Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

У жовтні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якій просила суд поділити набуте майно, набуте у шлюбі з [PERSON] , виділивши: трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 135 кв.м., у [ADDRESS] ; паркувальне місце [ADDRESS] ; визнати право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 80 кв.м. у [ADDRESS] за спільнимим дітьми - [PERSON] та [PERSON] . Свою позовну заяву обґрунтовувала тим, що з 16 грудня 1995 року по 23 листопада 2010 перебувала з [PERSON] в шлюбі. Від шлюбу мають двох спільних дітей. Зауважує, що угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами не було досягнуто, що в свою чергу, стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду. В кінцевій редакції своєї позовної заяви з урахування численних клопотань позивачки про зменшення/збільшення розміру позовних вимог та зміни предмета позову позивачка просила суд: - в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на машиномісце [ADDRESS] , загальною площею 11,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] кошти в розмірі 300 000 доларів США, що складає на 7 500 000,00 грн. від продажу частки ТОВ Медичний центр «Гемафонд»; - зарахувати на користь [PERSON] кошти, отримані від продажу частки ТОВ Медичний центр «Гемафонд» в розмірі 1 200 000 доларів США, що складає 30 000 000,00 грн.; - зарахувати на користь [PERSON] , як однорідні зустрічні вимоги, втрати від інфляції та 3% річних від набутих/збережених [PERSON] , без належних правових підстав, звільнивши останнього від обов`язку сплатити суму на користь позивачки. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2012 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою від 29 липня 2015 року по справі провадження зупинено до вирішення цивільної справи № 761/9942/15-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] ПАТ «ОТП Банк», приватного нотаріуса Журавльової Л.М. про визнання правочинів недійсними. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-799 від 18 червня 2018 року за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Марчук М.В., протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В., у зв`язку із довготривалим лікарняним судді Малинникова О.Ф. Ухвалою суду від 02 липня 2018 року справу прийнято до провадження судді Фролової І.В. та поновлено провадження у справі. В судовому засіданні, 19 грудня 2018 року, було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про залучення до участі в справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, а саме [PERSON] , Кредитну спілку «КС Володар», Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига», а також виключено зі складу третіх осіб Компанію «Мелтон Консорціум Лімітед». 11 травня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви. 17 лютого 2020 року на адресу суду надійшла заява про зміну предмета позову. 19 березня 2020 року [PERSON] подала до суду заяву про забезпечення вказаного вище позову шляхом заборони вчиняти певні дії щодо квартири [ADDRESS] , загальною площею 135,4 кв.м, житловою площею 79,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 39122480000, а саме, передавати, продавати, відчужувати у будь-який спосіб та переводити в об`єкт нежитлової нерухомості. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року заяву про забезпечення позову було задоволено.Заборонено вчиняти певні дії щодо квартири [ADDRESS] , загальною площею 135,4 кв.м, житловою площею 79,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 39122480000, а саме, передавати, продавати, відчужувати у будь-який спосіб та переводити в об`єкт нежитлової нерухомості. 16 червня 2020 року на адресу суду надійшли пояснення від третьої особи (в порядку ст.181 ЦПК України), відповідно до яких представник ТОВ «Квадрига» просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 30 червня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача про застосування зустрічного забезпечення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування зустрічного забезпечення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Позивачка разом зі своїм представником в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні. Таким чином, заслухавши пояснення представників, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі. На підставі зазначеного суд прийшов до наступних висновків. Виходячи з положень ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст. 328 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Як з`ясовано судом, 16 грудня 1995 року [PERSON] уклала шлюб з відповідачем, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Відділу реєстрації актів громадянського стану Старокиївського району м. Києва зроблено запис № 347. Від шлюбу позивач та відповідач мають дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , який є малолітньою дитиною та інвалідом від народження. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. 19 вересня 2003 року позивач та відповідач придбали квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з трьох жилих кімнат, жилою площею 79,2 кв. м., загальною - 135, 4 кв. м. Вартість квартири за станом на день укладення договору купівлі - продажу становила 1 401 207 грн. 19 вересня 2003 року було придбано машиномісце [ADDRESS] , загальною площею 11, 60 кв. м, в підземному автопаркінгу по [ADDRESS] . Вартість машиномісця за станом на день укладення договору купівлі - продажу становила 86 021, 67 грн. Як встановлено ч. 1 ст. 112 ЦК УРСР (чинного на час набуття прав на квартиру та машиномісце), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Як передбачено ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 368 ЦК України 2003 року спільна власність двох або більше осіб, без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї є їхньою спільною сумісною власністю , якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно статті 16 Закону України «Про власність» (чинного на час набуття права власності на квартиру та машиномісце) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як визначено частиною 1 статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на час набуття прав на квартиру та машиномісце) в разі поділу майна, яка є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до положень ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них , суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі і, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного подружжя. Відповідач зазначає, що квартира [ADDRESS] була передана в іпотеку в забезпечення виконання відповідачем укладеного кредитного договору від 24 жовтня 2006 року. За наявною інформацією власником квартири є ТОВ «Квадрига» з огляду на вказане , відповідач вважає, що розподіл між [PERSON] [PERSON] квартири [ADDRESS] є неможливим. Суд не може погодитися з такими висновками відповідача, вважає, що квартира є об`єктом поділу між колишнім подружжям та вважає, що суд може відійти від засад рівності поділу з огляду на наступне. 29 січня 2000 року позивач продала квартиру [ADDRESS] , також була продана квартира в місті Лондон, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії. Позивач разом з відповідачем купили квартиру [ADDRESS] та машиномісце під номером [ADDRESS] за цією ж адресою. Відповідач, без згоди позивача на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя здійснив відчуження квартири [ADDRESS] на користь свого батька - [PERSON] . Вказана квартира відчужувалась від [PERSON] на користь кредитної спілки КС «Володар», ТОВ «Квадрига». Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року, у справі №761/38184/15-ц, яке не скасоване та набрало законної сили, визнано незаконними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Л. М. щодо посвідчення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 квітня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , його батьком, зареєстрованого в реєстрі за №2565, а саме: порушення вимог підпункту 4. 2. пункту 4 Глави 1 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595. Судом встановлено, що під час посвідчення приватним нотаріусом Журавльовою Л. М., договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 квітня 2013 року, нотаріусом не була отримана згода [PERSON] на укладення вищезазначеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, як того вимагає ст. 65 Сімейного кодексу України. Як вбачається з листа Міністерства юстиції України від 10 квітня 2015 року №173-0-2-15/13, проведеною перевіркою встановлено, що, при посвідченні договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 квітня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л. М. порушено вимоги вищезазначеного підпункту 4. 2. пункту 4 Глави 1 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки не була витребувана згода [PERSON] , дружини іпотекодавця, на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім цього, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2018 року, у справі №761/5167/19, яке не скасоване та набрало законної сили, визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 квітня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , його батьком, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л. М., за реєстровим №2565. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Лариси Михайлівни, Кредитної спілки «КС Володар», Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига», про застосування наслідків недійсності правочину - задоволений. Скасований запис в Державному реєстрі речових прав на майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, про право власності №628269 щодо виникнення права власності на [ADDRESS] , у [PERSON] , та запис №9377538 щодо виникнення права власності на [ADDRESS] , у Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига», підставою якого є договір про іпотеку 5951 від 06 серпня 2013 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Лариси Михайлівни. Відновлений запис, скасований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, в Державному реєстрі речових прав на майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про право власності №625365, з відновленням статусу власника [ADDRESS] , за [PERSON] , з дати арешту, накладеного на дане майно, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року. Скасовані записи, вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, в Державному реєстрі про іпотеку №2026263 від 06 серпня 2013 року, о 16:51:55 год., щодо договору іпотеки серія та номер 5951, виданого 06 серпня 2013 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №4785841 від 06 серпня 2013 року, о 17:08:14 год., та про заставну від 06 серпня 2013 року, о 16:51:55 год., серія №АА000074, запис про відомості про останній індосамент від 26 листопада 2014 року, о 09:59:28., дата індосаменту: 17 вересня 2013 року, по якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрига» стає новим власником застави, за договором відступлення права вимоги, серія б/н, виданий 17 вересня 2013 року, вчинений між Кредитною спілкою «КС Володар» (ЄДРПОУ 26476970) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квадрига» (ЄДРПОУ 38881976) + копія, акт прийому-передачі до договору про відступлення права вимоги, серія та номер: б/н, виданий 17 вересня 2013 року, видавник - сторони договору. Скасовані записи, вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною, в Державному реєстрі про обтяження №2026799 від 06 серпня 2013 року, за договором іпотеки серія №5951, виданий 06 серпня 2013 року, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 4787656 від 06 серпня 2013 року, о 17:49:41 год., укладений між Кредитною спілкою «КС Володар» та [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] [PERSON] , Кредитної спілки «КС Володар», Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрига» судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 02 вересня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року залишено без змін. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач є власником квартири [ADDRESS] , а також трьох житлових будинків. Згідно довідки - розрахунку заборгованості за аліментами у відповідача існує заборгованість по аліментам в розмірі 2 538 629 грн. Місце проживання [PERSON] , [INFO] , який є малолітньою дитиною та інвалідом від народження визначене разом з позивачем. У позивача та її дітей - [PERSON] та [PERSON] інше житло відсутнє, тому суд, враховуючи, що діти проживають разом з позивачем, а у позивача відсутнє своє житло для проживання, а також те, що у відповідача є нерухоме майно вважає за можливе відступити від поділу в рівних частках об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, а саме квартири [ADDRESS] та право власності на машиномісце [ADDRESS] в підземному автопаркінгу. Свідок [PERSON] пояснила суду, що знайома зі сторонами вже з 1993 року, була свідком на весіллі. Зазначила, що їй відомо, що між сторонами була сформована домовленість щодо поділу майна подружжя у випадку розлучення, а саме, що відповідач по справі в такому разі віддасть позивачці бізнес на 300 000,00 доларів США. Щодо відповідача характеристику не змогла надати, лише зазначила, що на її особисте переконання його поведінка по відношенню до молодшого сина не є поведінкою хорошого батька. Щодо особистого життя сторін знає лище зі слів позивачки. Свідок [PERSON] . повідомила суду, що особисто знайома зі сторонами по справі, позивачка є її кумою. Зазначила, що була свідком того, як [PERSON] продавала свою особисту квартиру, коли вони проживали в Лондоні. Після зазначеної події за спільні кошти була придбана квартира, яка зараз виступає предметом спору. Щодо домовленості між сторонами про поділ майна у разі розлучення зазначила, що їй відомо, що у власність позивачки повинно було перейти право на квартиру, машиномісце та 300 000,00 доларів США. Також свідку відомо, що сторони проживали разом приблизно 2 роки до шлюбу, а спірну квартиру придбали приблизно у 2003 році. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України). Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дане твердження узгоджується з показаннями свідків, а також з наданими документами у справі. З наведеного судом вбачається підстави, для відступлення під принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності. При встановлені у справі обставини в контексті норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77,78 ЦПК України ) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ( ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін,

Outcome: partial