Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON], яка діє на підставі довіреності в інтересах [PERSON], звернулась до суду з позовом до ПрАТ «АзовЕлектроСталь» про стягнення на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] в період з 01.11.2007 року по 30.09.2014 року позивач працював у ПрАТ «АзовЕлектроСталь», після чого 30.09.2014 року його було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був. Сума заборгованості по заробітній платі за період з серпня 2014 року по 30.09.2014 року складає 29132,93 грн. Крім того, йому не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за період з 30.10.2013 року по 30.09.2014 року в розмірі 15708,58 грн. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2014 року по 22.12.2014 року в розмірі 45139,55 грн. До того ж, бездіяльністю відповідача щодо виплати заробітної плати [PERSON] спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 6000 грн. На підставі викладеного, просила стягнути з відповідача на її користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2014 року по 30.09.2014 року в сумі 29132,93 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 15708,58 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.10.2014 року по 22.12.2014 року в сумі 45139,55 грн. та моральну шкоду в сумі 6000 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. У ході судового розгляду [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2014 року по 30.09.2014 року в сумі 29132,93 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 15708,58 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.10.2014 року по 22.12.2014 року в сумі 45139,55 грн., моральну шкоду в сумі 6000 грн. та судові витрати в розмірі 3000 грн. Позивачка [PERSON], що діє в інтересах [PERSON], у судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутністю та про підтримання позовних вимог, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Представник позивачки [PERSON] - адвокат [PERSON] у судове засідання також не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без його присутності. Від представника відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, в яких вона позовні вимоги визнала частково. Зазначила, що підприємство відповідача дійсно має заборгованість перед [PERSON] за серпень 2014 року в розмірі 12939,88 грн. та за вересень 2014 року в розмірі 16193,05 грн., а всього - 29132,93 грн. При цьому зазначена сума заборгованості містить у собі усі належні [PERSON] виплати, в тому числі й компенсацію за невикористану відпустку в сумі 15708,58 грн., яка увійшла у нарахування за вересень 2014 року. Вказує на те, що позивачкою не надано жодного доказу спричинення моральної шкоди, тому ці вимоги задоволенню не підлягають. Просила позов задовольнити частково в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 29132,93 грн., в решті позовних вимог - відмовити. Представник відповідача, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності згоди позивача, суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 01.11.2007 року по 30.09.2014 року працював у відповідача, що підтверджується довідкою з ПрАТ «АзовЕлектроСталь» та копією наказу про звільнення. 30.09.2014 року [PERSON] був звільнений з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За період роботи йому нараховувалась заробітна плата. Згідно наданої відповідачем довідки від 15.01.2015 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період його роботи з серпня 2014 року по вересень 2014 року складає: серпень - 12939,88 грн., вересень - 16193,05 грн., а всього - 29132,93 грн. В зазначену суму заборгованості увійшла і нарахована компенсація за невикористану відпустку в розмірі 15708,58 грн. При цьому суд зазначає, що вказана сума заборгованості по заробітній платі вказана вже з урахуванням утримань передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача від 15.01.2015 року, внаслідок чого станом на теперішній час існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 29132,93 грн. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з ПрАТ «АзовЕлектроСталь» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2014 року по 22.12.2014 року в сумі 45139,55 грн. З довідки бухгалтерії ПрАТ «АзовЕлектроСталь» № 27 від 15.01.2015 року вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 757,97 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 01.10.2014 року і по день ухвалення судом рішення, оскільки на день розгляду судом справи з позивачем розрахунок не проведено. Кількість робочих днів за період з 01.10.2014 року по 24.02.2015 року (день ухвалення рішення) складає 103 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.10.2014 року по 24.02.2015 року складає - 78070,91 грн. (103 днів х 757,97 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 78070,91 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем [PERSON] заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, йому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 6000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав [PERSON], істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивача пов'язані з певними душевними стражданнями і вважає, що 500 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди. Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких зокрема відносяться витрати на правову допомогу. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачкою надано квитанцію про сплату [PERSON] правової допомоги, відповідно до якої вона сплатила 3000 грн. за консультацію, складання запитів, позовної заяви та представництво у суді. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. На підставі ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. При цьому така особа має право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів та бути присутнім у судовому засіданні. Представник особи, яка бере участь у справі має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачено статтями 26, 42 ЦПК України і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу. За змістом зазначених норм закону витрати, пов'язані з оплатою участі у справі представника сторін не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України. Що ж до надання позивачці правової допомоги, не пов'язаної з представництвом у суді, то їхня вартість ані в договорі, ані в позовній заяві чи іншому документі не визначена. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В матеріалах справи відсутні будь-які дані про обсяг правової допомоги та її вартість, розрахунки на підтвердження надання таких послуг. Між цим, позивач має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial