Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

У жовтні 2010 року Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк»), яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», звернулося до суду із позовом, уточненим у подальшому, до [PERSON] , [PERSON] посилаючись на те, що 19 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачкою [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту (далі кредитний договір) № 11098810000 від 19 грудня 2006 року, згідно якого останній був наданий кредит в розмірі 70000,00 доларів США, строком з 19 грудня 2006 року по 19 грудня 2023 року. В якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 11098810000 від 19 грудня 2006 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір поруки №78195 від 19 грудня 2006 року, згідно якого останній на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням [PERSON] , що виникають з умов вищезазначеного кредитного договору. Крім цього, в якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 11098810000 від 19 грудня 2006 року, останньою було передано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , про що було укладено іпотечний договір від 19 грудня 2006 року. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальниці кредит, у встановленому договором розмірі. Оскільки відповідачі ухиляються від належного виконання взятих на себе зобов`язань, встановлених кредитним договором, позивач, за уточненими позовними вимогами, просив суд стягнути з останніх станом на 12 жовтня 2010 року суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11098810000 від 19 грудня 2006 року в сумі 81553,44 доларів США, яка складається із: 68363,30 доларів США заборгованість по тілу кредиту, 13190, 14 доларів США заборгованість по відсоткам, 15548, 13 грн. пеня, та судові витрати. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2011 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» були задоволенні у повному обсязі (а.с. 53). Ухвалою суду від 28 лютого 2012 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2011 року було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку, призначено судове засідання (а.с. 63). Ухвалою суду від 20 грудня 2013 року позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] було залишено без розгляду (а.с. 79). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2017 року скасовано ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2013 року, справу направлено для продовження розгляду (а.с. 114-116). Ухвалою суду від 05 лютого 2018 року було замінено позивача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 152). 25 жовтня 2018 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до ПАТ «Дельта Банк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору. Зазначена справа перебувала в провадження судді Малиновського районного суду м. Одеси Целуха А.П. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2019 року, у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] , справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Сегеди О.М. від 16 травня 2019 року справу було прийнято до провадження, підготовче провадження призначено повторно та призначено підготовче судове засідання (а.с. 197-198). Ухвалою суду від 10 червня 2019 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору до провадження, вимоги за зустрічним позовом були об`єднані в одне провадження з первісним позовом (а.с. 214-215). Ухвалою суду від 07 серпня 2019 року строк проведення підготовчого провадження було продовжено (а.с. 223-224). Ухвалою суду від 05 вересня 2019 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 223-224). В процесі розгляду справи відповідачка [PERSON] надала до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «Дельта Банк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, в обґрунтування якого зазначила, що 19 грудня 2006 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту №11098810000, відповідно до умов якого банк надав їй кредитні кошти у розмірі 70000,00 доларів США, строком користування до 19 грудня 2023 року. Стверджувала, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 19 грудня 2006 року між нею та банком був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого вона передала в іпотеку банку квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та 19 грудня 2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір поруки. Вказала, що вважає вищевказаний кредитний договір недійсним, оскільки вона його не підписувала, згоди на укладення правочину не надавала, а кошти за договором отримала саме [PERSON] , яка і вирішувала всі необхідні для отримання кредиту питання з банком. Стверджувала, що вона погодилась на прохання [PERSON] надати їй необхідні документи, однак не була повідомлена про мету їх використання, та в подальшому їй стало відомо про намір отримання кредиту. Враховуючи вищевикладені обставини, позивачка за зустрічним позовом просила суд визнати недійсним кредитний договір №11098810000 від 19 грудня 2006 року, укладений від імені [PERSON] з АКІБ «УкрСиббанк» (а.с. 165-167). Представник позивача та відповідача за зустрічним позовом, яка діє на підставі довіреності від 24 квітня 2019 року, в судове засідання не з`явилась, надала через канцелярію суду заяву, згідно якої підтримала уточнені позовні вимоги, просила суд їх задовольнити у повному обсязі та розглянути справу за відсутності представника банку. Раніше надала відзив на зустрічну позовну заяву (а.с. 182,183, 205-206). Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 135). Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 134). Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 136). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У рішенні Європейського Суду від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Аналіз викладених вище обставин, неявки в судові засідання відповідачів за первісним позовом, яким було відомо про розгляд справи, призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. Тому суд, такі дії відповідачів відносить до таких, що суперечать вимогам ст. 43 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання стороною своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що 19 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір №11098810000, згідно якого останній був наданий кредит в розмірі 70000,00 доларів США, строком з 19 грудня 2006 року по 19 грудня 2023 року (а.с. 19-23). В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №11098810000 від 19 грудня 2006 року між між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір поруки №78195 від 19 грудня 2006 року, згідно якого останній на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання відповідати перед позивачем як солідарний боржник по зобов`язанням [PERSON] , що виникають з умов вищезазначеного кредитного договору (а.с. 29). Крім того, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №11098810000 від 19 грудня 2006 року, [PERSON] було передано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , про що укладено іпотечний договір від 19 грудня 2006 року (а.с. 24-28). Встановлено, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимог до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимагати (замість ПАТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 125-150). Відповідно до умов кредитного договору, відповідачка [PERSON] зобов`язувалася погашати кредит та сплачувати передбачені договором платежі шляхом здійснення щомісячних фіксованих рівних платежів. Згідно п. 1.5 Договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] для подальшого використання за цільовим призначенням (а.с. 19 звор.). Встановлено, що банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, однак відповідачі від виконання своїх зобов`язань ухиляються. Судом встановлено, що через невиконання відповідачами за первісним позовом зобов`язань за кредитним договором №11098810000 від 19 грудня 2006 року, станом на 12 жовтня 2010 року у відповідачів утворилась заборгованість у розмірі 81553,44 доларів США, яка складається із: 68363,30 доларів США заборгованість по тілу кредиту, 13190, 14 доларів США заборгованість по відсоткам, 15548, 13 грн. пеня. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором відповідачами суду не надано. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, статтею 533 ЦК передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пункт 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає право банку здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (далі Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином банк як фінансова установа може укладати кредитні договори, предметом яких є іноземна валюта, за наявності в нього банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу. Стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року по справі №520/10491/13-ц. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правовими наслідками порушення основного зобов`язання, забезпеченого порукою, є солідарна відповідальність або додаткова /субсидіарна/ відповідальність, якщо така відповідальність встановлена договором поруки. Солідарна відповідальність означає, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання, кредитор має право вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі або частково як від боржника, так і від поручителя, або від них обох. Частиною 1 ст. 554 ЦК України визначено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Правовий аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припиненням права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Судом встановлено, що з метою досудового врегулювання спірних правовідносин, 17 серпня 2010 року позивач звертався до відповідачів з вимогами про дострокове повернення кредиту в добровільному порядку, зазначив, що у випадку невиконання або несвоєчасного виконання цієї вимоги, банк буде змушений звернутися до суду але останні свої зобов`язання не виконують (а.с. 30-32). Враховуючи те, що банк звернувся до суду у жовтні 2010 року, суд вважає, що порука не є припиненою. Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку в повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Встановлено, що умовами п.п. 1.3, 1.4 договору поруки №78195 від 19 грудня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною (а.с. 29). Тому позивач має право вимагати виконання зобов`язання як від боржника, так і від поручителя. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець, має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. В процесі розгляду справи відповідачами за первісним позовом, не було надано до суду жодних доказів на підтвердження відсутності у них заборгованості перед позивачем або її погашення. Крім того, під час розгляду справи відповідачами не було заявлено клопотання щодо проведення судово-економічної експертизи з приводу перевірки наданого позивачем розрахунку заборгованості. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту підлягають задоволенню у повному обсязі. Досліджуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту ст. 1054 ЦК вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час. Встановлено, що пунктом 10.13 договору про надання споживчого кредиту від 19 грудня 2006 року визначено, що підписання даного договору позичальником свідчить, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зі змісту положень кредитного договору, укладеного між банком та [PERSON] вбачається, що сторони, підписавши цей договір, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. Отже, кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення, і [PERSON] з 2006 року по жовтень 2018 року не оскаржувався. Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності. Відповідно до ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дані положення закону при укладенні договору були дотримані і не порушені. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що [PERSON] із умовами кредитного договору від 19 грудня 2006 року, та з загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту в АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була ознайомлена, і при підписанні договору сторони підтвердили, що текст договору відображає дійсність їх намірів, про що свідчить підпис позивача на договорі. Таким чином, твердження позивача про те, що вона не не підписувала спірний договір, згоди на укладення правочину не надавала, та кошти за договором не отримувала не відповідає дійсності. Суд враховує, що клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи в процесі розгляду справи заявлено не було. Твердження позивача про те, що вона не була обізнана про мету використання її документів іншою особою спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договорів та визначені умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Крім цього суд враховує, що позивачка тривалий час виплачувала кредит, що підтверджується розрахунком заборгованості, наявним в матеріалах справи та звернулась до суду із зустрічним позовом за захистом своїх прав лише у жовтні 2018 року, а до цього часу не ставила питання у передбаченому законодавством порядку про визнання кредитного договору недійсним. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовій збір в розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 грн., у зв`язку із задоволенням первісного позову дані виплати підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках. Судовий збір за зустрічним позовом сплачений позивачем за зустрічним позовом та у звязку з відмовою у задоволенні позову покладається на позивача (а.с. 1, 2, 164). На підставі ст.ст. 215, 524, 533, 554, 610, 611, 612, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України ЦК України,

Outcome: approved