Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

У жовтні 2011 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 26 грудня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Акціонерний банк «Престиж», правонаступником якого після акціонерного товариства «Ерсте Банк» є публічне акціонерне товариством «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»; банк) та [PERSON] укладено кредитний договір № 014-0801/41, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 115 000 доларів США зі сплатою 12 % річних терміном до 25 грудня 2016 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27 грудня 2006 року між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір № 014-0801/41, предметом якого є - квартира [ADDRESS] , загальною площею 141,2 кв.м. , житловою площею 80,5 кв.м . та гараж [ADDRESS] , загальною площею 18,5 кв.м., які розташовані на [ADDRESS] . Вказана квартира належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. за № 2588, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за № 7995/217, реєстраційний № 4927047. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 вересня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 144 840,81 доларів США, в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів із займаного житла. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення за договором іпотеки № 014-0801/41 від 27/12/2006 р. на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 141,2 кв.м ., належну на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 26/12/2006 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. за реєстровим № 2588, зареєстрованим Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації 27/12/2006 р. за № 7995/217, реєстраційний № [NUMBER] , гараж [ADDRESS] , загальною площею 18,5 кв.м., зазначений в плані літерою «А», належний на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26/12/2006 р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І.П. за реєстровим № 2591, зареєстрований Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації 27/12/2006 р. № 928/7, реєстраційний № [NUMBER] в рахунок основної заборгованості за кредитним договором № 014-0801/41 від 26/12/2006 р., укладеним з АТ «Ерсте Банк» на 30/09/2011 р. в сумі 144 840 доларів США 81 цент, що по курсу НБУ на 30/09/2011 р. становить 1 154 722 гривень 83 копійки, на користь ПАТ «Фідобанк», способом реалізації майна визначено прилюдні торги за ціною продажу, встановленою суб`єктом оціночної діяльності, визначеним положеннями Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та в порядку, встановленому вказаним законом. Стягнуто пропорційно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача 1 700 гривень судового збору, 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду. В іншій частині позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» про виселення скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «Фідобанк» задоволено. Виселено [PERSON] , [PERSON] та їх малолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Фідобанк» по 121,80 грн. судового збору з кожного. В решті рішення суду залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційної суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Фідобанк» про виселення залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2016 року в частині вимог про виселення скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 06 грудня 2018 року суддею Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Бабій О.М дану справу прийнято до провадження. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Облещук О.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, подала відзив на позовну заяву із якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки кредитні кошти були призначені не для купівлі вже існуючого житла, а для будівництва нового житла. Позивачем до позову не додано доказів наявності заборгованості по кредиту та відсутній розрахунок заборгованості. В квартирі, яка є предметом іпотеки проживають неповнолітні діти. Іпотечний договір № 014-0801/41 мав бути укладений за обов`язкової згоди органу опіки та піклування. У випадку задоволення позову про виселення будуть порушені права та законні інтереси відповідачів та їх дітей. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з`являлась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, але конверти із повістками, ухвалами суду повертались із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 2 а.с.145, 175, т.3 а.с.63, 98, 126,129, 144,146). Повістки про виклик в підготовче засідання 14.03.2019 року, 18.04.2019 року відповідачка отримала, що підтверджується повідомленнями про вручення (т.3 а.с. 37, 77), про причини неявки суд не повідомила. Повістки про виклик в судове засідання 30.05.2019 року відповідачка [PERSON] отримала, що підтверджується повідомленнями про вручення (т.3 а.с.87), але про причини неявки суд не повідомила. Представник Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні пояснила, що задоволення позову про виселення відповідачів призведе до порушення прав дітей, тому в задоволенні позову слід відмовити, надала з даного приводу письмові пояснення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого іпотекою, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом виселення. Встановлено, що 26 грудня 2006 року між ВАТ «Акціонерний банк «Престиж», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №014-0801/41, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 115 000,00 доларів США зі сплатою 12% річних терміном до 25 грудня 2016 року (а.7-9). Відповідно до п.2.1 даного договору кредитні кошти призначені на/для будівництва житла. З матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2006 року для забезпечення кредитних зобов`язань [PERSON] між Банком та [PERSON] укладено іпотечний договір №014-0801/41 (а.с.10-11). Згідно умов договору предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , загальною площею 141,2 кв.м. , житловою площею 80,5 кв.м . та гараж під [ADDRESS] , загальною площею 18,5 кв . , що знаходяться по [ADDRESS] . Вказана квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26 грудня 2006 року приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Фріс І.П. за №2588, зареєстрованого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 27 грудня 2006 року за №7995/217, реєстраційний №4927047. Витяг про реєстрацію видано 27 грудня 2006 року. Отже, договір купівлі-продажу укладений того ж дня що й кредитний договір. [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого у нього станом на 30 вересня 2011 року утворилась заборгованість в розмірі 144 840,81 доларів США, в рахунок погашення якої рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. За змістом ч. 1ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. За змістом ч. 3 цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 30 серпня 2011 року банком надіслано відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і положення ст. 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст.109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечують, що квартира [ADDRESS], загальною площею 141,2 кв.м., житловою площею 80,5 кв.м. та гараж під [ADDRESS] , загальною площею 18,5 кв., що знаходяться по [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, придбана за рахунок кредиту отриманого позичальником 26 грудня 2006 року. Не випливає із змісту кредитного договору та договору іпотеки, що зазначена квартира придбана за кредитні кошти, а навпаки, кредит надавався для будівництва житла, а передана у іпотеку квартира належала тільки [PERSON] Але, 26 грудня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до п. 2.1 якого кредитні кошти призначені на/для будівництва житла та того ж дня укладено договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки, у зв`язку з чим висновок про відсутність у позивача права вимоги до відповідачів про виселення, є необґрунтованим. Крім того, позивачем надано докази, що предмет іпотеки придбано за кредитні кошти до додаткових письмових пояснень. Відповідно до заяви поданої [PERSON] , остання надає згоду на отримання чоловіком [PERSON] кредиту для купівлі житла в м. Івано-Франківську в банку «Престиж» (т. 3 а.с.15). Згідно заяви [PERSON] , останнім надано згоду на іпотеку [PERSON] нерухомого майна квартири [ADDRESS] за яку із [PERSON] не було проведено розрахунку згідно договору купівлі-продажу посвідченого 26.12.2006 року Фріс І.П. приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу (т.3 а.с.14). 07 червня 2014 року набрав чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно. Загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м метрів для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Однак, площа заставної квартири перевищує встановлений розмір обмеження і становить 141,2 кв. м.. Крім того, як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за [PERSON] зареєстроване на право власності інше нерухоме майно в смт. Богородчани (т.3 а.с.134). [PERSON] теж на праві власності належать декілька об`єктів нерухомості в Богородчанському районі (т.3 а.с.136). А тому немає підстав для застосування норм ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Щодо твердження представника відповідача про те, що в квартирі проживають неповнолітні діти відповідачів та договір іпотеки є недійсним, оскільки згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не було, то судом встановлено наступне. На момент укладення договору іпотеки відповідачі не повідомляли банк та орган опіки, що в квартирі, яка передається в іпотеку проживають чи будуть проживати їх малолітні (на той час) діти. Відповідачі, як батьки, повинні були подумати про майнові права своїх дітей та звернутись до органу опіки та піклування за отриманням відповідного дозволу та повідомити про вказаний факт представників банку, але цього не зробили. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування. Згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. У зв`язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом виселення відповідачів із квартири, яка є предметом іпотеки та придбана за рахунок кредитних коштів.. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини. На які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Підстав для забезпечення відповідачів іншим постійним житлом немає в силу ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, але є підстави для застосування ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР за наявності для цього сукупності умов та звернення відповідачів із заявами про надання тимчасового житла з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 Житлового кодексу УРСР. Відповідно до статті 132-2 Житлового кодексу УРСР жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім`ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку. Формування фондів житла для тимчасового проживання здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни, яким надане жиле приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ цього жилого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти в нього інших мешканців. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання. Підставами для дострокового припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого жилого приміщення; підвищення доходів громадянина до рівня, який дозволяє йому укласти договір найму іншого жилого приміщення; порушення громадянином правил користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання; приведення мешканцем жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у непридатність для його використання; інші підстави, встановлені законом. Порядок надання та користування жилою площею в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За наведених обставин з відповідачів слід стягнути по 121 грн. 89 коп. судового збору з кожного в користь позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 16, 20, 32, 203, 215, 575, 589 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 1, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 109, 132-2 ЖК УРСР,

Outcome: approved