Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги мотивував тим, що 18 грудня 2012 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого він надав [PERSON] в якості позики грошові кошти в сумі 320000 гривень, а останній зобов`язувався повернути кошти у визначений договором строк. Відповідно до п. 2.2. договору строк, на який надається позика позичальнику становить один рік з моменту підписання цього договору (до 18 грудня 2013 року). Але в будь-якому разі позичальник зобов`язався повернути позикові кошти не пізніше 18 грудня 2014 року (п. 2.3.). Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач борг не повертає, тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача 320000 гривень боргу, 122226 гривень 10 копійок штрафу на підставі п. 3.2. договору, 36000 гривень трьох процентів річних та 309712 гривень 03 копійки інфляційних втрат за період з 01 січня 2013 року по 01 листопада 2016 року. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про зупинення провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року в справі призначена судова експертиза. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи. Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що підпис в договорі позики від 18 грудня 2012 року належить [PERSON] , проте останній підписував багато документів та йому могли разом з іншими документами надати на підпис договір позики. Вважає, що текст договору був написаний пізніше, ніж [PERSON] поставив свій підпис. Оскільки судова експертиза не проведена, тому не можливо встановити дату накладення тексту на підпис. Зазначив, що договір є недійсним, оскільки він нотаріально не посвідчений. Крім того, заявив клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача, оскільки строк договору визначений в один рік, тобто до 18 грудня 2013 року, а [PERSON] звернувся до суду з позовом 19 грудня 2016 року. Таким чином, встановлений законом трирічний строк сплинув. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 18 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] в якості позики грошові кошти в сумі 320000 гривень, а останній зобов`язувався повернути кошти у визначений договором строк (а.с. 5). Сторона відповідача заперечує проти позову та зазначає, що підпис в договорі позики від 18 грудня 2012 року належить [PERSON] , проте останній підписував багато документів та йому могли разом з іншими документами надати на підпис договір позики. Вважає, що текст договору був написаний пізніше, ніж [PERSON] поставив свій підпис. Оскільки судова експертиза не проведена, тому не можливо встановити дату накладення тексту на підпис. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року в справі призначена судова почеркознавча експертиза для встановлення справжності підпису та давності нанесення тексту. Справа була повернута експертною установою без виконання у зв`язку з ненаданням додаткового порівняльного матеріалу для почеркознавчої експертизи та відсутністю згоди володільця оригіналу договору на вирізання з нього тексту (а.с. 145-146). Разом з тим, представник відповідача у судовому засіданні визнав дійсність підпису [PERSON] в договорі позики, проте зазначив про те, що текст договору був написаний пізніше проставляння на ньому підпис відповідача. За таких обставин, враховуючи визнання дійсності підпису, суд вважає, що витребувані судом додаткові документи не мають значення для вирішення спору. З повідомлення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів від 07 серпня 2019 року вбачається, що 31 липня 2019 року до інституту від суду надійшов лист від 12 липня 2019 року, в якому зазначено, що витребувані ухвалами від 20 травня 2019 року та 09 липня 2019 року документи судом на отримані. Також зазначено, що позивач [PERSON] категорично заперечує проти вирізання штрихів рукописних записів на досліджуваному оригіналі договору позики. Клопотання експерта не виконано, цивільна справа та досліджуваний документ - договір позики від 18 грудня 2012 року до інституту не повертались, що унеможливлює організацію проведення призначеної експертизи. Позивач у судовому засіданні зазначив, що у цій справі вже була призначена технічна експертиза, але для її проведення необхідно було вирізати текст з договору. У такому випадку буде знищений єдиний документ, який підтверджує факт отримання позики відповідачем. Він як володілець оригіналу договору заперечує проти його фактичного знищення. За таких обставин, суд вважає, що призначення повторної експертизи є недоцільним. Вбачається, що стороною відповідача не надано належних доказів на спростування доводів позивача. Представник відповідача у суді зазначив, що договір є недійсним, оскільки він нотаріально не посвідчений. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Вбачається, що нотаріальне посвідчення договору позики законодавством не передбачено. Крім того, представник відповідача заявив клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача, оскільки строк договору визначений в один рік, тобто до 18 грудня 2013 року, а [PERSON] звернувся до суду з позовом 19 грудня 2016 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до п. 2.2. договору позики строк, на який надається позика позичальнику становить один рік з моменту підписання цього договору. Пунктом 2.3. цього договору визначено, що після закінчення строку, вказаного в п. 2.2. цього договору, позичальник зобов`язується повернути позикові кошти протягом наступного дня, але в будь-якому разі не пізніше 18 грудня 2014 року. Позов про стягнення коштів [PERSON] пред`явив до суду 19 грудня 2016 року, тобто в межах встановленого законом строку позовної давності. За таких обставин, заява сторони відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Позивач у судовому засіданні зазначив, що станом на день подачі позову до суду відповідач борг не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Встановлено, що відповідно до договору від 18 грудня 2012 року [PERSON] мав повернути позивачу 320000 гривень. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 320000 гривень, тобто стягненню з відповідача підлягає зазначена сума. Позивач також просить стягнути з відповідача три проценти річних з простроченої суми за період з 01 січня 2013 року по 01 листопада 2016 року в сумі 36000 гривень та інфляційні втрати в розмірі 309712 гривень 03 копійки. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Термін прострочення складає 1041 день. Отже, сума трьох процентів річних за період з 01 січня 2013 року по 01 листопада 2016 року складає 36826 гривень 23 копійки (320000 х 0,03 = 9600 : 365 = 26,30 х 1041 = 601,77). Позивач просить суд стягнути з відповідача меншу суму - 36000 гривень нарахованих трьох процентів річних. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, стягненню з відповідача підлягають нараховані три проценти річних у сумі 36000 гривень. Сукупний індекс інфляції за період прострочення з 01 січня 2013 року по 01 листопада 2016 року становить 1,96729773; інфляційне збільшення суми боргу становить 309535 гривень 27 копійок (320000 х 1,96729773 = 629535,27 - 320000 = 309535,27). Таким чином, стягненню з відповідача підлягають нараховані три проценти річних у сумі 36000 гривень та інфляційні втрати в розмірі 309535 гривень 27 копійок. Позивач також просить суд стягнути з відповідача штраф на підставі п. 3.2. договору в розмірі 122226 гривень 10 копійок. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Отже, сторони договору встановили строк виконання боржником зобов`язання не пізніше 18 грудня 2014 року (п. 2.3. договору). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Отже аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року в справі № 6-1138цс15. Представник відповідача у судовому засіданні заявив клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Пунктом 2.3. договору позики визначено, що після закінчення строку, вказаного в п. 2.2. цього договору, позичальник зобов`язується повернути позикові кошти протягом наступного дня, але в будь-якому разі не пізніше 18 грудня 2014 року. Позов про стягнення коштів [PERSON] пред`явив до суду 19 грудня 2016 року, тобто з пропуском встановленого законом річного строку спеціальної позовної давності. Стороною позивача до суду не подавалось будь-яких заяв щодо поважності причин пропуску строку спеціальної позовної давності. За огляду на викладене, суд не має правових підстав для поновлення позивачу пропущеного строку на звернення до суду з вимогою про стягнення штрафу, а тому у задоволені позову в цій частині на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України (у зв`язку з пропуском строку позовної давності) слід відмовити. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір у розмірі 6655 гривень 35 копійок.

Outcome: partial