Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених вимог, просить стягнути з відповідача заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг станом на 01.09.2017р. у розмірі 6839,90\~грн. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, пояснивши, що заявлена до стягнення заборгованість виникла за період з 2015 по 2017 роки, оскільки на підставі загальних правил бухгалтерського обліку кошти, які сплачувались у цей час відповідачем, зараховувались ЖБК №353 в рахунок погашення її заборгованості, що виникла за попередні періоди. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з посиланням на необґрунтованість заявленої до стягнення суми заборгованості та порушення позивачем строків позовної давності. На виконання ч. 4 ст. 10 ЦПК України під час розгляду справи суд неодноразово розяснював представникам позивача, що відповідно до ст. 60 ЦПК України вони зобовязані довести ті обставини, на які посилаються як на підставу своїх вимог. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. [PERSON] проживає за адресою [INFO], та є споживачем житлово-комунальних послуг. Багатоквартирний будинок, у якому проживає відповідач, обслуговується ЖБК №\~353. Вказані обставини сторонами не заперечувались. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на існування у відповідача заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 6839,90\~грн., яка виникла за період з 2015 по 2017 роки. Водночас судом встановлено, що протягом 2015-2017 років ЖБК №353 нараховано відповідачу до сплати за житлово-комунальні послуги 7273,38 грн., тоді як відповідачем сплачено за цей же період 10405,00 грн., що перевищує суму нарахованої заборгованості за 2015-2017 роки. Суд не бере до уваги посилання представників позивача на те, що кошти, які сплачувались протягом 2015-2017 років відповідачем, зараховувались ЖБК №353 в рахунок погашення її заборгованості за попередні періоди, оскільки законодавством не надано право житлово-експлуатаційним організаціям змінювати призначення платежів, які вносяться споживачами послуг. Всупереч ст. 60 ЦПК України позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що сплачені протягом 2015-2017 роках відповідачем суми спрямовувались відповідачем виключно на погашення заборгованості, яка виникла у попередні періоди. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано [PERSON] звірки станом на 01.09.2017р., з якого вбачається, що відповідна заборгованість відповідача у розмірі 6839,90\~грн. утворилась внаслідок несвоєчасної оплати житлово-комунальних послуг протягом 2006-2017 років. Відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. З матеріалів справи вбачається, що Ленінським районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ від 30.12.2014р. про стягнення з [PERSON] на користь ЖБК №\~353 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 10370,08 грн., який в подальшому було скасовано ухвалою Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 16.02.2015р. Таким чином, 30.12.2014р. було перервано строк позовної давності за вимогами ЖБК №353 до [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, а відтак з урахуванням трирічного строку позовної давності позивачем в межах позовної давності заявлено позовні вимоги, які виникли за період з 30.12.2011р. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, а також те, що представник позивача з заявою про поновлення строку позовної давності до суду не звертався, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення заборгованості, яка виникла за період до 29.12.2011р. Як вбачається з [PERSON] звірки станом на 01.09.2017р. за період з грудня 2011 року по вересень 2012 року відповідачу було нараховано до сплати за спожиті житлово-комунальні послуги на загальну суму 3679,52 грн., тоді як оплачено нею за цей період було 4000 грн., а відтак різниця у розмірі 320,48 грн. (4000 грн. - 3679,52 грн.) була зарахована у погашення заборгованості, що виникла за період до 29.12.2011р. З урахуванням викладеного, за період з грудня 2011 року по грудень 2012 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 1140,57 грн., яка фактично виникла у звязку з неоплатою спожитих послуг за період з жовтня по грудень 2012 року. Крім того, за період з 01.01.2013р. по 01.09.2017р. відповідачу було нараховано до сплати 15090,34 грн., а оплачено нею за цей же період 14204,00 грн. Отже, сума заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2013р. по 01.09.2017р. становить 886,34 грн. (15090,34 грн. 14204,00 грн.), а за період з 30.12.2011р. по 01.09.2017р. 2026,91 грн. (886,34 грн. + 1140,57 грн.). Водночас, у судовому засіданні 15.09.2017р. представник позивача зауважила, що вона не може пояснити підстави нарахування відповідачу до оплати суми, зазначені у графі «інше» [PERSON] звірки станом на 01.09.2017р., тоді як за період з 30.12.2011р. по 01.09.2017р. у цій графі відповідачу було нараховано до сплати на загальну суму 823,35 грн. Оскільки позивач всупереч ст. 60 ЦПК України не довів правомірність нарахування до сплати відповідачу за період з 30.12.2011р. по 01.09.2017р. 823,35 грн., вказаних у графі «інше» [PERSON] звірки станом на 01.09.2017р., у суду відсутні підстави для стягнення цих коштів з відповідача, а відтак позов підлягає задоволенню в частині вимог про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг станом на 01.09.2017р. у розмірі 1203,56\~грн. (2026,91 грн. 823,35 грн.). Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на необґрунтованість застосованого позивачем тарифу у розмірі 1,95 грн. за 1 м2, оскільки позивачем надано протокол загальних зборів членів ЖБК №353 від 22.01.2017р., яким було затверджено такий тариф, а правомірність такого рішення загальних зборів кооперативу не є предметом судового оскарження у цій справі. Суд також не бере до уваги посилання представника відповідача на порушення у роботі ЖБК №353, які призвели до безпідставних витрат кооперативу протягом 2004-2014р.р., оскільки вказані обставини не знімають з відповідача обовязок оплачувати житлово-комунальні послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial