Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

У грудні 2013 року ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між ним та відповідачем [PERSON] 21.06.2007 року було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, та має прострочену заборгованість за кредитним договором в сумі 22706,93 грн., тому ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача достроково виниклу заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, проте в останнє судове засідання не з'явився, не попередивши суд про причини своєї неявки, хоча про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволені, оскільки сплинув строк позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне задовольнити клопотання відповідача про застосування строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову, за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Так, в судовому засіданні встановлено, що між ним та відповідачем [PERSON] 21.06.2007 року було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як пояснив в судовому засіданні відповідач кредитна картка, яку він отримав в ПАТ КБ «ПриватБанк» на даний час не збереглася, але він наполягав на тому, що термін дії картки закінчився в червні 2009 року. Таким чином, позивач дізнався про своє порушене право, ще в червні 2009 року. Позивач звернувся з позовом до суду лише 09 вересня 2013 року. Таким чином, з наведеного вбачається, що позивачем не доведено того, що вони не пропустили строк позовної давності, заява відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: approved