Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 17.02.1995 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1271656, згідно якого відповідачка отримала кредит в сумі 20 млн. крб. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 160% річних на невідкладні потреби. [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки, укладеним із [PERSON] Відповідачка порушила умови кредитного договору в частині своєчасного погашення платежів, в зв'язку з чим виникла заборгованість на суму 453 грн. 82 коп., а саме: 170 грн. - основний борг за кредитом, 283 грн. 82 коп. - заборгованість за процентами. За несвоєчасне виконання зобов'язань позивальник повинен сплатити неустойку у розмірі 2485 грн. 65 коп. Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 2939 грн. 47 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп. У судовому засідання представник позивача позов підтримав у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечувала. Суду пояснила, що кредит вона дійсно брала та погашала його. Заборгованість за кредитом складала 170 грн. Однак це було 19 років потому. Тому просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] 17 лютого 1995 року року уклала з позивачем кредитний договір № 1271656 (а.с. 6), згідно якого остання для споживчих потреб отримала кредит в сумі 20000000 крб. на 2 роки із розрахунку 160%. Кредит надавався у готівковій формі. [PERSON] підписала строкове зобов'язання про сплату щомісяця 870000 крб. в рахунок погашення за кредитом (а. с. 7). 16 лютого 1995 року з [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] було укладено договір поруки (а. с. 8). Згідно довідки адресного бюро УВС Дніпропетровської області від 24.10.2007 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а. с. 9). В матеріалах справи відсутні докази наявності заборгованості відповідачки перед позивачем. Відповідно до ст. 257 ЦК України (в редакції 1963 року) загальна позовні давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1. ч. 2 ст. 258 ЦК України(в редакції 1963 року) до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовні давність строком один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України (в редакції 1963 року) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦП України (в редакції 1963 року) позовні давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п. 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту , строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовні давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладання стягнення на заставне майно, тощо), положення п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку. Строк дії кредитного договору № 1271656 від 17.02.1995 року закінчився 17.02.1997 року, позовна давність за даним договором сплинула 17.02.2000 року. У суду відсутні дані про те, що під час дії кредитного договору будь-яка сплата по кредитному договору № 1271656 від 17.02.1995 року відповідачкою здійснювалася чи не здійснювалася, тому суд позбавлений можливості визначити чи було переривання строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України ( в редакції 1963 року) порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 30.03.2012 року № «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів , що виникають із кредитних правовідносин» якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя як направлення або вручення йому вимоги про погашення боргу так і пред'явлення до нього позову. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позивальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. З урахуванням того, що строк виконання зобов'язання за кредитним договором настав 17.02.1997 року, то позивач мав пред'явити позов до [PERSON] як поручителя до 17.08.1997 року. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed