Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09 листопада 2002 року між ним та [PERSON] укладено шлюб, який було розірвано 30 грудня 2016 року в Святошинському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 445. Позивач вказує, що під час шлюбу ним, 09 квітня 2003 року була продана квартира [ADDRESS] . Дана квартира належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Шевченківською районною у місті Києві державною адміністрацією м. Києва, на підставі розпорядження від 17 вересня 2002 року № 31633, зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 20 вересня 2002 року під № 2851. В подальшому, позивач продав вказану квартиру за ціною 15 513, 19 грн. Грошові кошти від продажу вказаної квартири [PERSON] отримав від покупця під час підписання Договору купівлі продажу квартири. Даний Договір купівлі продажу квартири був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Меліховою О.В. та зареєстрований у реєстрі за №1723. Позивач також вказує, що за кошти, з проданої квартири [ADDRESS] , 09 квітня 2003 року ним було придбано іншу квартиру та укладено Договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В., та зареєстрований в реєстрі за № 1729. Відповідно до п. 5 Даного Договору згідно довідки характеристики, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 31 березня 2003 року за № 638578, балансова вартість квартири, що відчужується, становила 9 086 грн. 87 коп. Як вбачається з Договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] , в договорі покупцями квартири вказані позивач [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] , однак, позивач зазначає, що квартира була придбана за його особисті кошти з продажу квартири [ADDRESS] . Позивач також вказує, що беручи до уваги, що спірну квартиру він придбав за особисті кошти, які отримав від реалізації іншої належної йому квартири, вважає вказану квартиру своєю особистою приватною власністю на підставі п. 3 ч. 1 ст.57 СК України. Тому, просить суд визнати квартиру [ADDRESS] придбану на підставі Договору купівлі продажу квартири від 09 квітня 2003 року, посвідченого Меліховою О.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 1729, особистою приватною власністю [PERSON] ; припинити право власності, яке зареєстроване за [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.12.2019 року було відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.25). 27.02.2020 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заву представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що поданий позивачем позов має штучний характер, направлений на запобігання виконанню судового рішення у справі № 759/894/19 та умисно поданий з введенням суду в оману щодо фактичних обставин справи, що підтверджується вибірковістю поданих доказів та приховуванню фактів здійснення перешкод відповідачу у використанні її права власності та наявних судових рішень у справі № 759/894/19, які набрали законної сили. Відповідач наголошує, що в листопаді 2016 року [PERSON] вигнав [PERSON] з квартири [ADDRESS] разом з її одягом та предметами необхідного вжитку, а також змінив замки до квартири з метою унеможливлення її доступу до житла, у зв`язку з чим позивач, враховуючи відсутність будь-якого іншого житла, з 2017 року по даний час вимушена проживати разом з донькою, її чоловіком та малолітньою дитиною у м. Обухів. 25.12.2018 р. була здійснена чергова спроба зайти до квартири [ADDRESS] , було підтверджено проживання в даній квартирі позивача разом з іншою жінкою та продовжено вчинення відповідачем перешкод у користуванні шляхом не допуску відповідача до житла, у зв`язку з чим 25.12.2018 вже офіційно зафіксовано відповідну заяву в правоохоронних органах Святошинського району міста Києва та проведено перевірку зазначених фактів і Висновком Дільничного офіцеру поліції Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві лейтенанта поліції Федорів Ю.М. від 27.12.2018 підтверджено вчинення відповідачем перешкод у користуванні позивачем квартирою [ADDRESS] шляхом не допуску до житла та зміною замків до квартири. У зв`язку з викладеним, у грудні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року у справі № 759/894/19 позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково; вселено [PERSON] у квартиру [ADDRESS] ; зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] ; стягнуто з [PERSON] судовий збір у розмірі у розмірі 1536,80 грн. В частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1464994980000) судом в мотивувальній частині рішення зазначено, що «у даному випадку право власності [PERSON] на квартиру виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку. Відповідач є співвласником вказаної квартири та має право користування житловим приміщенням в цій квартирі та право проживання в ній. Одночасно слід зазначити, що право власності [PERSON] на 1/2 частину спірної квартири існує згідно договору купівлі-продажу, а докази того, що вказане право кимось оспорюється [PERSON] не надано, і саме тому в даній частині необхідно відмовити». Додатковим доказом відсутності заперечень права власності [PERSON] на спірну частину квартири є й те, що під час апеляційного оскарження зазначеного рішення суду [PERSON] оскаржив зазначене рішення суду від 27.09.2019 лише в частині вселення [PERSON] до спірної квартири, але на розгляд поданої апеляційної скарги не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив. Постановою Київського апеляційного суду від 03.12.2019 у справі № 759/894/19 апеляційну скаргу відповідача [PERSON] залишено без задоволення; Апеляційну скаргу позивача [PERSON] задоволено частково; рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог з тих підстав що, кімната, яку позивач просила виділити [PERSON] площею 14,9 кв.м є прохідною, а докази, які б підтверджували, що у квартирі було здійснено перепланування та відповідно кімнати є ізольованими, відсутні. Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили з дня її прийняття. В даному випадку, [PERSON] вважає, що в рамках справи № 759/894/19, в якій брали участь ті самі сторони судом встановлено, що [PERSON] не заперечував право власності на Ѕ спірної квартири за [PERSON] , не скористався своїм правом щодо подання зустрічного позову протягом 11 місяців тривання підготовчого провадження у справі, не оскаржив з зазначених підстав рішення суду першої інстанції у справі № 759/894/19, але подав позовну заяву одразу після набрання рішенням у справі № 759/894/19 законної сили, що фактично призводить лише до затягування судових спорів між сторонами. У відзиві вказано, що обставини щодо правомірності права власності [PERSON] щодо 1/2 спірної квартири вже встановлені судовими рішеннями у справі № 759/894/19 не доказуються знову при розгляді іншої справи. Щодо посилання позивача на те, що він протягом одного дня продав свою квартиру [ADDRESS] і саме за ці кошти придбав спірну квартиру [ADDRESS] , то зазначене не підтверджується належними доказами, оскільки у випадку, якщо б саме такі події мали місце, то позивач би отримав від [PERSON] нотаріальну заяву про те, що дане майно не є спільним майном подружжя, а є саме особистою приватною власністю [PERSON] , а не погоджувався на договір купівлі-продажу саме в такій редакції, яка долучена до матеріалів справи. У відзиві представник наголошує, що частка у спірній квартирі належить [PERSON] на праві спільної часткової власності, про що вказано в Договорі купівлі-продажу квартири від 09.04.2003. Також зазначає, що при купівлі вказаної квратири [PERSON] отримувались кошти в борг від фізичних осіб [PERSON] та [PERSON] , які працювали разом з нею на одному підприємстві. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.07.2020 року підготовче провадження у справі закрите. Призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Повідомив, що перебував на квартирній черзі та отримав квартиру за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, він цю квартиру продав та того ж дня, за кошти, отримані в результаті продажу квартири купив квартиру за адресою: [ADDRESS] . Звертав увагу, що продана ним квартира коштувала навіть більше, ніж придбана. При цьому, при купівлі квартири, [PERSON] самостійно вирішила записати себе другим покупцем вказаної квартири, він на це згоди не давав через що у них відбулась навіть сварка, проте відповідач запевнила, що це формальне питання. Вважає, що придбана квартира є його особистою власністю, тому є всі підстави для задоволення позовних вимог. Представник відповідача в судових засіданнях наголошував на задоволенні позовних вимог. Вказував, що спірну квартиру було придбано за особисті кошти позивача, отримані від продажу його власного майна. Відтак, є всі підстави для задоволення позовних вимог. Заперечував визнання [PERSON] права власності [PERSON] при розгляді іншої цивільної справи. Вказував, що предметом цивільної справи № 759/894/19 були інші правовідносини, при цьому, [PERSON] було повідомлено про відсутність судових процесів з оскарження права власності а не про визнання права власності [PERSON] на вказану квартиру. Позовні вимоги просив задовольнити. В судове засідання 11.11.2020 не з`явився, подав клопотання про перенесення розгляду, проте, враховуючи заперечення представника відповідача, з урахуванням того, що попереднє судове засідання було відкладено з огляду на клопотання представника позивача, дата судового засідання була узгоджена між всіма сторонами, а також, з урахуванням того, що представником позивача були надані пояснення з приводу позову, враховуючи, що сам позивач з`явився до судового засідання, з огляду на предмет цивільної справи, суд не знайшов підстав для задоволення вказаного клопотання. Відповідач була присутня у судових засіданнях та заперечувала проти задоволення позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказала, що спірна квартира належить сторонам в рівних частинах, тобто на підставі спільної часткової власності, відтак, квартира не є об`єктом поділу спільного сумісного майна подружжя. Наголошувала, що позивач визнавав права відповідача на частину квартири при розгляді цивільної справи № 759/894/19. Звертала увагу на неможливості взяття до уваги показів свідків - родичів позивача, які є заінтересованими в результаті розгляду вказаної справи. Просила у задоволенні позову відмовити. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який працює разом з відповідачем з 1998 року підтвердив, що на початку 2000х років, приблизно у 2003 році надавав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі близько 1500 дол. США, при курсі приблизно 5,00 грн за долар. Відповідач позичала вказані кошти на купівлю квартири. Борг вона віддала приблизно у 2005 році, претензій до відповідача не має. Свідок [PERSON] , який працював разом з відповідачем більше 20 років підтвердив, що в 2000х роках надавав їй грошові кошти в сумі близька 1500,00 дол. США в борг. При цьому не питав в яких цілях відповідач позичала ці грошові кошти. Борг відповідач повернула, віддавала частинами. Свідок [PERSON] , яка є донькою позивача повідомила, що відповідач тривалий час була подругою їхньої сім`ї, в подальшому, вона вийшла заміж за позивача. Зазначила, що її батько отримав однокімнатну квартиру, як такий, що перебував на квартирній черзі. Підтвердила, що позивач говорив їй, що спірна квартира була куплена за його особисті кошти, отримані від продажу однокімнатної квартири. Свідок [PERSON] , який є зятем позивача повідомив, що зі слів тестя йому відомо, що він продав свою квартиру і за ці ж гроші купив однокімнатну квартиру. Також вказав, що наскільки йому відомо [PERSON] докладала 2-3 тисячі дол.. США для купівлі спірної квартири. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, а також, оглянувши матеріали цивільної справи № 759/894/19 суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого повторно, 26.11.2016 року, серії [NUMBER] від 26.11.2016, [PERSON] та [PERSON] , 09.11.2002 року зареєстрували шлюб у Солом`янському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1633 (а.с. 10). Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] від 20.12.2016, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 30.12.2016 складено відповідний актовий запис №445 Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с. 11). Відповідно до договору від 09.04.2003 року [PERSON] та [PERSON] , уклали Договір згідно з умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . За домовленістю сторін квартиру продано за 15600,00 грн (а.с. 12-13). Згідно з договором купівлі-продажу від 09.04.2003 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] купили у рівних частках квартиру [ADDRESS] . За домовленістю сторін, квартиру продано за 9100,00 грн(а.с. 14-15). Відповідно до довідки про надання інформаційно - консультативних послуг, затвердженої керівником ФОП [PERSON] від 11.12.2019, оціночна вартість двокімнатної квартири, загальною площею 46,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] складає 900 000,00 грнбез ПДВ (а.с. 18-19). Відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 27.09.2019 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою та вселення задоволено частково. Вселено [PERSON] , у квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,20 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 1464994980000; зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] , загальною площею 46,20 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 464994980000 шляхом надання вільного доступу до приміщення квартири з наданням ключів від всіх дверей зазначеної квартири; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір по справі у розмірі 1536 (тисячу п`ятсот тридцять шість гривень) 80 коп. У решті позовних вимог відмовлено. Згідно з постановою Київського апеляційного суду від 03.12.2019 апеляційну скаргу відповідача [PERSON] залишено без задоволення. Апеляційну скаргу позивача [PERSON] задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.09.2019 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартою скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову в задоволенні вказаних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін. Відповідно до розписки від 25.03.2003 року [PERSON] отримала від [PERSON] 1500 доларів США для придання квартири [ADDRESS] . Згідно з розпискою від 29.12.2005 року [PERSON] отримала від [PERSON] 1500 доларів США для придання квартири [ADDRESS] . Згідно з інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 08.09.2020 №26130 згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] , на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] (в рівних долях) на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. від 09.04.2003р. №1729, та зареєстрованого в Бюро 22.04.2003 р. за реєстровим № 4220. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. В порядку ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З наведених обставин справи вбачається, що сторони перебували з 2002 по 2016 роки. У 2003 році вони набули права спільної часткової власності, по 2 частині, у квартирі [ADDRESS] , в якій мають зареєстроване місце проживання на час звернення з позовом у даній справі. Позивач у своїх вимогах просить визнати спірну квартиру особистою приватною власністю та припинити право власності відповідача, посилаючись при цьому як на підстави позову, на положення п.3 ч.1 ст. 57 СК України, оскільки, на думку позивача вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності, а є його особистою приватною власністю, так як набута за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Разом з цим, п.3 ч.1 ст. 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Проте, як вбачається з Договору купівлі-продажу, який є чинним на момент розгляду справи, спірна квартира належить сторонам в рівних долях на праві спільної часткової власності. Відтак, враховуючи добровільно обраний у 2003 році сторонами режим володіння спірною квартирою, за відсутності даних про оскарження або недійсності правочину на підставі якого сторонами було придбано спірну квартиру, враховуючи принцип правомірності правочину, з урахуванням підстав даного позову, суд не вбачає підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed