Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

У вересні 2020 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаному помешканні зареєстровано місце проживання відповідачів, які не є членами родини позивача. Відповідачі є сторонніми особами відносно позивача, а тому позивач не має ніякого бажання виділити їм місце для проживання у своїй власній квартирі. За наведених вище обставин, представник позивача звернувся до суду із даною позовною заявою. Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року у даній справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, а також зобов`язано Службу у справах дітей Вінницької міської надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (т. 1 а.с. 33). Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року з Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради витребувано інформацію про склад осіб, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Крім того даною ухвалою з Державної прикордонної служби України витребувано інформацію щодо перетину кордону України за останні 2 роки [PERSON] та її двох синів - [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 73). У встановлений законом строк від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просить відмовити в задоволенні позову (а.с. 99-104). У встановлений судом строк від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено про те, що твердження відповідача [PERSON] у відзиві не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не мають відношення щодо суті спору та зводяться лише до особистих припущень та суджень, так як не підтверджені належними та допустимими доказами (т. 1 а.с. 163, 164). 17 листопада 2020 року у встановленому законом порядку відповідачем [PERSON] було подано заперечення (т. 1 а.с. 174-176). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] вимоги позову підтримала, просила суд їх задовільнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні. Інші відповідачі до судового засідання не з`явились, хоча повідомлялись судом про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що доводиться чоловіком відповідача [PERSON] , також зазначив, що останньою не чиняться перешкоди позивачу щодо користування квартирою. [PERSON] несе усі витрати по утриманню квартири. Позивач в даній квартирі не проживає. Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2007 року, посвідченого цього ж числа Терещенко В.В., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 2780, являється власником квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 7, 8). У вищезазначеній квартирі зареєстровано місце проживання позивача та відповідачів (т. 1 а.с. 93-97). Представник, як на підставу позову посилається на те, що відповідно до ст. 405 ЦК України право на проживання з власником житла мають лише члени його сім`ї, однак відповідач [PERSON] та інші відповідачі не є членами сім`ї позивача, тривалий час фактично не проживають у цій квартирі, спільне господарство з позивачем не ведуть, відсутні спільні витрати, бюджету, не приймають участь у витратах та утриманні житла. Відмовляючи у задоволенні вимог позовної заяви, суд виходив з наступного. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У частині першій, другій статті 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Крім того, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. До вказаного висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц Як встановлено судом, що також і не заперечувалось сторонами, що позивач [PERSON] доводиться відповідачу [PERSON] мачухою, а остання по відношенню до позивача [PERSON] - падчеркою. Вказана обставина в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки визнавалась сторонами під час розгляду справи. Що підтверджує факт прийняття участі відповідачем [PERSON] в оплаті комунальних послуг. Для обліку надання житлово-комунальних послуг на помешкання, де зареєстровані сторони, у ТОВ «ЖЕО» відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (т. 1 а.с. 110). У вказаному особовому рахунку зазначено про постійне місце проживання відповідачів з 2008 року. Такі відомості також підтверджується довідкою, виданою ТОВ «ЖЕО» станом на 05 листопада 2019 року (т. 1 а.с. 111). Відповідач [PERSON] на підтвердження своїх доводів про те, що нею сплачуються кошти за надані житлово-комунальні послуги, надано відповідні квитанції (т. 1 а.с. 131-138, 193-217). Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, що відповідачі [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) являються дітьми відповідача [PERSON] , а остання доводиться донькою відповідачу [PERSON] (т. 1 а.с. 111). Згідно відомостей, наданих 30 вересня 2020 року головним центром обробки спеціальної інформації з 16 серпня 2019 року відповідач [PERSON] та її діти [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) на території України не перебувають (т. 1 а.с. 80). Як зазначила відповідач [PERSON] , що її донька разом із дітьми тимчасово виїхала до Федеративної Республіка Німеччина. Однак із встановленим на всій території України карантину, пов`язаного із запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), її донька разом із неповнолітніми дітьми не в змозі здійснити переїзд до України. Згідно з частинами 1, 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У своєму висновку Орган опіки та піклування Вінницької міської ради від 09 жовтня 2020 року, захищаючи права дітей вказав про недоцільність визнання [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 230). При вирішенні даної справи, встановлюючи баланс між інтересами позивача та відповідачів, оцінивши у сукупності з іншими доказами у справі та доводи про те, що відповідач не сплачує витрати на утримання помешкання, з`ясувавши зв`язок відповідача із помешканням, як із житлом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідачів не підлягають.

Outcome: dismissed