Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

у грудні 2020 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 6300 грн 00 коп. до досягнення позивачем 23-х років за умови продовження навчання, у разі несплати аліментів у визначеному розмірі попередити відповідача про можливість обмеження у праві керування транспортним засобом, користування зброєю та заняття полюванням та у разі заборгованості попередити відповідача про можливість обмеження у праві виїзду за кордон. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що у 2009 померла мати позивача, яка перебувала в офіційному шлюбі з відповідачем від 19.01.1990, який являється батьком позивача, однак відповідач матеріально не допомагає позивачу, працює директором агентства нерухомості при цьому свій дохід приховує, також у нього є бізнес по продажу путівок виключно до найдорожчих країн в середньому 1670 доларів США, крім цього половина офісу в центі міста за адресою: [ADDRESS] належить матері позивача, яку відповідач здає в оренду та отримує прибуток, також після смерті матері відповідач не сплачує комунальні послуги у квартирі в якій зареєстрована позивач та проживає там, почав зловжити алкоголем, при цього протягом січня-листопада 2018 відповідач переводив позивачу лише частину пенсії з втрати годувальника, інших осіб щодо яких відповідач має аліментні зобов`язання відсутні. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.01.2020 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 15). 22.01.2020 відповідачем по справі було подано заяву про розгляд справи у судовому засіданні (а.с. 19). 17.02.2020 відповідачем по справі подано відзив на позовну заяву в якому зазначив, що його дочка має не меті всіма можливими способами дискредитувати його ображаючи та звинувачувати безпідставно без доказів, вчиняє моральний тиск або принижує, крім цього позивач ніяким чином не пояснює у чому порушуються її права бо можливо не визнаються, вона проживає у квартирі одна, її ніхто не висиляє, всі спори щодо боргу за комунальні послуги було вирішено, тобто було відмовлено ЖЕКу у задоволенні позовів та фактично доведено, що боргу немає, крім того відповідач зазначив, що його дочка попала під вплив третіх осіб, які намагаються отримати контроль над майном сім`ї. 31.03.2020 ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження. Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 25.03.2020 від неї надійшла заява про розгляд справи у порядку письмового провадження, крім цього 05.06.2020 від відповідача надійшла заява про слухання спарви без її участі за наявними у справі матеріалами у зв`язку із запровадженням карантину. Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, 04.06.2020 від нього надійшла заява про відкладення розгляд у справи, у зв`язку запровадженням на території України карантину. У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України судом вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] 19.01.1990, актовий запис №27 (а.с. 6). Згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] (а.с. 7). [PERSON] [INFO] померла [INFO] (а.с. 5). Позивач згідно довідки №040/354 від 19.09.2019 виданої Київського національного університету ім. Т. Шевченка дійсно є студенткою ОС «Бакалавр» денної форми навчання освітньої програми «маркетинг» (а.с. 8). Як вбачається із відповідді Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 05.10.2017 10.08.2017 до управління по спецлінії «102» надійшло повідомлення від [PERSON] стосовно вчинення її батьком [PERSON] та його співмешканкою, відносно неї дій насильницького характеру. В ході перевірки звернення [PERSON] достатніх даних врони [PERSON] у вчиненні дій насильницького характеру по відношенню до своєї доньки та прямих свідків вказаних дій, встановлено не було. У зв`язку із цим було прийнято рішення про списання матеріалів перевірки до справи Святошинського УП ГУНПУ м. Києві. Згідно відповідді Святошинської РДА у м. Києві від 15.02.2018 на звернення [PERSON] встановлено, що [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] , яка займає окрему кімнату у трикімнатній квартирі, двері якої зачиняються на замок, вона забезпечена всім необхідним для нормального проживання та навчання. [PERSON] годився надавати дочці додаткові кошти на дієтичне харчування враховуючи її стан здоров`я та на необхідний одяг, відповідно до сезону. Згідно акту від 23.01.2018 обстеження умов проживання дитини складеного Святошинської РДА у м. Києві за адресою: [ADDRESS] встановлено, що умови житла задовільні. В помешканні чисто, прибрано, провітрено, квартира умебльована. Згідно із ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. У відповідності до положень ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків. Правовідносини з обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, не є продовженням безумовного обов`язку батьків з утримання неповнолітніх дітей. Більш того, вони регулюються самостійними нормами матеріального права, якими вказаний обов`язок встановлений щодо обох батьків і залежить від умови можливості надавати матеріальну допомогу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.08.2019 по справі № 405/8423/16-ц. Положеннями ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачається, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Судку України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Сам по собі факт навчання повнолітньої дитини до досягнення 23-річного віку не є підставою для стягнення аліментів, оскільки закон пов`язує обов`язок батьків надавати матеріальну допомогу повнолітнім дочці, сину саме з потребою у такій допомозі, яка виникла у зв`язку із витратами, пов`язаними з навчанням, а також за наявності юридичного факту - наявності у батьків можливості надання такої допомоги. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини на які посилається відповідач є необгрунтованими та не доведеними матеріалами справи, натомість відповідачем надано докази, якими спростовуються твердження позивача що протиправних та неправомірних дій з його боку. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованим та таким, що не підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed