Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

У грудні 2019 р. [PERSON] звернувся з позовом, у якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що він є власником 82/100 часток зазначеного будинку, за адресою якого зареєстровані колишня дружина - [PERSON] , та пасинок - [PERSON] , які там не проживають більше п`яти років. [PERSON] проти позову заперечила та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що вона проживала у будинку за адресою: [ADDRESS] , двадцять п`ять років, її дочка - [PERSON] , яка є власником 18/100 часток цього будинку, не заперечує щоб вона там проживала. [PERSON] проти позову заперечив та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що хоч він і дійсно не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , проте іншого житла, за адресою якого він міг би зареєструватись, він на даний час не має. Його сестра - [PERSON] , яка є власником 18/100 часток цього будинку, не заперечує щоб він там проживав. Зняття його місця реєстрації за зазначеною адресою призведе до порушення його прав, реалізація яких пов`язана з наявністю такої реєстрації. Як тільки він матиме можливість зареєструватись за іншою адресою, він це зробить добровільно. Він пропонував [PERSON] надати довідку щодо свого фактичного місця проживання без реєстрації, щоб отримати субсидію, але той відмовився. [PERSON] проти позову заперечила без будь-якого обґрунтування, що вбачається з її заяв від 20.05.2020 р. та від 08.07.2020 р. (а. с. 65, 75). Судом з`ясовано, що [PERSON] є власником 82/100 часток житла за адресою: [ADDRESS] , власником інших 18/100 часток цього житла є його дочка - [PERSON] , що підтверджується наявними у справі документами (а. с. 7 - 11), зокрема, витягом від 12.10.2012 р. з реєстру прав власності на нерухоме майно, та не заперечується усіма учасниками справи (а. с. 10). Адреса зазначеного житла є зареєстрованим місцем проживання [PERSON] , яка є колишньою дружиною [PERSON] , та [PERSON] , який є пасинком [PERSON] , що підтверджується довідкою від 11.11.2019 р № 3871 Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7, а також листами від 09.01.2020 р. № 49/07-09 та № 80/07-09 Відділу з питань державної реєстрації Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області (а. с. 12, 31, 32). Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, зважаючи встановлені вище обставини, Суд вважає, що право [PERSON] та [PERSON] на користуванням житлом за адресою: [ADDRESS] (сервітут), виникло на підставі закону як у членів сім`ї власників цього житла - [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] у житлі за адресою: [ADDRESS] , не проживають близько п`яти років, що випливає з акта від 25.10.2019 р., складеного працівниками Міського комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 7 (а. с. 13). Як зазначалось вище, власниками житла за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (82/100 часток) та [PERSON] (18/100 часток). Також з наведеного раніше випливає, що [PERSON] є матір`ю, а [PERSON] - братом [PERSON] . Частинами першими статті 355 та 356 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Тобто будинок за адресою: [ADDRESS] , є спільною частковою власністю [PERSON] (82/100 часток) та [PERSON] . Частиною першою статті 358 Цивільного кодексу України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З викладених норм Цивільного кодексу України випливає, що право вимагати визнання особи такою, що втратила право користуванням житлом, належить власнику житла, а у разі перебування житла у спільній частковій власності - усім співвласникам за їхньою згодою, а не будь-кому (одному) з них. Однак [PERSON] заперечує проти того, щоб визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, співвласником якого вона є. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed