Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

У грудні 2015 р. [PERSON] пред'явив позов до ПСП «Степанич», у якому просив стягти з останнього 2433 грн. 28 коп. на відшкодування збитків, 1000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди і зобов'язати його привести спірну земельну ділянку у придатний для подальшого використання стан, відновивши її межі, та засіяти цю ділянку грястицею. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у квітні 2015 р. ПСП «Степанич» засіяло частину належної [PERSON] земельної ділянки соняшником без згоди останнього, а восени цього ж року воно зібрало вирощений на ній врожай соняшника, незважаючи на попередження позивачем директора ПСП «Степанич» про те, щоб він не збирав цей врожай, який відповідно до ст. 90 ЗК України належить позивачеві. У такий спосіб відповідач завдав [PERSON] збитків у розмірі вартості неодержаного врожаю соняшника на суму 2433 грн. 28 коп., які обчислено за ринковими цінами виходячи з середньої врожайності соняшника у господарствах Семенівського району, а також моральної шкоди, що виразилася у грубому порушенні права власності позивача, у зв'язку з чим він мусив звертатися до правоохоронних органів і юристів за захистом своїх прав, що спричинило нервування позивача та псування його настрою. Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення і задовольнити його позов. Доводи скарги зводяться до такого: - висновки місцевого суду про неприйняття як доказу позовних вимог статистичних даних про середню врожайність та середню ціну реалізації соняшника і про те, що [PERSON] мав реальну можливість отримати доход у розмірі суми визначених ним збитків, є хибними, - відмова у задоволенні позовних вимог про приведення спірної земельної ділянки у придатний для подальшого використання стан, відновлення її меж та про зобов'язання відповідача засіяти цю ділянку грястицею суперечить ч.ч. 2, 3 ст. 103 ЗК України. У судовому засіданні представник [PERSON] підтримав апеляційну скаргу, а представник ПСП «Степанич» її не визнав. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Постановляючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що позов є недоведеним. З таким висновком не погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено наступне. [PERSON] належить земельна ділянка площею 3,79 га, розташована на території Архипівської сільської ради, кадастровий № якої [NUMBER], що підтверджено копією державного акту на право власності на цю земельну ділянку від 21.10.2003 р. серії [NUMBER] (а.с. 33). Останній здав вищевказану ділянку в оренду ПСП «Степанич» на 15 років, про що 15.04.2015 р. ними укладено відповідний договір та акти встановлення меж землекористування у натурі і прийому-передачі ділянки (копії цих документів на а.с. 26-28, 29). Відомості про укладення [PERSON] та ПСП «Степанич» договору оренди земельної ділянки від 15.04.2015 р. державним реєстратором 29.04.2015 р. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджено копією витягу з даного реєстру № 36946483 від 29.04.2015 р. (а.с. 32). [PERSON] належить земельна ділянка площею 1,5474 га, розташована на території Архипівської сільської ради, кадастровий № якої [NUMBER], що підтверджено копією державного акту на право власності на цю земельну ділянку від 31.05.2010 р. серії [NUMBER] (а.с. 5). Жоден з учасників судового розгляду не заперечує, що до квітня 2015 р. на спірній частині належної позивачеві земельної ділянки він вирощував траву грястицю, що у квітні 2015 р. відповідач засадив її соняшником та що восени цього ж року останній зібрав вирощений на цій частині ділянки врожай соняшника, незважаючи на попередження позивачем директора ПСП «Степанич» про те, щоб підприємство не збирало цей врожай. Крім того, дані обставини підтверджено копіями листа Управління контролю за використанням і охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області від 28.08.2015 р. № 04/24 й акту комісії Архипівської сільської ради від 05.10.2015 р. (а.с. 34, 57). У акті Архипівської сільської ради від 05.10.2015 р. також зазначено, що на момент його складання соняшник обмолочено. Згаданим листом Управління контролю за використанням і охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області також підтверджено, що належні [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки мають спільну межу та що 0,1959 га належної позивачеві земельної ділянки самовільно зайнято і що ця її частина засіяна соняшником. Крім того, внаслідок накладення меж цих ділянок одна на одну вони мають площу перетину у розмірі 0,0792 га. Це проілюстровано на схемі, що складена сертифікованим інженером-землевпорядником фізичною особою-підприємцем [PERSON], який брав участь у перевірці Державною інспекцією сільського господарства в Чернігівській області дотримання вимог земельного законодавства, за наслідками якої [PERSON] було надано відповідь 28.08.2015 р. за вих. № 04/24 (копія вказаної схеми на а.с. 112). Згідно з актом засідання комісії Семенівської райдержадміністрації з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 30.03.2016 р., сума неодержаного доходу з посівів соняшника у Семенівському районі становить 124 грн. 30 коп. з 0,01 га; більш точний розмір завданих позивачеві збитків комісія встановити не в змозі внаслідок невизначеності площі спірної земельної ділянки (а.с. 144-146). З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки. Пленум Верховного Суду України у постанові від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» орієнтує суди нижчих ланок на те, що відповідно до ст.ст. 90 95, 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки повертаються їх власникам з передачею останнім незібраного врожаю без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними (п. 16). Отже вирощений відповідачем на належній позивачеві земельній ділянці врожай соняшника належить останньому, а не позивачеві. Площа перетину належних [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок у розмірі 0,0792 га засіяна ПСП «Степанич» соняшником на підставі укладеного цим підприємством з [PERSON] договору оренди земельної ділянки від 15.04.2015 р. І даний договір, і державний акт на право власності [PERSON] на належну йому земельну ділянку недійсними не визнано і вони є чинними. Отже в силу ст. 204 ЦК України є хибним твердження позовної сторони й висновок Управління контролю за використанням і охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області про те, що відповідачем самовільно засіяно соняшником частину спірної земельної ділянки у розмірі 0,0792 га. Саме по собі те, що згідно з правоустановчими документами вона одночасно належить і позивачеві, й відповідачеві, в силу названої статті впливає лише на правовідносини між [PERSON] та [PERSON], а на суть спору між сторонами дана обставина не впливає. Таким чином, ПСП «Степанич» самовільно зайняло частину належної [PERSON] земельної ділянки в такому розмірі: 0,1959 га (а.с. 34 - розмір всієї спірної земельної ділянки, що засіяна відповідачем соняшником) - 0,0792 га (а.с. 112 - площа перетину належних [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок) = 0,1167 га. В силу п. 2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, який затверджено постановою Кабміну України від 19.04.1993 р. № 284, названий вище акт засідання комісії Семенівської райдержадміністрації з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 30.03.2016 р. є допустимим доказом по справі. Він відповідає приписам вказаного Порядку, зокрема його пункту 4, і відомостям наданих суду позивачем повідомлень Відділу статистики у Семенівському районі від 09.10.2015 р. № 154 та від 21.10.2015 р. № 06-05/157 від 21.10.2015 р. (а.с. 6, 7). Крім того, цей акт стороною відповідача не спростовано. Отож розмір збитків, які позивач просить йому відшкодувати, становить: 124 грн. 30 коп. (сума неодержаного доходу з посівів соняшника з 0,01 га) х 100 = 12430 грн. 00 коп. - сума неодержаного доходу з посівів соняшника з 1 га х 0,1167 га (встановлений судом розмір самовільно засіяної ПСП «Степанич» соняшником частини земельної ділянки [PERSON]) = 1450 грн. 58 коп. Саме у цій сумі й належить відшкодувати позивачеві збитки, про які йдеться у позовній заяві. Оскільки до самовільного захоплення відповідачем належної позивачеві земельної ділянки площею 0,1167 га останній використовував її для вирощування грястиці, то відповідач має привести цю ділянку в придатний для подальшого використання стан та засіяти її грястицею. Апеляційний суд вважає, що саме по собі приведення 0,1167 га земельної ділянки [PERSON] у придатний для подальшого використання стан та засівання їх грястицею відновить межі цієї ділянки. Тож потреба у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання відповідача відновити її межі відсутня. Тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Шляхом самовільного захоплення частини належної позивачеві земельної ділянки відповідачем порушено право власності позивача на цю ділянку. Крім того, відповідачем не спростовано посилання позивача на те, що у зв'язку з порушенням його права власності у такий спосіб позивач мусив змінити звичний спосіб життя й докладати додаткових зусиль для його відновлення (для захисту своїх прав), що спричинило нервування позивача та псування його настрою. Розмір завданої [PERSON] у такий спосіб моральної шкоди останнім визначено без порушення принципів розумності, виваженості й справедливості, тобто з урахуванням встановлених по справі та описаних вище характеру й способу завдання цієї шкоди й тривалості її перетерплювання. Всі доводи відповідача, з яких він не визнає позов та апеляційну скаргу, апеляційним судом відкидаються як такі, що суперечать встановленим по справі обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам, які описано вище. З викладеного випливає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з постановленням рішення про стягнення з ПСП «Степанич» на користь [PERSON] 1450 грн. 58 коп. на відшкодування збитків і 1000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, про зобов'язання ПСП «Степанич» привести належні [PERSON] 0,1167 га спірної земельної ділянки, які було засаджено цим підприємством соняшником, у придатний для подальшого використання стан та засіяти їх грястицею, та про відмову в решті позову. Апеляційний суд вважає за необхідне вирішити справу як на підставі наданих суду І інстанції доказів, так і на підставі наданих апеляційному суду доказів, т.я. всі вони мають виключне значення для справи. У порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України: - з ПСП «Степанич» на користь [PERSON] підлягає стягненню 2097 грн. 46 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору, справленого з позовної заяви й апеляційної скарги - пропорційно до задоволеної частини майнових і немайнових вимог (квитанції на а.с. 1, 15, 92, 102), - до бюджету належить стягти: з [PERSON] - 243 грн. 60 коп., з ПСП «Степанич» - 47 грн. 22 коп. судового збору у зв'язку з недоплатою його [PERSON] за звернення до суду з позовом по вимогах немайнового характеру та частковим задоволенням цих вимог (пропорційно до задоволеної й відхиленої їх частини і виходячи з ставки судового збору, встановленої п/п 2 п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Враховуючи викладене,

Outcome: partial