Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

У грудні 2020 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивачі зареєстровані та проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана квартира належить їм на праві користування як наймачам. Основним квартиронаймачем є [PERSON] . Разом з ними у даній квартирі зареєстровані відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які впродовж тривалого часу не проживають у квартирі, не сплачують комунальні платежі, не беруть участі в утриманні цього майна та не цікавляться ним. Так, їх брат [PERSON] , перебував у місцях позбавлення волі, а після звільнення у 2018 році до квартири не повернувся. Племінник [PERSON] перебуває в домі-інтернаті «Довіра» і більше 12 років не проживає у цій квартирі. Племінник [PERSON] також не мешкає у квартирі, його місцезнаходження не відомо. У зв`язку із тим, що відповідачі тривалий час без поважних причин не проживають у квартирі, добровільно з реєстрації місця проживання не знялись, позивачі вважають, що останні втратили право користування цим житловим приміщенням, тому просять суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадженні із викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2021 року задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі третю особу - Дніпровську міську раду. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року витребувано з відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відомості про зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачі та представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в т.ч. через офіційний веб-сайт «Судова влада». Представник служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, правонаступником якої є - адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради як орган опіки та піклування, заперечувала проти визнання таким, що втратив право користування житлом [PERSON] , якому не виповнилось 18 років. Представник Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 1 від 06 січня 1983 р., що виданий виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод», гр. [PERSON] та його сім`ї із семи осіб, було надано у користування житлове приміщення на ж/м Тополя-1, житловою площею 47,2, у будинку [ADDRESS] . Як видно зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , гр. [PERSON] помер [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] померла дружина [PERSON] - [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м Дніпрі ради № 95 від 24.03.2017 року, переоформлено особовий рахунок на житлове приміщення, яке складається з чотирьох кімнат, загальною площею 77,4, житловою площею 47,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , з [PERSON] на позивача [PERSON] . Згідно довідки № 676 від 22 січня 2021 року, в квартирі зареєстровані 6 осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з актів про не проживання осіб за місцем реєстрації від 08 грудня 2020 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не проживають за місцем реєстрації більше року та особистих речей у квартирі не мають. Акт про не проживання підписаний свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що є сусідами позивачів та проживають тривалий час в будинку [ADDRESS] . Відповідачів вони не бачили багато років. За місцем свого проживання відповідачі не з`являються. Де вони знаходяться свідки пояснити не можуть. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином, законодавством встановлюються різні строки збереження житла за особою, яка тимчасово відсутня за місцем реєстрації (проживання). Так, за основним квартиронаймачем та іншими наймачами, які не є членами сім`ї, житло зберігається 6 місяців. За членами сім`ї наймача право на користування приміщенням зберігається протягом одного року. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема, при вирішені спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно з`ясувати наявність поважність причин не проживання такої особи в приміщенні понад строки, встановлені чинним законодавством. Крім цього, статті 71 та 72 ЖК УРСР встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, визначають судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки. Разом із тим вказані статті не передбачають обмеження кола осіб, наділених правом на звернення до суду з відповідним позовом. Отже, наймач, або член сім`ї наймача, не може бути обмежений у праві звернення до суду за захистом своїх прав, свобод чи законних інтересів, зокрема із позовом про визнання інших членів сім`ї наймача такими, що втратили право користування житлом з підстав передбачених статтями 71, 72 ЖК УРСР. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 20 січня 2021 року по справі № 466/8886/18 Приймаючи до уваги, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у спільній квартирі понад строки, встановлені законодавством, добровільно знятись з реєстрації не бажають, будь-яких перешкод у проживанні їм ніхто не чинить, поважних причин не проживання судом не встановлено, суд приходить до переконання, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Між тим, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є неповнолітньою особою. Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Верховного суду від 09 вересня 2020 року по справі № 755/16152/16-ц, малолітні та неповнолітні особи, не втрачають право користування житлом за будь-яких обставин: ні внаслідок тимчасової відсутності понад шість місяців згідно ст. 71 ЖК України, ні внаслідок вибуття згідно ст. 107 ЖК України. Згідно висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради № 4/4-33 від 15.04.2021 року, дитина [PERSON] , згідно рішення Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради № 153/2 від 30 червня 2009 року, має статус дитини позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради № 516 від 16 жовтня 2009 року за неповнолітньою дитиною [PERSON] збережено житлову площу за адресою: [ADDRESS] до досягнення повноліття. На підставі цього адміністрація Шевченківського району вважає за недоцільне визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням неповнолітнього [PERSON] . Суд погоджується з цим висновком та додатково зазначає, що в силу ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, оскільки неповнолітній [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, та несплата ним комунальних платежів, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Таким чином, суд вважає, що відсутні правові підставі для визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , а тому суд приходить до висновку, що позов належить задовольнити частково, та визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням лише [PERSON] та [PERSON] , а в іншій частині позовних вимог - відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] належить стягнути на користь позивачів судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial