Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, яким просила суд визнати дійсним договір купівлі- продажу присадибної земельної ділянки загальною площею 0,5 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладений між нею та відповідачкою, та визнати за нею право приватної власності на зазначену земельну ділянку. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного: Судом встановлено, що [PERSON] рішенням виконкому Комінтернівської селищної Ради народних депутатів від 27 листопада 1997 року № 130 надано у власність присадибну ділянку, площею 0,5 га, в с. Улянівка Комінтернівського району Одеської області. Зі змісту довідки від 30.09.2014 року Комінтернівського селищного голови вказана земельна ділянка зареєстрована в погосподарській книзі № 4, запис № 7, за [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла, що вбачається зі змісту свідоцтва про смерть від 22.10.2003 року, серії [NUMBER]. [PERSON] є донькою [PERSON] (св-во про народження від 29.03.1949 року, св-во про розірвання шлюбу від 27.02.2002 року) 10.10.2007 року [PERSON] продала належний [PERSON] житловий будинок [PERSON], що вбачається зі змісту розписки. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Виходячи зі змісту положень статті 60 ЦПК України суд розглядає справу на підставі доказів, які подані сторонами до справи до початку безпосереднього судового розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не можу суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Положенням ст. 204 ЦК України законодавцем встановлена презумпція правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положенням ст. 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Згідно положення ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою ст. 206 цього Кодексу. Положенням ч. 1 ст. 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно положення ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно положення ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно положення ст. 655 ЦК України за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з положенням ст. 657 ЦК України договір купівлі- продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договор є нікчемним. Суд приходить до висновку, що укладений в простій письмовій формі (розписка) між [PERSON] та [PERSON] договір договір купівлі- продажу нерухомого майна - є нікчемним. Разом із тим, законодавцем нормою ч. 2 ст. 220 ЦК України встановлена можливість визнання нікчемного договору дійсним. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» увагу суддів звернуто на наступне: «з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясовувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не має інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню». Таким чином, суд дійшов висновку, що договір, укладений між [PERSON] та [PERSON], купівлі- продажу земельної ділянки не є укладеним, і не створює для сторін взаємних прав та обов'язків. Отже не підлягає задоволенню позов в частині визнання дійсним та виконаним правочину. Позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку тісно пов'язані з можливістю задоволення позовних вимог в частині визнання правочину виконаним та дійсним, і тому також не підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed