Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» та [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», в якій просить: скасувати наказ про звільнення [PERSON] № 1176-к від 30.11.2017 року та поновити її на посаді юрисконсульта Дніпропетровського регіонального відділення [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк»; стягнути на її користь з відповідачів середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову вказує на те, що наказом від 18.11.2009 року № 191-к позивач [PERSON] була прийнята на роботу до Дніпропетровської філії Акціонерного банку «Експрес-Банк» на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу. 01.06.2010 року Акціонерний банк «Експрес-Банк» перейменований у [PERSON] акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк». 20.12.2013 року позивач була звільнена з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу Дніпропетровської філії Акціонерного банку «Експрес-Банк» у звязку з переведенням до Дніпропетровського регіонального відділення [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» та наказом № 854-к від 23.12.2013 року була прийнята на посаду юрисконсульта Дніпропетровського регіонального відділення [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк». 18.08.2017 року Національний банк України надав дозвіл на реорганізацію шляхом приєднання ПАТ «АБ «Експрес-Банк» до АКБ «Індустріалбанк» за спрощеною процедурою. В результаті реорганізації АКБ «Індустріалбанк» стає правонаступником усіх прав та обовязків АБ «Експрес-Банк». Запланована дата правонаступництва - 04.12.2017 року. 25.09.2017 року позивач, а також весь особовий склад Дніпропетровського регіонального відділення [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» отримали попередження про скорочення штату працівників від 14.09.2017 р. № 02-31/519 за підписом Голови комісії з реорганізації (комісії з припинення) «АБ» Експрес-Банк» [PERSON] на підставі рішення Спостережної ради банку (протокол від 29.08.2017 р. № 28), рішення Комісії з реорганізації (з припинення), протокол від 12.09.2017 р. № 2 та наказу про внесення змін та доповнень до штатного розпису від 14.09.2017 р. № 80, та вилучення зі штатного розпису банку займаної нею посади та про наступне звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 30.11.2017 року. Наказом від 30.11.2017 р. №1176-к за підписом Голови комісії з реорганізації (комісії з припинення) «АБ «Експрес-Банк» [PERSON] позивач була звільнена з посади юрисконсульта Дніпропетровського регіонального відділення [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» за скороченням штату працівників згідно з п.1 ст.40 КзпП України. Вважає її звільнення з роботи незаконним. На момент її звільнення (30 листопада 2017 р.) відповідачами позивачу не була запропонована жодна з посад нового штатного розпису, зокрема, касирів Дніпропетровського відділення, які були запропоновані іншим особам. Також у цей період Дніпропетровське відділення [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» проводило набір на роботу водіїв-інкасаторів згідно з оголошеннями у пресі, а також технічних працівників. Відповідно до положень ст. 42 КЗпП України, вважає, що вона має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, оскільки позивач має вищу освіту, працює за фахом з 1985 року, бездоганно працювала у відповідача-1 тривалий час (з листопада 2009 р.), тобто має тривалий безперервний стаж роботи у відповідача-1, також має на утриманні пенсіонерів - чоловіка та хвору матір, [INFO]. Відповідачами не дотримані норми трудового законодавства України, які регулюють припинення трудових відносин, зокрема, ст.40, ч.1 ст. ст. 42, 43, ст. 49-2 КЗпП України. На підставі вищевикладеного позивач звернулась до суду з даним позовом. 06 лютого 2018 року від представника відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» проти позову заперечує, у задоволенні позовної заяви [PERSON] просить відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що у звязку з реорганізацією [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» шляхом приєднання до [PERSON] акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», з 04.12.2017 року правонаступником всіх прав та обовязків, в тому числі процесуальних, [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» є [PERSON] акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк». У звязку з реорганізацією [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» виникла необхідність у змінах в організації виробництва і праці, яка в тому числі потребувала 100% скорочення чисельності та штату працівників [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк». 29.08.2017 Спостережною радою АБ «Експрес-банк» було прийняте рішення про скорочення з 30.11.2017 р. чисельності штату і працівників у повному обсязі. На виконання вказаного рішення Спостережної ради Комісія з реорганізації (комісія з припинення) АБ «Експрес-Банк» також прийняла рішення про скорочення з 30.11.2017 р. чисельності штату і працівників у повному обсязі. 14.09.2017 р., на виконання вказаних рішень, наказом № 80 Голови Комісії з реорганізації (припинення) АБ «Експрес-Банк» було прийнято рішення про закриття 30.11.2017 р. всіх структурних підрозділів АБ «Експрес-Банк», скорочення в них всіх посад та надано вказівку повідомити до 29.09.2017 р. працівників про наступне їх звільнення 30.11.2017 р. згідно п. 1 ст. 40 КЗпП. Вважає, що звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП відбулося правомірно, тому що мало місце 100% скорочення чисельності та штату працівників. Також, у звязку із 100% скороченням чисельності працівників та їх посад не було необхідності вивчати питання щодо наявності переваг на залишення на роботі. 16 лютого 2018 року позивач надала до суду відповідь на відзив ПАТ АБ «Індустріалбанк», в якому зазначено, що твердження відповідача про те, що звільнення позивача є правомірним, оскільки мало місце 100% скорочення чисельності штату працівників, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивач була звільнена не за скороченням чисельності, а саме за скороченням штату працівників (п.1 ст.40 КзпП України) згідно з Рішенням спостережної ради АБ «Експрес-Банк» № 28 від29.08.2017 року та записом у її трудовій книжці у відповідності до наказу № 1176-К від 30.11.2017 року про припинення трудового договору. Скорочення чисельності та скорочення штату є різними поняттями. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених в п.п. 1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Вважає своє звільнення неправомірним. У письмових додаткових поясненнях позивача щодо відзиву ПАТ АБ «Індустріалбанк», які вона надала до суду 15 березня 2018 року, зазначено, що звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України відбулося у результаті реорганізації АБ «Експрес-Банк» шляхом його приєднання до АКБ «Індустріалбанк». Було проведено скорочення штату працівників АБ «Експрес-Банк», тобто ліквідація певних посад працівників, а не 100% скорочення чисельності та штату працівників як стверджує відповідач. Так, з 56 працівників Дніпропетровських відділень АБ «Експрес-Банк» у серпні-листопаді 2017 р. звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України 15 працівників, 41 працівник переведений до АКБ «Індустріалбанк». У той же час, з 25.09.2017 року (моменту попередження) до моменту звільнення 30.11.2017 року згідно з наданим відповідачем штатним розписом були наявні вакансії, але жодна з зазначених вакансій та з наявних за цей період вакансій по інших відділеннях АБ «Експрес-Банк» з 25.09.2017 року до 30.11.2017 року не була запропонована ні позивачу, ні іншим вивільнюваним 30.11.2017 року працівникам. Зазначила, що при її звільненні 30.11.2017 року взагалі не проводився аналіз кваліфікації та продуктивності праці вивільнюваних за п. 1 ст. 40 КЗпП України працівників. Тому вважає своє звільнення незаконним. 15 березня 2018 року позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги та в уточненій позовній заяві просила: визнати незаконним та відмінити наказ АБ «Експрес-Банк» № 1176-к від 30.11.2017 року про звільнення [PERSON] з посади юрисконсульта Дніпропетровського регіонального відділення [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк»; поновити її на посаді юрисконсульта Дніпропетровського регіонального відділення [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк»; стягнути на її користь з відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» середній заробіток за час вимушеного прогулу, який станом на 15.03.2018 року складає 15 519,70 грн.; допустити негайне виконання рішення суду у частині поновлення її на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за один місяць у розмірі 4 893,21 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року [PERSON] акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-Банк» було виключено зі складу відповідачів у вказаній цивільній справі у звязку з його припиненням та ухвалено вважати єдиним відповідачем по справі [PERSON] акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», яке є правонаступником усіх прав та обовязків [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк». В судових засіданнях 18 квітня 2018 року та 15 травня 2018 року позивач [PERSON] також уточнювала свої позовні вимоги збільшуючи їх в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та остаточно просила: визнати незаконним та скасувати наказ [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» № 1176-к від 30.11.2017 року про звільнення [PERSON] з посади юрисконсульта Дніпропетровського регіонального відділення [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» за ч. 1 ст. 40 КЗпП; зобовязати [PERSON] акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» як правонаступника [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» поновити її на роботі на посаді юрисконсульта [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»; стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» як правонаступника [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» середній заробіток за час вимушеного прогулу, який станом на 15 травня 2018 року складає 24 388,10 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за один місяць у розмірі 4 655,85 грн. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивачем зазначено, що оскільки згідно з даними Державного реєстру юридичних осіб діяльність [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експерс-Банк» припинена 04.04.2018 року у результаті приєднання до [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», то саме останній є єдиним правонаступником прав та обовязків АБ «Акспрес-Банк». Просить суд взяти до уваги, що звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП відбулося в результаті не ліквідації, а реорганізації АБ «Експрес-Банк» шляхом його приєднання до АКБ «Індустріалбанк». Було проведено скорочення штату працівників АБ «Експрес-Банк», тобто ліквідація певних посад працівників, а не 100% скорочення чисельності та штату працівників як стверджує відповідач. Стаття 49-2 КЗпП зобовязує роботодавця при вивільненні працівників у разі змін в організації виробництва та праці врахувати переважне право на залишення на роботі згідно з законодавством (ст. 42 КЗпП). На момент її звільнення були наявні вакансії, які позивачу не запропоновані, хоча вона має переважне право на залишення на роботі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, відповіді на відзив відповідача на позовну заяву, додаткових поясненнях до відповіді на відзив відповідача, а також уточнених позовних заявах. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Допитана у судовому засіданні 15 березня 2018 року у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що раніше вона разом з позивачем працювала в Дніпропетровському регіональному відділенні [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк». Вона працювала у банку з 1999 року на посаді спеціаліста, останнім часом займалася питаннями оренди приміщень по усій області. Позивач по справі працювала разом з нею на посаді юрисконсульта. Зазначила, що скорочення у вказаному банку відбувались не раз. Влітку 2017 року була перша хвиля скорочення. Тоді скоротили близько трьох осіб, однак їм пропонували посади у відділеннях банку по Україні, на що вони відмовились та були звільнені. Вона була спокійна перед скороченням, оскільки їй було відомо, що посади наявні та їх пропонують працівникам яких скорочують, і мала надію на те, що їм також запропонують іншу роботу. За дорученням начальника вона у вересні 2017 року розміщувала оголошення в газети про вакансій у банку, а саме посад інкасаторів. Також вона розсилала обяви орендаторам про те, що буде новий банк, у звязку з чим зміниться назва. Частину працівників банку, де вона працювала, просто скоротили, а іншу частину перевели. Вона має економічну освіту, однак їй не запропонували нову посаду в ПАТ «АКБ «Індустріалбанк». У довідці їй написали, що вона мала стаж роботи у банку з 2013 року, хоча насправді у банку вона працювала з 1999 року. Вона також подала до суду позовну заяву до банку для захисту її прав та інтересів про поновлення на роботі. Також пояснила суду, що в останній день роботи людям пропонували вакансії у новому банку, однак не усім а вібирково. На момент скорочення у банку було три юрисконсульти і [PERSON] мала найбільший серед них стаж роботи, однак її, як і їх звільнили. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення. Судом встановлено та визнавалося сторонами, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з ПАТ «АБ «Експресбанк» (надалі Відповідач-1). З трудової книжки [PERSON] серії БТ-І №2648397 вбачається, що 18 листопада 2009 року вона була прийнята на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Дніпропетровської філії АБ «Експрес-Банк» (наказ № 191-к від 18.11.2009 року). 01 червня 2010 року відповідно до рішення загальних зборів акціонерів АБ «Експрес-банк» від 21.04.2010 року найменування Акціонерний банк «Експрес-банк» змінено на [PERSON] акціонерне товариство «Акціонерний банк «Експрес-банк» (наказ № 61 від 09.06.2010 року). 20 грудня 2013 року була звільнена у звязку з переведенням у Дніпропетровське регіональне відділення ПАТ Акціонерний банк «Експрес-Банк» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпПУ (наказ № 374-к від 20.12.2013 року). 23 грудня 2013 року була прийнята на посаду юрисконсульта Дніпропетровського регіонального відділення ПАТ Акціонерний банк «Експрес-Банк» (наказ № 854-к від 23.12.2013 року) (т. 1, а.с. 14-15). Згідно наказу № 1176-к від 30.11.2017 року [PERSON] була звільнена з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ у звязку зі скороченням штату працівників (т. 1, а.с. 4). Судом встановлено та сторонами визнавався той факт, що підставою для звільнення позивача стала реорганізація ПАТ АБ «Експрес-Банк» шляхом приєднання до ПАТ акціонерний комерційний банк «Індустриалбанк» (надалі Відповідач-2). Позивач в обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідачем було порушено порядок вивільнення працівників, порушена процедура звільнення позивача, оскільки їй не було запропоновано іншої посади або роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення; не враховане переважне право позивача на залишення на роботі; порушено вимоги ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпПУ. Вирішуючи заявлені позивачем позовні вимоги суд виходить з наступного. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. На підставі ч. 3 ст. 105 ЦК України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Відповідно до ч. 1 ст.106 ЦК України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Згідно витягу з протоколу № 28 засідання спостережної ради АБ «Експрес-Банк» від 29 серпня 2017 року Відповідачем-1 було прийнято рішення скоротити з 30 листопада 2017 року чисельність і штат працівників АБ «Експрес-Банк» у повному обсязі (т. 1, а.с. 85). Згідно витягу з протоколу № 2 засідання комісії з реорганізації (комісії з припинення) АБ «Експрес-Банк» від 12.09.2017 року на виконання рішення Спостережної ради АБ «Експрес-Банк» від 29.08.2017 року № 28 було прийнято рішення про скорочення з 30.11.2017 року чисельності і штату працівників АБ «Експрес-Банк» у повному обсязі (т. 1, а.с. 86). У відповідності до наказу ПАТ АБ «Експрес-Банк» № 80 від 14.09.2017 року були внесені зміни до штатного розпису АБ «Експрес-Банк», а саме: закрито з 30.11.2017 року структурні підрозділи АБ «Експрес-Банк», скорочено в них посади та вилучено їх зі штатного розпису, згідно з наведеним переліком (т. 1, а.с. 87-98). В обгрунтування своїх заперечень представник відповідача і у судовому засіданні і у відзиві на позов вказував на те, що у ПАТ АБ «Експрес-Банк» відбулося 100-відсоткове скорочення штату та чисельності працівників по всій країні, внаслідок того, що ПАТ АБ «Експрес-Банк» припинив свою діяльність шляхом реорганізації та приєднання до ПАТ АКБ «Індустріалбанк». З цього приводу суд вважає за потрібне зазначити наступне. 25.09.2017 року позивачу було вручено попередження про скорочення штату №02-31/519 від 14.09.2017 року, згідно якого встановлено, що у звязку зі скороченням штату працівників позивача попереджають про вилучення зі штатного розпису Банку займаною нею посади та про її наступне звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ, яке відбудеться 30 листопада 2017 року. Вказане попередження позивач отримала 25.09.2017 року, про що міститься її особистий підпис (т. 1, а.с. 5). З наведеного очевидним є те, що підставою для звільнення Позивача банк визначив скорочення займаною нею посади, тобто скорочення штату, про що зазначено і у її трудовій книжці. У день звільнення з позивачем було проведено повний розрахунок та виплачено заробітну плату і вихідну допомогу, що підтверджується листом ПАТ «Експрес-Банк» від 30.11.2017 року № 033-20/з/263 (т. 1, а.с. 63). Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 104, 105, 110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обовязків до інших осіб. У такому випадку Законом передбачено можливість 100-відсоткового скорочення і штату і чисельності працівників та їх звільнення у звязку з повною ліквідацією підприємства, оскільки збереження їх місця роботи стає неможливим. Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обовязків іншим юридичним особам-правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення, тобто реорганізації (ст. ст. 104-109 ЦК України). У такому випадку посади підприємства яке припиняється, зберігаються на підприємстві-правонаступнику. При цьому слід враховувати, що і у такому випадку можливе проведення скорочення штату працівників, однак не 100-відсоткове, оскільки на підприємстві-правонаступнику повинні існувати вакансії для продовження здійснення ним своєї діяльності. У розумінні зазначених норм закону приєднання це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру. Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обовязки припиненої юридичної, несе відповідальність за її зобовязаннями в повному обсязі (ст. 107 ЦК України). Відповідно до роз'яснення Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року «Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов'язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується. При реорганізації юридична особа також припиняється. Водночас, можливість для звільнення працівників у разі реорганізації підприємства, допускається тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу. Згідно положень ч. 3 ст. 36 КЗпП України в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Отже, при зміні власника підприємства, а також його реорганізації (злиття, приєднання, поділ, перетворення) трудові відносини, за згодою працівника, продовжуються, припинення в цих випадках трудового договору (контракту) з ініціативи адміністрації можливо тільки при скороченні чисельності або штату працівників. Встановлена законодавством можливість припинення юридичної особи шляхом її приєднання до іншої юридичної особи, тобто по суті одночасне створення іншої більш великої установи, яка буде виконувати повноваження особи, що припиняється, не виключає, а навпаки покладає на роботодавця зобовязання по працевлаштуванню працівників юридичної особи, яка припиняє свою діяльність. Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов'язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов'язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов'язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу). Згідно із передавальним актом станом на 01 грудня 2017 року, затвердженим рішенням загальних зборів учасників ПАТ АБ «Експрес-Банк» (протокол № 3 від 04.12.2017 року) та рішенням загальних зборів ПАТ АКБ «Індустріалбанк» (протокол № 03 від 04.12.2017 року) внаслідок реорганізації шляхом приєднання ПАТ АБ «Експрес-Банк» правонаступником його майна, майнових прав та обовязків за цим актом є ПАТ АКБ «Індустріалбанк» (т. 1, а.с. 77-80). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04 квітня 2018 року до реєстру було внесено запис про припинення [PERSON] акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес-Банк» (т. 1, а.с. 237). Вказані обставини визнавалися обома сторонами. При вирішенні питання щодо додержання Відповідачем-1 встановленого законом порядку звільнення позивача суд враховує наступне. Важливою умовою при звільнені працівника на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ є неможливість перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, що передбачене частиною 2-ю вказаної статті. Тобто, звільнити працівника у звязку зі скороченням штату та/або чисельності працівників, можна тільки у випадку, якщо його не можливо за наявності його згоди перевести на іншу роботу. Судом встановлено та визнавалося сторонами, що внаслідок реорганізації ПАТ АБ «Експрес-Банк» більшість працівників відділення у якому працювала позивач залишилися на своєму робочому місці, відділення банку на теперішній час знаходиться за тією ж адресою, і змінилася лише назва банку, з «Експрес-Банк» на «Індустріалбанк». Вказані працівники були переведені до ПАТ АКБ «Індустріалбанк» на підставі ч. 5 ст. 36 КЗпПУ. Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: інформацією про рух кадрів з 01.09.2017 року по 30.11.2017 року у ПАТ АБ «Експрес-Банк» (т. 1, а.с. 168-172), інформацією про рух кадрів в ПАТ АКБ «Індустріалбанк» за період з 01.09.2017 року по 30.11.2017 року (т. 1, а.с. 173, а.с. 218-224), та інформацією про рух кадрів в ПАТ АКБ «Індустріалбанк» за період з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року (т. 1, а.с. 228-231). З порівняльного аналізу вказаних документів вбачається, що значна частина колишніх працівників ПАТ АБ «Експрес-Банк» була переведена на підставі п. 6 ст. 36 КЗпПУ у новостворене внаслідок реорганізації шляхом приєднання відділення ПАТ АКБ «Індустріалбанк». Наприклад такі працівники як: [PERSON] заступник начальника відділення, [PERSON] провідний економіст, [PERSON] провідний економіст, [PERSON] старший інкасатор, [PERSON] начальник дільниці, [PERSON] касир, і багато інших. 30.11.2017 року відбувалося звільнення з ПАТ АБ «Експрес-Банк» зазначених працівників і 01.12.2018 року їх було прийнято на роботу у ПАТ АКБ «Індустріалбанк». За таких обставин слід дійти висновку, що на момент скорочення посади позивача у ПАТ АБ «Експрес-Банк» обєктивно існувала можливість перевести її за її згодою на іншу роботу у новоствореному відділенні ПАТ АКБ «Індустріалбанк», оскільки іншим працівникам пропонувалася робота і їх було переведено. Позивач у судовому засіданні зазначала, що після отримання 25.09.2017 року попередження про наступне скорочення та звільнення, вона очікувала від роботодавця пропозиції іншої роботи у новоствореному реорганізованому банку і якщо їй би запропонували роботу, вона погодилася на неї навіть якщо ця робота була б не за її спеціальністю, оскільки їй необхідно працювати аби утримувати свою родину. В свою чергу відповідач не надав суду будь-яких переконливих доказів в обґрунтування того, що у звязку зі скороченням посади позивача її неможливо було перевести за її згодою на іншу роботу, що є порушенням передбаченого ч. 2 ст. 40 КЗпПУ порядку звільнення працівника. Іншою важливою умовою при проведенні скорочення штату працівників є обовязок роботодавця запропонувати працівнику іншу роботу. За змістом ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Однак, як встановлено в судовому засіданні та визнавалося представником відповідача, з моменту вручення 25.09.2017 року позивачу попередження про скорочення штату та до моменту її звільнення, позивачу не було запропоновано жодної наявної вакансії. В той же час, наявність вакансій, які могли та повинні були бути запропоновані позивачу, в межах відділення Банку в якому вона працювала (не враховуючи вакансій по всій Україні), підтверджується штатними розкладами Відповідача-1 станом на 25.09.2017 року (т. 1, зворот.бік а.с. 112-а.с. 113), та станом на 30.11.2017 року (т. 1, зворот.бік а.с. 134-а.с. 135). Однак, ПАТ АБ «Експрес-Банк» належним чином не виконало свого обов'язку щодо працевлаштування позивача, не запропонувало йому іншого місця роботи, тим самим порушило гарантоване Конституцією України право на збереження місця роботи та захист від незаконного звільнення. Посилання представника відповідача на те, що вакансій запропоновано не було у звязку з 100-вісотковим скороченням суд до уваги не бере як безпідставні та необґрунтовані, з наступних підстав. Скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитись інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватись, а в окремих випадках навіть збільшуватись. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, прийняття власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв'язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. Відповідно до ст. 36 КЗпП України можливість продовження трудових відносин з працівниками не виключає права власника або уповноваженого ним органу проводити на підприємстві структурні чи організаційні зміни, у тому числі і скорочення штату працівників. Штат працівників це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Процедура скорочення штату працівників починається з видання наказу про зміни (скорочення) штату або чисельності працівників підприємства у звязку з реорганізацією. Цим наказом повинен затверджуватися новий штатний розклад підприємства. З встановлених судом обставин вбачається, що 100-% скорочення і штату і чисельності працівників можливо виключно у випадку ліквідації підприємства, у випадку ж реорганізації підприємства, працівникам повинно бути запропоновано вакансії на підприємстві-правонаступнику, чого Відповідачем зроблено не було. Крім того суд вважає, що 100-% скорочення і штату і чисельності працівників у Відповідача-1 не відбувалося, оскільки ПАТ «АБ «Експерес-Банк» не ліквідувався а реорганізувався шляхом приєднання до ПАТ «АКБ «Індустріалбанк», тобто мали місце структурні та організаційні зміни (зміни в організації праці) у штаті обох банків, внаслідок чого переважна штатна чисельність працівників Відповідача-1 була переведена до штату Відповідача-2, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не заперечувалася обома сторонами. Про збільшення кількості та штатної чисельності працівників ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» свідчать також наявні в матеріалах справи докази, а саме штатні розписи ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» (т. 2, а.с. 2-69). Так, з порівняльного аналізу штатних розписі вбачається, що: станом на 25.09.2017 року (т. 2, а.с. 2-12) штатна чисельність працівників ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» становила 258, з них вакантних посад 15; станом на 30.11.2017 року (т. 2, а.с. 13-24) штатна чисельність працівників ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» становила 254, з них вакантних посад 15; станом на 18-00 годин 30.11.2017 року (т. 2, а.с. 24-33) штатна чисельність працівників ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» становила 255, з них вакантних посад 15. Після реорганізації ПАТ «АБ «Експерес-Банк» та його приєднання до ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» штатна чисельність працівників станом на 01.12.2017 року (т. 2, а.с. 34-52) становила: по відділеннях - 592, всього по банку - 1 374, і у подальшому продовжувала збільшуватися та станом на 16.04.2018 року (т. 2, а.с. 53-69) становила: по відділеннях - 593, всього по банку - 1 405. За таких обставин очевидним є висновок про те, що під час звільнення позивача Відповідачем не було дотримано вимог ст. 39-2 КЗпПУ та не виконано належним чином його обовязок щодо працевлаштування працівника, оскільки не було запропоновано наявну на підприємстві роботу (вакантну посаду), або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, або іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач також посилалася на те, що при її звільненні відповідачем було порушено вимоги ст. 43 КЗпПУ. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпПУ розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Частиною 4 ст. 43 КЗпПУ визначено, що у разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Однак, на підтвердження того, що на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ (у звязку зі скороченням штату) було отримано попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації, або у випадку її відсутності згоду профспілкового представника, відповідачем суду доказів не надано, що також свідчить про порушення відповідачем встановленого законом порядку звільнення позивача. Підсумовуючи наведене слід дійти висновку, що відповідачем-1 було порушено встановлений законом порядок звільнення позивача, а саме не виконано належним чино обовязок щодо подальшого працевлаштування позивача та не запропоновано іншої наявної на підприємстві вакантної посади, не встановлено факту неможливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, та не отримано попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації, або у випадку її відсутності згоду профспілкового представника, у звязку з чим наказ про звільнення [PERSON]М на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпПУ № 1176-к від 30.11.2017 року підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася також на те, що під час її звільнення відповідачем були порушені вимоги щодо переважного права на залишення на роботі. Однак, вказані твердження позивача, суд до уваги не бере з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпПУ при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Пунктом 1 частини 2 вказаної статті передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається сімейним - при наявності двох і більше утриманців. Позивач зазначила, що на її утриманні перебувають непрацездатна матір та непрацездатний чоловік, на підтвердження чого надала відповідні докази, а саме: особову картку працівника (а.с. 165-166), з якої вбачається, що членами її родини є чоловік [PERSON] - [INFO], син [PERSON] [INFO], та матір - [PERSON] [INFO], копію паспорта на імя [PERSON] [INFO] (а.с. 183-184), копія свідоцтва про одруження позивача з [PERSON] (а.с. 185), та копію пенсійного посвідчення № [NUMBER] на імя [PERSON], з якого вбачається що він є пенсіонером за віком (а.с. 186). Однак, в обґрунтування переважного права залишення на роботі, позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що вона на час звільнення дійсно мала більш високу кваліфікацію і продуктивність праці порівняно з іншими працівниками, у зв'язку з чим вказані твердження судом до уваги не беруться. Щодо позовних вимог в частині поновлення на роботі суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до роз'яснень, які містяться в абз. 1 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року (надалі Постанова Пленуму ВСУ № 9), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як вже було встановлено судом при звільненні позивача відповідачем було порушено встановлений законом порядок звільнення, оскільки звільнення відбулося без згоди первинної профспілкової організації, позивачу не було запропоновано жодної вакансії як на підприємстві що припиняє свою діяльність так і на підприємстві-правонаступнику, та відповідачем не надано доказів того, що він або уповноважений ним орган не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Слід звернути уваги на те, що Законом чітко визначено два шляхи припинення юридичної особи. Так, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників. Наслідки ліквідації і реорганізації підприємства є різними, а тому посилання відповідача на неможливість працевлаштувати позивача у реорганізованому відділенні банку суперечить частині 3 статті 36 КЗпПУ, у відповідності до приписів якої, зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Аналізуючи наведенні розяснення і положення ЦК України, суд виходить з того, що реорганізація шляхом приєднання і ліквідація установи є різними видами припинення юридичної особи, наслідком якого (тобто припинення) в обох випадках є припинення цивільної правоздатності такої особи згідно ч.4 ст.91 ЦПК України з моменту внесення відповідного запису в єдиний державний реєстр підприємств, організацій і установ (ЄДРПОУ). При цьому, реорганізація не є підставою для припинення дії трудового договору, якщо вона повязана зі зміною підпорядкування організації або під час неї не відбувається скорочення штату працівників (ч.3 і ч.4 ст.36 КЗпП України). У відповідності до абз. 2 п. 19 Постанова Пленуму ВСУ № 9 у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП). Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Слід також зазначити, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду. З наведеного очевидним є висновок про те, що можливість поновлення незаконно звільненого працівника до проведення реорганізації, напряму повязана з збереженням його посади у новоутвореному внаслідок реорганізації підприємстві. Згідно з розясненнями, викладеними в абз. 3 п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 9 у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст. 235 КЗпП). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Аналогічна норма міститься у ст. 240-1 КЗпПУ у якій зазначено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення». З аналізу наведених норм та правил очевидним є висновок про те, що неможливість поновлення працівника на попередній посаді може бути повязано виключно з однією обставиною ліквідацією підприємства. У випадку ж реорганізації підприємства можливість поновлення працівника на посаді продовжує існувати, і у такому випадку працівник має бути поновлений у підприємстві-правонаступнику, яке крім отримання в порядку правонаступництва майнових прав реорганізованого підприємства отримало його обовязки щодо працевлаштування його працівників (ч. 1 ст. 104 ЦК України), та рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником. Сторонами визнавався той факт, що позивача було звільнено з займаної ним посади юрисконсульта. Судом встановлено, що згідно штатного розпису Відповідача-2 станом на 01.12.2017 року у ПАТ АКБ «Індустріалбанк» були наявні три посади юрисконсульта (т.2, а.с. 35). Згідно штатного розпису Відповідача-2 станом на 16.04.2018 року у ПАТ АКБ «Індустріалбанк» так само наявні три посади юрисконсульта (т.2, а.с. 54). За таких обставин суд вважає встановленим той факт, що на час розгляду справи у Відповідача-2 у штатному розкладі є в наявності посада юрисконсульта, з якої незаконно було звільнено позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оскільки судом встановлено, що звільнення [PERSON] було здійснено з порушенням порядку установленого законом, вона має бути поновлена на попередній роботі, а саме на посаді юрисконсульта, яка згідно штатного розкладу наявна у ПАТ АКБ «Індустріалбанк», у звязку з чим суд доходить переконливого висновку, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. При цьому, згідно ч. 7 ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Аналогічне положення міститься й у п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. Отже, з урахуванням положень ч. 7 ст. 235 КЗпП та п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді юрисконсульта у ПАТ АКБ «Індустріалбанк» як правонаступника усіх прав та обовязків ПАТ АБ «Експрес-Банк». Також суд вважає за потрібне звернути увагу, що якщо під час виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі на його посаді вже працює інший працівник, то цей інший працівник підлягає звільненню на підставі пункту 6 статті 40 КЗпП України (у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу). При цьому необхідно зауважити, що звільнення на цій підставі допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (частина друга ст. 40 КЗпП). Таким чином, роботодавець зобов'язаний запропонувати працівникові, який підлягає звільненню за пунктом 6 статті 40 КЗпП України, іншу роботу на тому ж підприємстві, інакше права такого працівника будуть порушені. Крім того, якщо на посаді поновлюваного працівника працює особа, яка не може бути звільнена з ініціативи роботодавця, вона підлягає обов'язковому працевлаштуванню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з ПАТ «АКБ «Індустріалбанк» як правонаступника усіх прав та обовязків ПАТ АБ «Експрес-Банк» заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року по справі № 6-2261цс16 визначено, що статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта). Оскільки під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що [PERSON] була звільнена з посади юрисконсульта Дніпропетровського регіонального відділення ПАТ «АБ «Експрес-Банк» з порушенням встановленого законом порядку, суд вважає, що позивачу має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. У п. 21 Постанова Пленуму ВСУ № 9 розяснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок). Відповідно до п. 5 розд. ІV «Порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати» Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці згідно наданої довідки (т. 1, а.с. 152), становить: вересень 2017 року 4 418,46 грн., жовтень 2017 року 4 893,24 грн., що разом складає (4 418,46 грн. + 4 893,24 грн. = 9 311,70 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (21 + 21 = 42 дні) = 221,70 грн. Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 01.12.2017 року і по день ухвалення судом рішення (в даному випадку в межах заявлених позовних вимог по 15.05.2018 року), оскільки саме цей період у звязку з вимушеним прогулом позивач не отримувала заробітку плату. Кількість робочих днів за період з 01.12.2017 року по 15.05.2018 року (день ухвалення судом рішення) складає 110 днів (з урахуванням усіх святкових та неробочих днів за цей період). Таким чином, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу, а саме за період з 01.12.2017 року по 15.05.2018 року складає: 110 днів х 221,70 грн. = 24 387,00 грн. Оскільки позивач просила стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 24 388,10 грн. суд зазначає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Крім того слід враховувати розяснення наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.199 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, з відповідача на користь позивача має бути стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2017 року по 15.05.2018 року у розмірі 24 387,00 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу який стягнуто судом 24 387,00 грн.; період стягнення дорівнює 5,5 місяців (з 01.12.2017 року по 15.05.2018 року). Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 24 387,00 / 5,5 (пять повних місяців та 15 днів травня, тобто половина місяця) = 4 434,00 грн. Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Крім того, в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду у грудні 2017 року був звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, то з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 640,00 грн. На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 38, 40, 42, 43, 49-2, 233, 235, 240-1 КЗпП, ст.ст. 104, 105, 106 ЦК України,

Outcome: partial