Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

У грудні місяці 2014 року [PERSON] звернувся із позовом до суду, який обґрунтовує тим, що 20 лютого 2013 року між та відповідачем був укладений договір позики за умовами якого він передав позичальнику кошти в сумі 150 000 грн., строк повернення якої 01.02.2013 року. Передача означеної суми коштів відповідачеві підтверджується письмовою розпискою від 20.02.2012 року. В разі неповернення означених коштів в означений строк нараховується неустойка в розмірі 0,5% за кожен день прострочення. Однак відповідач у визначений договором строк позичених коштів не повернула та повертати їх відмовляється. Просить стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики в сумі 150 000 грн., три проценти річних від простроченої суми в сумі 9 000 грн., неустойку 273 750,0 грн. та судові витрати в примусовому порядку. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги збільшив, просить стягнути з відповідача неповернуту суму позики в розмірі 150 000 грн., три проценти річних в сумі 10 351 грн., неустойку за період з 25.12.2013 року по 25.12.2014 року в сумі 274 500 грн. в розмірі 0,5% за кожен день прострочення та інфляційні втрати в розмірі 84 300 грн., а всього 519 421,0 грн.. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заявлених вимог не визнали. Відповідач [PERSON] заперечує про отримання грошей за договором позики у [PERSON] в сумі 150 000 грн., посилається на те, що отримала у позику лише 15 000 грн. для [PERSON], котрі повернула, при цьому повернення розписки від [PERSON] не вимагала. Написану власноруч розписку про отримання у позику коштів в сумі 150 000 грн. вважає безгрошовою. Разом із тим повернення нею частини коштів підтверджується відповідними квитанціями. Не зверталась до правоохоронних органів щодо безгрошовості наданої позикодавцеві розписки. При винесенні рішення стосовно стягнення неустойки просить врахувати її матеріальний стан, вона є пенсіонеркою за віком на утриманні знаходиться малолітній онук. Заслухавши доводи позивача, заперечення відповідача та її представника, перевіривши матеріали справи доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно установлено, що 20 лютого 2012 року відповідач [PERSON] позичила у [PERSON] кошти в сумі 150 000 грн., які мала повернути позикодавцеві у строк до 01 лютого 2013 року, що підтверджується письмовою розпискою від 20.02.2012 року. Письмова розписка про позику написана власноручно позичальником та цих обставин вона не заперечує. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Сторони при укладанні договору позики дотримались письмової форми договору відповідно до вимог частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання їй позикодавцем визначеної грошової суми. Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики. Позичальник, як передбачено частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог частини 2 статті 1051 ЦК України якщо договір позики був укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Тому суд критично оцінює і не бере до уваги пояснення [PERSON] та [PERSON] щодо передачі грошей у позику у сумі лише 15 000 грн. та повернення їх. Такі покази в частині розміру позики спростовуються в певній мірі, і показами самої відповідачки стосовно повернення боргу у розмірі 67 000 грн. підтверджених квитанціями. Стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає 150 000 грн. за договором позики. При цьому суд не враховує коштів внесених [PERSON] на рахунок [PERSON] через банківську установу в розмірі 67 700 грн. у відшкодування договору позики, позаяк як пояснив позивач вони мали інше призначення, оскільки між ними існували підприємницькі відносини, і проведені по них розрахунки не можуть підтверджувати повернення боргу, оскільки боргова розписка і досі знаходиться у позикодавця. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому у зв'язку з невиконанням судового рішення про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики позикодавець має право на відшкодування з боржника, який прострочив виконання договірного зобов'язання, 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат внаслідок знецінення стягнутих на користь відповідача коштів відповідно до ст. 625 ЦК України. Суд приходить до висновку про те, що факт позики [PERSON] грошових коштів у [PERSON] підтверджується письмовою розпискою від 20 лютого 2012 року, яка є доказом укладення договору позики, позичальник свої зобов'язання не виконала та грошові кошти не повернула. Розрахунок 3% річних становить 150 000 грн. (сума боргу) 845 (кількість днів у періоді) = 10417,81 грн., однак позивач не збільшив розміру позовних вимог, тому у зв»язку із цим підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми в розмірі 10 351,0 грн. Розмір інфляційних нарахувань за період з часу виникнення зобов»язань повернення боргу з лютого місяця 2013 року по квітень місяць 2015 року ( період вимоги) становить 107 609,18 грн., однак підлягає задоволенню заявлений розмір в сумі 84 300 грн. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 липня 2012 року № 6-79цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Розмір неустойки в розмірі 0,5% за кожен день прострочення за період з 25.12.2013 року по 25.12.2014 року із розрахунку суми боргу 150 000 грн. складає 274 500 грн., що значно перевищує суму боргу та суд знаходить підставними посилання відповідачки про його зменшення з врахуванням її матеріального стану, вона є пенсіонеркою за віком, на її утриманні знаходиться малолітній онук та вважає, що такий розмір неустойки має становити 15 000 грн. Окрім того, суд приймає до уваги і нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Положеннями ч.3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Пунктом 6 ст.3 ЦК України передбачено такі загальні засади цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність. На підставі наведеного, з врахуванням загальних засад цивільного законодавства, з урахуванням обставин, що мають істотне значення: відсутність роботи у відповідача, пенсійний вік, перебування на утриманні малолітньої дитини, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка у розмірі 15 000 грн. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки. На підставі викладеного та

Outcome: partial