Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] та після уточнення у січні 2015 року позовних вимог просила суд ухвалити рішення про визнання 1/4 частини будинку [ADDRESS] спільним сумісним майном сторін, а за нею визнати право власності на 1/8 частину вказаного будинку. В обгрунтування заявлених вимог позивач посилалася на придбання частини спірного будинку в березні 2003 року під час перебування сторін в шлюбі, в зв'язку з чим в силу положень ст. 22 КпШС України зазначений будинок підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя, кожен з яких має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У січні 2015 року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] та просив суд ухвалити рішення про визнання за ним права особистої приватної власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS], посилаючись на придбання спірної частини будинку за особисті кошти, заощаджені до укладення шлюбу з [PERSON] та за кошти, отримані ним від рідної сестри за його частку у спадщині після смерті батьків, оскільки згідно ч.1 ст.57 СК України майно, набуте одним з подружжя за кошти, які належали йому, є особистою приватною власністю. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 лютого 2015 року позовні вимоги сторін по справі задоволено частково. Визнано 21/100 частин житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на 10,5/100 частин вказаного будинку, а за [PERSON] - на 14,5/100 частин. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 84 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь УК у м.Чернігові судовий збір в сумі 1435 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує порушенням судом норм матеріального та процесуального права. [PERSON] посилається, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки застосував норми КпШС України, якими не керувався [PERSON], та невірно застосував до спірних правовідносин ст.ст. 24, 25 КпШС України, яка взагалі не регулює дані правовідносини. Також апелянт вказує, що суд першої інстанції припустився грубої помилки в розрахунку часток кожного з подружжя, враховуючи, що у чисельнику не можна вказувати десятковий дріб, а у знаменнику - звичайний. [PERSON] вважає, що саме [PERSON] повинен був доводити, що кошти в сумі 3000 грн., які він отримав від своєї сестри, були використані на придбання спірного житла. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 28 жовтня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 18 липня 2012 року (а.с.32). В період шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 11 березня 2003 року [PERSON] купив у [PERSON] 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с.35). Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, чинних на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, відносилося до спільної сумісної власністі. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При укладенні угод одним з подружжя вважалося, що він діє за згодою другого з подружжя. Згода другого з подружжя була обов'язковою лише при укладенні угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребувала обов'язкового нотаріального засвідчення. В разі поділу майна, яке перебувало в спільній сумісній власності подружжя, їх частки визнавалися рівними. Проте, згідно ст.24 КпШС України зазначені положення не поширювалися на майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, яке визнавалося власністю кожного з них. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] - батько [PERSON] Відповідно до ст. 561 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, свідоцтво про право на спадщину підлягало видачі спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, але [PERSON] та його сестра [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складалася з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.53, 54) отримали лише 23 січня 2010 року. Проте, в силу ст. 548 ЦК України незалежно від дати отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину, вона визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином, у [PERSON] та його сестри [PERSON] виникло право власності на вищезазначене спадкове майно [INFO], право на яке юридично ними було оформлене лише в січні 2010 року. Як вбачається з матеріалів справи, ще 25 листопада 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про умови розпорядження спадковим майном, відповідно до умов якого [PERSON] впродовж трьох років після підписання договору в рахунок сплати за 1/2 частину спадкового майна повинна сплатити [PERSON] не менше 1/2 від його вартості, а [PERSON] брав на себе зобов'язання відчужити свою частину майна [PERSON], оформивши це договором дарування. В підтвердження виконання умов вказаного договору [PERSON] суду було надано копії розписок від 05.05.2001 року на суму 2 500 грн., від 24.11.2001 року на суму 3 000 грн., від 19.10.2002 року на суму 7 000 грн., від 01.03.2003 року на суму 3 000 грн. (а.с.49-52). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що хоча 1/4 частина спірного будинку і була придбана [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON], але суд відступив від принципу рівності, прийшовши до висновку, що [PERSON] для придбання у власність спірної частини об'єкту нерухомого майна було вкладено особисті кошти в сумі 3 000 грн., які ним було отримано в рахунок сплати за його частку в спадковому майні згідно розписки від 1 березня 2003 року. Оскільки зазначені кошти було ним отримано від [PERSON] в рахунок сплати частки вартості спадкового майна незадовго до укладення договору купівлі - продажу спірної частини будинку, то суд прийшов до висновку, що зазначені грошові кошти і були вкладені у придбання спірної частини будинку, а [PERSON] не надано доказів в обґрунтування заперечень вкладення даних коштів у придбання частини будинку. При цьому судом першої інстанції не було визнано в якості належних і допустимих доказів копії інших розписок, а саме: від 05.05.2001 року на суму 2500 грн., від 24.11.2001 року на суму 3000 грн., від 19.10.2002 року на суму 7 000 грн. Виходячи з характеру спірних правовідносин, суд вірно прийшов до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин норм Кодексу про шлюб та сім'ю України щодо виникнення підстав права власності на спірне майно. Проте, до висновку щодо вкладення [PERSON] особистих коштів в сумі 3 000 грн. у придбання 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] суд прийшов в порушення вимог статей 212, 213 ЦПК України без належної оцінки всіх обставин справи та належної оцінки наявних у справі доказів, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, суд не дав належної оцінки договору від 25 листопада 1999 року про умови розпорядження спадковим майном та розпискам про отримання коштів згідно зазначеного договору, на відповідність його як вимогам чинних на той час норм матеріального права, так і з врахуванням умов договору від 29 листопада 2012 року дарування частини житлового будинку в [ADDRESS]. Згідно п.1 зазначеного договору Дарувальник (в особі свого представника), розуміючи значення своїх дій щодо безоплатності та безумовності цієї угоди, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз, безоплатно передає у власність обдаровуваної (дарує) належну йому 1/2 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в м. Фастові Київської області, вул. Возз'єднання, буд.5 (а.с.59). Таким чином, умови зазначеного договору щодо безоплатної передачі [PERSON] своєї частки майна, отриманого у спадщину, [PERSON] не узгоджуються з умовами договору від 25 листопада 1999 року, згідно якого сторони домовилися, що [PERSON] сплачує [PERSON] вартість 1/2 частини спадкового майна, яке останній зобов'язувався подарувати [PERSON] Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Незважаючи на чинність обох правочинів, апеляційний суд враховує, що умови договору від 25 листопада 1999 року щодо обов'язку безоплатної передачі майна після отримання коштів за нього є взаємовиключними та такими, що суперечили вимогам статей 224, 243 ЦК України в редакції, чинній на час його укладення, згідно яких за договором дарування майно у власність підлягало передачі однією стороною другій безоплатно, а за умови платного відчуження майна підлягав укладенню договір купівлі - продажу. В силу статей 48 ЦК України, чинного на час укладення договору, оскільки його умови суперечили вимогам закону, то такий договір підлягав визнанню недійсним. За таких обставин, за наявності неоспореного договору дарування частини житлового будинку [PERSON] своїй сестрі [PERSON], відсутності належних і допустимих доказів щодо вкладення [PERSON] коштів, отриманих згідно розписок, у придбання частини спірної частини будинку необгрунтованим є висновок суду щодо наявності підстав для відступлення від рівності часток в спільному сумісному майні подружжя в зв'язку з вкладенням [PERSON] особистих коштів. Згідно ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Виходячи з викладеного, до правовідносин щодо підстав набуття права власності на спірне майно подружжя підлягають застосуванню норми КпШС України, а щодо визнання права власності - норми ЦК України та СК України. Статтею 69 СК України встановлено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності. До поділу майна згідно статей 63 дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. [PERSON] хоча і визначено позов про поділ спільного сумісного майна, проте фактично вимог про його поділ не заявлено, а ставилось питання про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину майна. Відповідач заперечував право позивача на частину спірного житлового будинку, вважаючи його особистою власністю. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду. Статтею 392 ЦК України встановлено право власника майна пред'явити позов про визнання його права власності у випадку його оспорювання або не визнання іншою особою. Статтею 361 ЦК України передбачено право співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. За таких обставин, без вирішення питання визнання права на частку у спільній сумісній власності позивач позбавлена права розпорядження своєю часткою у спільній сумісній власності. Враховуючи викладене, обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання майна спільним сумісним майном та визнання права власності на частину майна не суперечить вимогам статей 16, 392, 361 ЦК України. Оскільки 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS] була придбана в період перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції обгрунтовано визнав її спільною сумісною власністю. Проте, враховуючи, що відсутні підстави для відступлення від рівності часток подружжя, за [PERSON] та [PERSON] належить визнати право власності по 1/8 (1/4 : 2) зазначеного будинку. Відповідно до ст.88 ЦПК України в зв'язку з задоволенням позовних вимог [PERSON] з [PERSON] на її користь підлягає стягненню судовий збір в сумі 840 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 422 грн. судового збору за апеляційний розгляд справи. В позовній заяві [PERSON] просив визнати за ним право особистої приватної власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS]. Судом першої інстанції визначено вартість 1/4 частини спірного будинку в сумі 168 000 грн, яку [PERSON] не спростовано. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з нього належить достягнути недоплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 595 грн. (840 грн. (розмір судового збору, виходячи з вартості 1/8 частини будинку - 84000 грн., на яку визнається його право власності) - 245 грн. (сплачений судовий збір при зверненні до суду). Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його резолютивної частини в іншій редакції.

Outcome: partial