Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

У грудні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» (надалі Банк) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору у загальному розмірі 45022 грн. 15 коп.. В обґрунтування позову зазначається, що 08 серпня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого Банком кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згодом процентна ставка була змінена (збільшена) до 43.2 % річних. Позивач зобов`язання з надання відповідачу коштів виконав, а відповідач умови договору в строк, встановлений договором не виконує. Таким чином, станом на жовтень 2017 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 45022 грн. 15 коп.. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та окремо зазначив, що відповідач користувалась протягом 7 років кредитною карткою банку та погашала заборгованість протягом певного строку, а тому їй було відомо про умови кредитування та відсоткову ставку банку, а також штрафні санкції. Відповідач під час приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг шляхом заповнення Анкети-заяви була ознайомлена з такими умовами. Представник позивача також в судовому засіданні зазначив, що відсутні підстави для застосування наслідків пропущення строку позовної давності щодо тіла кредиту, оскільки остання картка, яка була відкрита на ім`я відповідача діяла до травня 2015 року, а тому фактично кредитний договір діяв до травня 2015 року, Банк звернувся до суду у листопаді 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.. Відповідач, повідомлений належним чином про дату та час судового засідання, до суду не з`явився, однак звернулась до суду із клопотанням про розгляд справи за її відсутності та надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позов не визнає, та окремо зазначила, що фактично договір кредитування між Банком та нею не укладався, оскільки долучені до позовної заяви тарифи не містить підпису відповідача, а отже не може визнаватися складовою кредитного договору. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків і штрафів та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування. Відповідач вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Аналогічну позицію висловила Велика палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, зазначивши, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання до запропонованого договору. Також відповідач просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, встановлений ст. ст. 257, 267, 268 ЦК України. Крім того, відповідач зазначала, що станом на листопад 2017 року згідно її розрахунку у неї навіть повинна була бути переплата, а не заборгованість за кредитним договором. Розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Судом встановлено, що 08 серпня 2011 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з одного боку, та [PERSON] , з другого боку, був укладений кредитний договір, що складається з анкети-заяви позичальника (а.с. 8). З розрахунку заборгованості за договором слідує, що станом на 31 жовтня 2017 року заборгованість [PERSON] перед банком становить 45022 грн. 15 коп., з яких: 3901 грн. 56 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 35330 грн. 36 коп. - заборгованість за відсотками, 3170 грн. 13 коп. пеня, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2120 грн. 10 коп. штраф (процентна складова). Судом також встановлено, що останній раз [PERSON] вносила кошти на погашення заборгованості за вказаним договором в сумі 23,87 грн. в травні 2017 року (а.с. 82), про що самостійно зазначила в розрахунку, після чого заборгованість за тілом кредиту склала 3901 грн. 56 коп.. У відзиві на позов [PERSON] заперечувала ознайомлення із умовами кредитування, під час заповнення Анкети-заяви, а тому вважала, що погашаючи тіло кредиту погашає борг повністю. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 526, ст. 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідач у відзиві до позову та у поясненнях не заперечувала користування кредитною карткою, оформленою АТ КБ «ПриватБанк», тобто підтвердила зняття кредитних коштів, а тому суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за тілом кредиту, тобто у розмірі 3901 грн. 56 коп.. Однак, вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам, суд виходить з того, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписана відповідачем, не містить умов щодо нарахування та сплати зазначених сум, а самі Умови та Правила, на які посилається банк, не містять підпису відповідача (а.с. 9-33). Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина 2 статті 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України) Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина 2 статті 207 ЦК України). В той же час, долучені до позовної заяви Витяг з тарифів (а.с. 9 та зворотній бік), не містить підпису відповідача, а отже не може визнаватися складовою кредитного договору. Зміст заяви-анкети не містить підтвердження того, яку саме суму кредитного ліміту узгоджено сторонами (а.с. 8). Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків і штрафів та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування. За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Аналогічну позицію висловила Велика палата Верховного суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, зазначивши, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання до запропонованого договору. З урахуванням викладеного, а також того факту, що суду не надано письмового договору, підписаного відповідачем, про те, що він приймає умови щодо нарахування відсотків, зважаючи на те, що кредитний ліміт був встановлений на рівні 4000 грн., представником АТ КБ «ПриватБанк» в свою чергу не доведено належне ознайомлення відповідача із умовами кредитування та тарифами встановленими Банком, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам та штрафних санкцій. Відповідач також просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, посилаючись при цьому лише на норми Цивільного кодексу України, без зазначення періоду за який його необхідно застосувати. Однак, згідно наданого до суду розрахунку Банку та розрахунку відповідача [PERSON] користувалась карткою до травня 2015 року. АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду у грудні 2017 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України. З урахуванням викладеного, відсутні підстави застосування наслідків пропущення Банком строку позовної давності.

Outcome: partial