будівля є капітальною спорудою. Технічний стан та будівельна готовність будівлі за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 108,9 кв. м.), відповідають вимогам нормативної документації в галузі будівництва. Будівельна готовність будівлі за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 108,9 кв. м.), становить 100%. За технічним станом будівля за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 108,9 кв. м.), придатна до експлуатації. Даних про порушення прав інших осіб при будівництві спірного об'єкту, передбачених ст. 376 ЦК України, які б перешкоджали [PERSON] набути право власності на нього, суд не вбачає. Проте у позивача за зустрічним позовом на даний час відсутній правовстановлюючий документ, який би прямо підтверджував його право власності на нежитлову будівлю, що не дає позивачу за зустрічним позовом зареєструвати своє право власності, а також створює ситуацію, за якою треті особи, у даному випадку відповідач за зустрічним позовом, можуть заперечувати право власності [PERSON] на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 108,9 кв. м.), що унеможливлює використання позивачем за зустрічним позовом своїх повноважень як власника, а саме повноважень щодо розпорядження належним йому майном. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 876 Цивільного кодексу України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. А особа, яка виготовила (створила) річ зі свої матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, власник не може бути позбавлений чи обмежений у здійсненні права власності, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню. Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У відповідності до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання права власності на майно є одним із способів захисту права власності. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що належність [PERSON] на праві власності нежитлової будівлі підтверджується договором підряду від 07.12.2009 року, висновком судово-будівельної технічної експертизи від 01.10.2013 р., а тому заявлені позивачем за зустрічним позовом вимоги про визнання права власності на нежитлову будівлю загальною площею 108.9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог за зустрічним позовом суд вважає за необхідне відмовити, оскільки зібрані по справі докази в частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю загальною площею 125 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є недостатніми, позивач за зустрічним позовом, не надав суду жодних належних і достовірних доказів про будівництво нежилої будівлі, а також доказів про належність йому земельної ділянки за вказаною адресою на відповідній правовій підставі, тобто не довів ті обставин, на які посилався. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності зі ст. ст. 205, 207 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як стверджує позивач за первісним позовом, орендодавець, укладаючи спірний договір оренди, не мав наміру на реальне настання правових наслідків за договором, оскільки не був власником нерухомого майна, що передавалося в оренду. Відсутність наміру у відповідача за первісним позовом на реальне настання правових наслідків за договором оренди судом не встановлена, оскільки зі сторони орендодавця відбулось виконання вказаного договору - майно передано в оренду згідно акта приймання-передачі від 22.08.2013 року. Відповідно до ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Отже, в частині твердження позивача за первісним позовом про те, що орендодавець не є власником переданого в оренду майна, а тому не мав права на укладення договору, спростовуються матеріалами справи. Вище судом встановлено, що нежитлова будівля загальною площею 108,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Первісним позивачем не надано суду доказів та не доведено відсутність у сторін, спірного договору, наміру створити юридичні наслідки. Більш того, отримання позивачем за первісним позовом у користування нежитлової будівлі загальною площею108,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] т свідчить про відсутність у позивача заперечень по виконанню договору оренди з боку відповідача за первісним позовом і раніше позивачем за первісним про недійсність договору не заявлялось. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Позивач за первісним позовом у своїй позовній заяві не вказує та не конкретизує, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, пов'язане із укладенням спірного договору, в тому числі, враховуючи його повне виконання з боку відповідача за первісним позовом. В частині, що стосується нежитлової будівлі загальною площею 125 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Відповідач за первинним позовом не надав суду жодних документів, що підтверджують право власності на нежитлову будівлю загальною площею 125 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а отже не зміг довести ті обставини на які він посилався. Тому викладені позивачем обставини є підставою для визнання спірного договору недійсним в частині, що стосується нежитлової будівлі загальною площею 125 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає доцільним стягнути з[PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у розмірі 229,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial