Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 12.05.1987 року Богуславським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 47 та стягнути на її користь судовий збір. В обґрунтування позову вказувала, що з 12.05.1987 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося, відповідач почав зловживати спиртними напоями, в зв'язку з чим сімейне життя між ними поступово почало погіршуватися, що призвело до втрати між ними почуття любові та взаємоповаги, фактично шлюбні відносини припинилися, у відповідача з`явилась інша сім`я, спільного господарства не ведуть, разом не проживають, тому вважає примирення між ними неможливе. 23.02.2018 року відкрито провадження у даній справі. Сторони звернулись до суду із заявами про розгляд справи у їхню відсутність. Позивач в поданій нею заяві від 02.04.2018 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в поданій 02.04.2018 року заяві позовні вимоги визнав в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 12.05.1987 року сторони по справі перебувають у шлюбі, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Богуславського райвиконкому, актовий запис № 47. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу (СК) України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Частиною 1 ст. 206 ЦПК передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 320 грн. сплаченого при поданні позову в сумі 640 грн., а іншу частину судового збору в розмірі 320 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved