Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до умов кредитного договору №MR14GK04000106 від 17.08.2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 9100,00 доларів США на термін до 16.08.2017 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку, передбаченому договором. В порушення умов кредитного договору відповідач грошові кошти не повернув, внаслідок чого утворилася заборгованість станом на 09.12.2015 року в розмірі 2887,36 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом 2334,68 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 244,79 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 160 доларів США, штрафу (фіксована частина) в розмірі 10,91 доларів США, штрафу (процента складова) 136,97 доларів США. На підставі цього просить стягнути вказану суму заборгованості та судові витрати. В листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, в обґрунтування якого зазначив, що між сторонами був укладений кредитний договір MR14GK04000106, за яким [PERSON] був наданий кредит у сумі 8000,00 доларів США для придбання житла та 1100,00 доларів США на сплату страхових платежів на термін до 16.08.2017 року, а також для забезпечення зобовязань за кредитом договір іпотеки квартири. Вважає, що умови кредитного договору про розрахунки між банком - резидентом України та позивальником громадянином України в іноземній валюті є суттєвим порушенням норм діючого законодавства та прав позичальника у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки грошовою одиницею України є гривня. Фізична особа не має права отримувати кредити в іноземній валюті та повертати банку кредит і відсотки за користування кредитом в іноземній валюті. Спірний кредитний договір містить норми, які порушують цивільне законодавство України, що є підставою для визнання його недійсним. ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав для ознайомлення відповідної ліцензії та не долучив до кредитного договору, а відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин, вчинений юридичною особою без відповідної ліцензії, може бути визнаний судом недійсним. Також вказує, що відповідачем були порушені положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки всупереч положенням пукну 2 статті 11 Закону перед укладенням договору не повідомлено споживача у письмовій формі про сукупну вартість кредиту та про переваги чи недоліки пропонованої схеми кредитування, не попередив про валютні ризики. Позичальнику не був наданий графік платежів, тим самим банк в односторонньому порядку, без згоди позичальника, вирішив вказане питання та за відсутності графіку договір не може існувати. Також кредитний договір містить інші несправедливі умови, зокрема, щодо обовязку сплати відсотків після смерті позичальника та сплати подвійного розміру відсотків у разі порушення зобовязань за кредитним договором. У договорі встановлені одночасно три вида санкцій: подвійний відсоток, штраф, пеня, що є порушенням ст.61 Конституції України. Крім того, вважає, що відсутність інформації про сукупну вартість кредиту та інформації про валютні ризики, яка повинна надаватися перед укладенням кредитного договору є обманом клієнтів, внаслідок чого на підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України кредитний договір може бути визнаний недійсним. Крім того, кредитний договір містить несправедливі умови для позичальника. На підставі зазначеного, посилаючись на положення статей ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215, 229, 230 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просив кредитний договір № MR14GK04000106 укладений 17.08.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та [PERSON] про надання кредиту у сумі 91000,00 доларів США визнати таким, що має істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника (споживача), та визнати несправедливим в цілому; Визнати недійсним кредитний договір №MR14GK04000106 від 17.08.2007 року та договір іпотеки № MR14GK04000106 від 17.08.2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та [PERSON] про передачу в іпотеку однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача за основним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, у зустрічному позові відмовити у повному обсязі, Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні просили суд у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, зустрічний позов підтримали, наполягали на його задоволенні, також у своїх письмових запереченнях наголошували на відсутності належних бухгалтерських документів, які б підтверджували видачу кредитних коштів та наявність заборгованості перед банком. Посилались на порушення ведення бухгалтерського обліку та відсутності відкритого особистого поточного рахунку у [PERSON], відсутності оригіналів бухгалтерських документів у банка. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом установлено, що 17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № MR14GK04000106, відповідно до умов якого (пункту 7.1) банк зобовязався надати [PERSON] кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 17 серпня 2007 року по 16 серпня 2017 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 8000,00 доларів США на придбання жилої нерухомості, а також у розмірі 1 100,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту. Цим же пунктом кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості за договором здійснюється у такому порядку: щомісяця у період сплати, за який приймається період з 24 по 28 число кожного місяця, позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 122,70 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди. Згідно пункту 7.2 кредитного договору для виконання договору банк відкриває позичальнику рахунок 29092054031367 для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та іншим платежам. Таким чином, для складання графіку погашення заборгованості за кредитом окремим документом, як про це зазначалося відповідачем, підстав не вбачається, оскільки у кредитному договорі чітко визначено дати і щомісячні суми до сплати, що є достатнім для визначення обсягу фінансових зобовязань [PERSON] та належного виконання ним умов кредитного договору. Крім того, положення параграфу 2 глави 71 ЦК України, які регулюють правовідносини при укладанні кредитного договору, не передбачають обовязкового складання окремого документу - графіку платежів, а тому з огляду на відсутність імперативних положень розмір та періодичність платежів можуть бути викладені безпосередньо в тексті договору, що власне і було зроблено сторонами. Тому в цій частині доводи [PERSON] є неспроможні. Згідно пункту 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. З оглянутих у судовому засіданні матеріалів кредитної справи та з наданих суду меморіальних ордерів вбачається, що [PERSON] отримав в касі банку суму, яка визначена кредитним договором, в розмірі 8000,00 доларів США на придбання житлової нерухомості, що підтверджується ордером розпорядження від 17 серпня 2007 року та заявою про видачу готівки від 20 серпня 2017 року. Крім того, відповідно до пункту 7.1. кредитного договору відповідачу було відкрито кредитну непоновлювальну лінію на погашення страхових платежів на загальну суму 1100,00 доларів США, які банк перераховує за позичальника в разі відсутності відомостей про добровільну сплату страхових платежів. Згідно представлених договорів страхування між ТДВ «Страхова компанія «Кредо» та [PERSON] одночасно із укладенням кредитного договору було укладено два договори страхування: договір особистого страхування № MR14LK00043148 від 17.08.2007 року із щомісячним страховим платежем 202 грн. та договір страхування майна №MR14GK00043147 від 17.08.2007 року із щомісячним страховим платежем 353,50 грн. Відповідно до умов обох договорів страхування страховим агентом [PERSON]В є ПАТ КБ «Приватбанк», який здійснює списання грошових коштів та сплату страхових платежів від імені та в інтересах [PERSON], що також передбачено пунктом 2.2.5 та 2.3.5 кредитного договору, в тому числі передбачено право банку списувати з усіх видів поточних рахунків позичальника грошові кошти в іноземній валюті для подальшого конвертування у національну валюту за існуючим на дату списання курсом валют на Міжбанківському валютному ринку. Строк дії вказаних договорів страхування щорічно лонгується до повного погашення кредитної заборгованості (пункт 10, 11). Згідно листа із ТДВ СК «Кредо» та представлених платіжних доручень за період з 17.08.2007 року по 16.08.2015 року на користь страхової компанії щорічно було здійснено оплату страхових платежів за двома договорами і лише один з них 17.08.2007 року був проведений особисто [PERSON] Всі інші платежі проводилися ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом автоматичних утримань з особистої невідновлювальної лінії, відкритої відповідно до умов кредитного договору. Доводи відповідача щодо незаконності вимог банку про стягнення страхових платежів в сумі 1100,00 доларів США є безпідставними, оскільки вказана сума не була заявлена банком до стягнення. Так із представленого розрахунку заборгованості за кредитним договором, долученого до позову, слідує, що сума позову була нарахована із тіла виданого кредиту в розмірі 8000,00 доларів США, та в подальшому лише додавалися суми фактично виплачених щорічних страхових платежів за офіційним курсом на день списання з кредитної лінії [PERSON]В в доларах США (т.1 а.с.4-8). Отже ПАТ КБ «Приватбанк» не було заявлено в позові зайвих сум страхових платежів, які б фактично не були сплачені на користь страхової компанії, та всі вимоги банку в цій частині є обґрунтованими. Відповідачем [PERSON] не представлено доказів неврахування банком будь-яких платежів, які б в дійсності були проведені позичальником та не враховані банком. Так всі надані відповідачем копії платіжних квитанцій були перевірені судом та знайшли своє відображення в розрахунку заборгованості за договором кредиту та враховані банком при розрахунку існуючої заборгованості (т.2 а.с.145-162). З метою забезпечення виконання договору кредиту 17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладений договір іпотеки № MR14GK04000106, відповідно до умов [PERSON] передав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк», однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. За змістом ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому виконання зобов'язань вимагається від обох сторін за договором. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Проте відповідач взяті на себе кредитні зобов'язання за кредитним договором у встановленому порядку не виконав, у зв'язку з чим станом на 09 грудня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 2739,47 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 2334,68 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 244,79 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом 160,00 доларів США. Що стосується вимог за зустрічним позовом, суд виходить з наступного. За положеннями статей 6, 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою правління НБУ від 14.10.2004 року N 483. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Отже, враховуючи, що сторони є вільними в укладенні договору, у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті, що відповідає змісту стаття 533 ЦК України, на спростування доводів відповідача банком надано суду банківську ліцензію від 19 березня 1992 року № 22, а також відповідно до переліку банків, які мають відповідні пункти ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями за нумерацією, визначеною у Положенні про порядок видачі банкам ліцензії на здійснення банківських операцій, затвердженому постановою Правління Національного банку України від 06 травня 1998 року № 181 (із змінами та доповненнями) за станом на 01 жовтня 2001 року КБ «ПриватБанк» відносився до такого, розрахунки в іноземній валюті у такому випадку відповідають змісту наведених норм права, та не можуть свідчити про порушення прав сторони договору (позичальника). З огляду на викладене, доводи зустрічної позовної заяви про відсутність у ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент укладення кредитного договору банківської ліцензії та необхідних дозволів на здійснення операцій в іноземній валюті не відповідають дійсним обставинам справи, а доводи про те, що договір укладений в іноземній валюті, у зв'язку з чим порушуються його права, як позичальника, оскільки банк не мав права укладати договір у такій валюті, спростовуються наведеними положеннями матеріального права, тому судом відхиляються. Разом з тим, у позові [PERSON] вказував на те, що банком не надано інформацію про сукупну вартість кредиту та інформацію про валютні ризики, внаслідок чого його було введено в оману, тому просив на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України визнати недійсним кредитний договір та іпотеки. Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Наслідком не надання банком інформації про сукупну вартість кредиту та інформації про валютні ризики не є підставами, визначеними указаною нормою матеріального права, для визнання указаного правочину недійсним. За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та Узагальнення Верховного суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). [PERSON] не було належним чином обґрунтовано та доведено вчинення банком активних дій, спрямованих на формування у [PERSON] хибної уяви щодо сукупної вартості кредиту та валютних ризиків, правильна інформованість про які могла бути підставою для неукладання цієї угоди на запропонованих умовах. Натомість згідно наявної в справі анкети-заяви від 13 серпня 2007 року перед укладенням кредитного договору [PERSON] письмово повідомлялося про наявні умови кредитування, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, повязаний з одержанням кредиту, його обслуговуванням за поверненням), включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги (т.1 а.с.102). Отже [PERSON] до укладення кредитного договору в письмовій формі було повідомлено про всі суттєві умови кредитування, в тому числі про сукупну вартість кредиту. Щодо внутрішнього спонукання [PERSON] до здійснення правочину кредиту на запропонованих умовах суд вважає, що в існуючий в 2007 році конюнктурі фінансового ринку та стабільності курсу національної валюти відповідачем цілком свідомо було прийнято рішення про отримання кредиту в доларах США, оскільки відсоткова ставка за користування кредитними коштами була значна меншою ніж в національній валюті та не були враховані або передбачені можливі ризики зміни курсу долара, що наразі не може бути достовірно спрогнозовано жодним учасником фінансового ринку. Отже при таких обставинах судом не встановлено, дій які б вказували на введення [PERSON] в оману через надання неповної або недостовірної інформації. Більше того, вимоги [PERSON] про надання сукупної вартості кредиту не ґрунтуються на вимогах діючого на той час законодавства. Згідно з ч.1, 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 13.01.2006 року - станом на день укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Пунктом 23 статті 1 цього Закону визначено, що споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно пункту 19 статті 1 Закону визначено, що продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Отже з наведених положень закону вбачається, що вимоги щодо надання письмової інформації про сукупну вартість кредиту та ризики кредитування в іноземній валюті надаються лише при укладенні договору споживчого кредиту та отримання коштів на придбання виробу, роботи чи послуги. Натомість відповідно до пункту 7.1. кредитні кошти в іноземній валюті були надані [PERSON] не як споживчий кредит, а для придбання нерухомості. Тобто спірний кредитний договір не є споживчим кредитом в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому до нього не можуть застосовуватися вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції від 17.08.2007 року - станом на день укладення кредитного договору) та з цих підстав він не може бути недійсним. Також [PERSON] у позові посилається на положення ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» як підставу для визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки. Суд вважає, що і з таких підстав оспорювані договори не підлягають визнанню недійсним, виходячи з наступного. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів, застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У справі спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; банк надав споживачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки (п. 7.1.), які підписані [PERSON], та в якому міститься повна інформація стосовно умов кредитування. За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Проте, умови спірного договору, як вказувалося вище, містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору, позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами протягом семи років. Отже, у цій справі відсутні правові підстави і для визнання недійсним договору споживчого кредиту з наведених підстав. Крім цього, суд зазначає, що права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію. З огляду на викладене, підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні. Враховуючи, що вимога про визнання недійсним договору іпотеки є похідною від вимог про визнання недійсним кредитного договору, приймаючи до уваги, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, то і відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки. Згідно зі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважним причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у своїх запереченнях наполягала на застосуванні строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом. Оскільки доводи [PERSON], наведені в зустрічній позовній заяві, суд вважає не доведеними та необґрунтованими, то позов задоволенню не підлягає саме за цих обставин, а не через сплив позовної давності. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову. Вирішуючи вимоги щодо нарахування штрафних санкцій за основним позовом, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно зі ст. 549 ЦК України штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов'язання. Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно зі ст. 2 Закону України від 02 вересня 2015 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної організації. Відповідно до п. 1 Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, м. Маріуполь відноситься до населеного пункту, на території якого здійснюється антитерористична операція. Згідно з ч. 2 ст. 11 Прикінцевих положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після її завершення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований і проживає за адресою: [INFO]. На підставі наведеного, враховуючи, що банком заявлено вимогу про стягнення штрафів саме з 2015 року, основний позов в частині стягнення з відповідача штрафу, заявлений в межах строку дії вказаного законом, задоволенню не підлягає. Суд також не вбачає підстав для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором через сумніви представника відповідачів, що кошти на погашення кредитної заборгованості зараховувалися не на ті розрахункові рахунки, які б мали бути відкриті на ім'я [PERSON] Так судом встановлено, що всі представлені [PERSON] докази письмові квитанції по сплаті щомісячних платежів за кредитним договором були проведені банком, а грошові кошти отриманні в касі банку та зараховані на відповідний рахунок ПАТ КБ «Приватбанк». Тобто ПАТ КБ «Приватбанк» не заперечує їх надходження та погашення за ними відповідної частини кредитних зобовязань. В даному випадку жодних порушень, які б впливали на зміну або розмір існуючих зобовязань [PERSON] за кредитним договором, судом не встановлено, тому посилання представника [PERSON] на порушення банком порядку ведення бухгалтерського обліку не доведено та в будь-якому випадку не може бути підставою для звільнення від обовязку по сплаті наявної заборгованості по кредитному договору. Щодо валюти розрахунку за кредитним договором, то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15, який за змістом ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися всіма судами загальної юрисдикції. Таким чином, оскільки відповідач умови кредитного договору належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 09 грудня 2015 року утворилася заборгованість, підстав для визнання кредитного договору та договору іпотеки не вбачається, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитом 2334,68 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 244,79 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом 160,00 доларів США, а всього 2739,47 доларів США. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 1218,00 грн., то у порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1155,61 грн.

Outcome: partial