Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що 19.05.2017 року з її володіння незаконно вибула належна їй на праві власності земельна ділянка площею 0,0828 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області. Дана земельна ділянка за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 19.05.2017 року, зареєстрованого за №130 та посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І., перейшла у власність [PERSON], в той час як позивач будь-яких договорів щодо цієї земельної ділянки, в тому числі купівлі-продажу, не укладала та не підписувала. Позивач зазначає, що вона не уповноважувала будь-кого на продаж земельної ділянки, та не надавала будь-яких документів для вчинення такого правочину. Всі оригінали документів, які підтверджують право власності на земельну ділянку знаходяться у позивача. Також позивач зазначила, що Головне управління Національної поліції у місті Києві здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному у Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12017100010011864, за фактом незаконного заволодіння належною позивачу земельною ділянкою, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. Згідно витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №50263790 від 18.12.2015 року право власності на земельну ділянку площею 0,0828 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області зареєстровано за позивачем. Також додатково звернула увагу суду на Висновок експерта №8-4/781 від 02.04.2018 року, складеного за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні №12017100010011864, згідно якого за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, встановлено, що: «Підпис, виконаний від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 19.05.2017, посвідченому приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О.І. в реєстрі за №130, виконаний не [PERSON], а іншою особою.» Тому позивач просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований за №130 від 19.05.2017 року, яка знаходиться на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер [NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І. Витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER] на користь [PERSON] земельну ділянку, розташовану на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер [NUMBER]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.12.2017 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі. 31.10.2018 року в провадження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В., згідно протоколу автоматизованого розподілу від 31.10.2018 року, здійсненого на підставі розпорядження № 656 від 31.10.2018 року. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.11.2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олега Івановича про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, - прийнято до свого провадження . Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.02.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Представник позивача подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив їх задовольнити. У судове засідання відповідачі не з'явилися. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відповідачі у встановлений судом термін відзив на позовну заяву до суду не надали. За письмовою згодою представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При розгляді справи судом встановлено, що 18.12.2015 року відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 1705, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] позивач придбала земельну ділянку площею 0,0828 га, для індивідуального садівництва, кадастровий [NUMBER], розташованої на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району Київської області. 18.12.2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про реєстрацію права власності позивача на вказану земельну ділянку та отримано витяг - індексний номер 50263790 від 18.12.2015 року, відповідно до якого позивач є власником земельної ділянки кадастровий [NUMBER]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №130, було продано [PERSON], [INFO], земельну ділянку площею 0,0828 га, що знаходиться на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району Київської області кадастровий [NUMBER]. З інформаційної довідки №106034420 від 04.12.2017 року вбачається, що право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0828 га, за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада зареєстровано за [PERSON]. Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, серія та номер 130, виданий 19.05.2017 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І. Згідно Висновку експерта №8-4/781 від 02.04.2018 року, складеного за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України у кримінальному провадженні №12017100010011864, встановлено, що: «Підпис, виконаний від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 19.05.2017, посвідченому приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О.І. в реєстрі за №130, виконаний не [PERSON], а іншою особою.» З'ясувавши обставини справи та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позивач не мала волевиявлення на продаж земельної ділянки, вона не підписувала договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.05.2017 року, та не уповноважувала будь-кого на вчинення такого правочину, таким чином договір купівлі-продажу від 19.05.2017 року, зареєстрований в реєстрі під №130 є недійсним, відповідно до ст.203 ЦК України, оскільки не було волевиявлення учасника на вчинення правочину. Стаття 321 ЦК України передбачає, непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до статті 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.3 ч.1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.05.2017 року підлягає визнанню недійсним, оскільки в момент вчинення дії позивач не міг проявити волю, в силу того, що такий правочин відбувався без його участі, та без участі представника, якби такий відповідно був. Таким чином, виходячи з вимог, передбачених ст..ст. 215, 388 ЦК України, достатньо визнання недійсним лише першого правочину, на підставі якого було відчужено майно на користь іншої особи, при цьому подальше визнання наступних правочинів, на підставі яких відчужується нерухомість - акти цивільного законодавства не вимагають, і в такому випадку позивач має право пред'явити вендикаційний позов до особи, яка востаннє набула за правочином право власності на нерухомість, в даному випадку до відповідача, на підставі п.3 ч.1 статті 388 ЦК України. Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України, який в п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6листопада 2009 року за №9 роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини 1 статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. З огляду на наведене, враховуючи матеріали справи в їх сукупності, загальні засади цивільного законодавства, а саме справедливість та розумність суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved