Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що 13 грудня 2009 року померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді частки в житловому будинку №173 по вул. Сокольській в м. Вознесенську Миколаївської області, що був набутий спадкодавцем в період проживання однією сімєю з [PERSON], до укладення з ним шлюбу, проте за спільні кошти членів сімї та оформлений на імя останнього. Спадщина була прийнята позивачем, а також чоловіком спадкодавця [PERSON], який 12 лютого 2018 року помер. [PERSON], прийнявши спадщину, звернувся до приватного нотаріуса з метою її належного оформлення. Проте нотаріус відмовила позивачу в оформленні спадкових прав, вказуючи на відсутність доказів належності спадкодавцю спірного майна. Враховуючи вказані обставини та невизначеність часток співвласників у праві спільної сумісної власності, а тому [PERSON] просив в судовому порядку визначити, що частка [PERSON] в праві спільної сумісної власності на житловий будинок №173\~по вул.\~Сокольській в\~м.\~Вознесенську Миколаївської\~областіскладає 1/2 частку цього майна, а також визнати за ним право власності на 1/4 частку цього майна в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача [PERSON], його представник [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не зявився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що 13 грудня 2009 року померла мати позивача [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді частки в житловому будинку №173 по вул. Сокольській в м. Вознесенську Миколаївської області, що був набутий спадкодавцем в період проживання однією сімєю з [PERSON], до укладення з ним шлюбу, проте за спільні кошти членів сімї та оформлений на імя останнього (договір купівлі-продажу нерухомого майна від 16 червня 1998 року, №0072, визнаний дійсним рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 19 грудня 2007 року). Спадщина була прийнята позивачем, а також чоловіком спадкодавця [PERSON], який 12 лютого 2018 року помер. [PERSON], прийнявши спадщину, звернувся до приватного нотаріуса з метою її належного оформлення. Проте нотаріус відмовила позивачу в оформленні спадкових прав, вказуючи на відсутність доказів належності спадкодавцю спірного майна. Згідно ст. 112 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час набуття [PERSON] спірного будинку) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою\~Прикінцевих положень Сімейного кодексу України\~цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності\~Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Таким чином, за загальним правилом, сімейні відносини, що виникли до 01 січня 2014 року, повинні регулюватися нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сімю України. Проте, відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17\~Закону України «Про власність», відповідних норм\~ЦК Української РСР\~та з урахуванням пункту 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей\~22,\~28,\~29 КпШС України\~в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17\~Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою\~статті 112 ЦК Української РСР\~визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність»,\~стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність») тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під\~час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.\~\~ Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17\~Закону України «Про власність»\~вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.\~\~ Судом з показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 54-56) дійсно встановлено, що спірний будинок був придбаний [PERSON] (після одруження - [PERSON]) та [PERSON] під час проживання однією сімєю до реєстрації шлюбу та за їх спільні кошти. Жоден з них на момент набуття майна не перебував в шлюбі, мали спільний бюджет, побут, вели спільне господарство. Таким чином будинок вважається їх спільною власністю, а тому кожен з членів сім'ї, в разі поділу майна, мав право на його половину. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. За встановлених обставин частка [PERSON] в праві спільної сумісної власності на житловий будинок №173 по вул. Сокольській в м. Вознесенську Миколаївської області складає Ѕ частку цього майна. Водночас, згідно положень Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст. 1223 ЦК України). Частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшла Ѕ частка житлового будинку №173 по вул. Сокольській в м. Вознесенську Миколаївської області. Спадщину після її смерті прийняли [PERSON] та [PERSON], як спадкоємці першої черги за законом, шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 24-25). Інших спадкоємців, що прийняли спадщину або мають право на її обовязкову частку, судом не виявлено. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, виходячи з відсутності у позивача можливості оформити своє право на спадщину через органи нотаріату, а тому суд вважає, що його право підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права власності на ј частку житлового будинку №173 по вул. Сокольській в м. Вознесенську Миколаївської області в порядку спадкування за законом після смерті матері.

Outcome: approved