Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

у грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, до Львівської міської ради, [PERSON], [PERSON], третіх осіб відділу Держземагенства у м. Львові, УГКЦ [PERSON], приватного нотаріуса [PERSON], в якому просила суд постановити рішення, яким визнати незаконним та скасувати ухвалу Львівської міської ради №2413 «Про погодження гр. [PERSON] місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Загірній.33» від 30 травня 2013 року та ухвалу Львівської міської ради №3562 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Загірній.33» від 19 червня 2014 року. В обґрунтування своїх вимог зазначала по те, що вона, [PERSON], є власником житлового будинку та господарських споруд по вул. Загірній, 30 у м. Львові та у її фактичному землекористуванні перебуває земельна ділянка площею 0,1770 га. Ухвалою Львівської міської ради №2821 від 24.10.2013 року їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок, з метою подальшого подання такої документації міській раді для затвердження. 23 вересня 2014 року вона подала виготовлену технічну документацію до відділу Держземагенства у м. Львові (правонаступником якого на даний час є відділ Дергеокадастру у м. Львові) для внесення відомостей до Державного земельного кадастру та 24 вересня 2014 року отримала рішення державного кадастрового реєстратора про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, у звязку із знаходженням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, земельної ділянки або її частини. Стверджує, що в межах земельної, яка перебуває у її користуванні, знаходиться частина земельної ділянки, переданої Львівською міською радою у приватну власність відповідачу [PERSON] для ведення садівництва, яку той у подальшому подарував своєму зятю, відповідачу [PERSON] [PERSON] володіє будинком №33 по вул. Загірній, що знаходиться на протилежній стороні вулиці. У 2012 році [PERSON] мав намір захопити ділянку навпроти свого будинку, яка знаходилася у користуванні [PERSON] УГКЦ, за адресою вул. Загірна, 28-а, у звязку з чим звертався до неї про погодження йому меж цієї ділянки. Межі ділянки вона, [PERSON], погодила на відстані 1,44 м від стіни свого гаражу, однак про передачу сусідньої ділянки [PERSON] заперечувала, оскільки він ніколи не користувався ділянкою і ділянка могла бути виставлена на продаж Львівською міською радою як землі запасу міської ради з встановленим цільовим при значенням землі житлової забудови шляхом проведення аукціону. Вона мала намір придбати цю ділянку на умовах купівлі-продажу від міської ради. Крім цього, на засіданні узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів у 2012 році її представник [PERSON] пояснив, що не згідний з тим, що Львівська міська рада має намір передати сусідню ділянку гр. [PERSON] шляхом безоплатної приватизації, оскільки ділянка не перебуває у користуванні вказаного громадянина і не відноситься до будинковолодіння №33, а знаходиться на протилежній стороні вулиці, ніяким чином не примикає до ділянки будинковолодіння №33, поруч з ділянкою біля будинку №33 є ще одна вільна ділянка, яку [PERSON] може придбати або приватизувати. Вона вважає, що ухвали Львівської міської ради №2413 від 30.05.2013 року, якою гр. [PERSON] надавався дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Загірній, 33 у м. Львові, та №3562 від 19.06.2014 року, якою відповідачу погоджено проект землеустрою та передано йому безоплатно земельну ділянку площею 0,0845 га для ведення садівництва, є незаконними та підлягають скасуванню. Вважає, що Львівською міською радою земельна ділянка площею 0,0845 га надана у власність [PERSON] з порушенням норм земельного права та з порушенням її прав та інтересів, оскільки такими діями міська рада: - обмежила її у праві на внесення відомостей до Державного земельного кадастру; - обмежила її право на приватизацію землі, що перебуває у її користуванні; - обмежила її у праві отримання вільної земельної ділянки комунальної власності шляхом купівлі такої з аукціону; - порушила норми добросусідства та будівельні норми щодо планування міських поселень. 27 листопада 2015 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог на підставі ст. 31 ЦПК України та просила суд постановити рішення, яким: - визнати незаконними та скасувати ухвалу Львівської міської ради №2413 від 30.05.2013року «Про погодження гр. [PERSON] місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Загірній, 33» та ухвалу №3562 від 19.06.2014 року «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Загірній, 33»; - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) від 01.09.2014 року, виданого [PERSON], що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,0845га на вул. Загірна,33 у м. Львові (кадастровий номер 4610137500:06:007:0137), та яке видано на підставі ухвали Львівської міської ради №3562 від 19.06.2014 року «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Загірній, 33»; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки (серія та номер 2531, посвідчений 15.10.2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]) площею 0,0845га на вул. Загірна,33 у м. Львові (кадастровий номер 4610137500:06:007:0137), який укладений на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) від 01.09.2014 року, виданого [PERSON]; - визнати недійсним та скасувати [PERSON] з державного земельного кадастру, що виданий [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 15.10.2014 року, та посвідчує право власності на земельну ділянку [PERSON] площею 0,0845 га на вул. Загірній, 33 у м. Львові (кадастровий номер 4610137500:06:007:0137). В судовому засіданні представники позивача [PERSON] [PERSON]Р та. [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на доводи, які викладені в позовній заяві та просили його задовольнити. Додатково пояснили, що земельна ділянка, яка була передана Львівською міською радою [PERSON], перебуває у фактичному користуванні [PERSON] УГКЦ, що знаходиться по вул. Загірній, 28-а, ніколи у користуванні відповідача не перебувала. Покликаються, зокрема, на довідку №40/01-14/6771 від 20.12.2013 р. державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками, згідно якої земельна ділянка по вул. Загірна, 28-а у м. Львові знаходиться в користуванні [PERSON] УГКЦ. Представник відповідача - Львівської міської ради - не визнав позов в частині скасування та визнання недійсними ухвал Львівської міської ради, пояснивши, що зазначені ухвали винесені в межах компетенції органу місцевого самоврядування, з дотримань вимог Земельного кодексу України та законодавства про органи місцевого самоврядування. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) від 01.09.2014 року, договору дарування земельної ділянки від 15.10.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], витягу з державного земельного кадастру, виданий [PERSON], про його право власності на земельну ділянку, покладається на вирішення цього питання судом. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] заперечив позовні вимоги, та пояснив, що земельна ділянка, яка була передана згідно рішення Львівської міської ради у приватну власність [PERSON], раніше перебувала у фактичному користуванні його дідуся та батьків, а після їх смерті перейшла у його фактичне користування. Дана обставина підтверджена відповідною архівною довідкою; сусідами відповідача, самим позивачем під час виготовлення проектної документації, що посвідчується їхніми підписами у відповідному акті; актом обстеження та показу меж земельної ділянки від 01.06.2012 року, який також погоджувався з [PERSON] Ухвали Львівської міської ради №2413 від 30.05.2013 року та №3562 від 19.06.2014 року вважає такими, що винесені на підставі діючого законодавства, в межах компетенції міської ради і такими, що не зачіпають інтереси позивача [PERSON] Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) від 01.09.2014 року, витяг з державного земельного кадастру, виданий [PERSON], про його право власності на земельну ділянку площею 0,0845 га на вул. Загірній, 33 у м. Львові одержані відповідачем [PERSON] у встановленому законом порядку; договір дарування земельної ділянки від 15.10.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], укладений з дотриманням норм Цивільного кодексу України. Представник третьої особи [PERSON] УГКЦ у судове засідання не зявився, хоча належно був повідомлений про день та час розгляду справи. Представник третьої особи відділу Держгеокадастру у м. Львові в судове засідання не зявився, однак подав до суду письмове пояснення, з якого вбачається, що він просить проводити розгляд справи за його відсутності. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Ухвалою Львівської міської ради №2413 від 30.05.2013 року «Про погодження гр. [PERSON] місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Загірній, 33» погоджено місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, без права будівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови. Згідно дослідженого у судовому засіданні акту від 11.10.2011 року, який складався у ході виготовлення технічної документації щодо відведення земельної ділянки та є невідємною частиною проекту землеустрою, факт використання [PERSON] зазначеної ділянки підтвердили сусіди відповідача, у тому числі і позивач [PERSON], проставивши свої підписи. Представники позивача не заперечили у судовому засіданні, що підпис від імені [PERSON] у цьому акті виконаний позивачем. У судовому засіданні був досліджений акт обстеження та показу меж земельної ділянки від 01.06.2012 року, який є складовою частиною проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] Відповідно до цього акта, землекористувач [PERSON] в присутності представників суміжних землекористувань по межі [PERSON] та [PERSON], з метою оформлення права на земельну ділянку, провели обстеження та виконали обміри межі земельної ділянки. Під час цього обстеження межа земельної ділянки була закріплена на місцевості фізичними позначками (кути повороту існуючої огорожі, кути будівель і споруд) та межовими знаками у кількості 4 шт. Згідно п.4 акта, землекористувачами суміжних земельних ділянок претензії щодо існуючих меж не заявлено. У п.5 акта зазначено, що межі земельної ділянки показані землекористувачам в натурі. Суміжними землекористувачами [PERSON] та [PERSON] особисто підписано цей акт. Дану обставину підтвердили у судовому засіданні представники позивача та представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] Підписи [PERSON], [PERSON], [PERSON] засвідчені директором ЛКП «Північне-411», скріплені печаткою комунального підприємства. Жодних застережень щодо меж ділянки з боку цих суміжних землекористувачів, у тому числі позивача [PERSON], у акті немає. Пояснення представника позивача у судовому засіданні щодо тієї обставини, що [PERSON] погоджувала з [PERSON] межі іншої земельної ділянки, а не суміжної з ділянкою, яка перебуває у її користуванні, спростовуються Схемою розмежування землекористувань, яка наявна на зворотньому стороні акта. Згідно відомостей, що викладені у акті та схемі, [PERSON] є суміжним землекористувачем з ділянкою, яку мав намір отримати у власність [PERSON]Є.(на схемі Б-В). Згідно довідки №40/01-14/6771 від 20.12.2013 р. державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками, земельна ділянка по вул. Загірна, 28-а у м. Львові знаходиться в користуванні [PERSON] УГКЦ. Однак, як слідує з цієї ж довідки, ця земельна ділянка знаходиться в користуванні цього [PERSON] без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування. Крім цього, у довідці вказується місцезнаходження земельної ділянки вул. Загірна, 28-а, а [PERSON], згідно ухвал Львівської міської ради, які позивач просить скасувати, була передана у власність земельна ділянка, місце розташування якої вул. Загірна, 33. Як зазначено у повідомленні Державного підприємства геодезії, картографії та кадастру в Західному регіоні «Західгеодезкартографія» від 06 квітня 2012 року №1/103, яке наявне у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] та було досліджене у судовому засіданні, згідно угоди №1/196 від 27.01.1996 року із Львівською міською радою, експедиція №7 виконувала роботи по створенню кадастрових планів на юридичних та фізичних осіб м. Львова. Згідно угоди, роботи носили чисто інформаційний характер, тобто визначали усіх власників і користувачів земельними ділянками, в тому числі межі земельних ділянок на місцевості виносились із словесних показів користувачів, актів погодження і встановлення меж не вимагалось, а також не вимагалось юридичного підтвердження права користування земельними ділянками. Згідно цього ж повідомлення, виконавцем ДП «Західгеодезкартографія» при польовому дешифруванні земельна ділянка у м. Львові по вул. Загірна, 33, яка знаходиться між будинками №28а та №30 та перебувала у користуванні [PERSON], була помилково віднесена до користувача [PERSON] УГКЦ, або ж була допущена помилка Львівським міським управлінням земельних ресурсів при внесенні даних в базу даних. ДП «Західгеодезкартографія» також ствердило, що перевірити достовірність даних на сьогоднішній день неможливо, тому що другого примірника анкет та матеріалів АФЗ, по яких виконувалось польове дешифрування, в підприємстві не збереглося. Згідно архівної довідки Державного архіву Львівської області №612/У-2 від 12.02.2015 р., за [PERSON], [PERSON]Г.( дідусь та бабуся [PERSON]Є.) [PERSON] (мати [PERSON]Є.) у 1945 році значиться господарство, за яким рахувалося 0. 58 га землі (всього садибної 0, 29 га під будівлею і двором 0, 02 га, під городом 0,25 га, садом -0, 03 га, поза садибою 0,29 га, сіножать 0,29 га. Житловий будинок з відповідними господарськими будівлями, що знаходиться в м. Львові по вул. Загірній, 33, в подальшому після смерті [PERSON] був успадкований [PERSON] (матірю [PERSON]Є.) , а після її смерті відповідачем [PERSON] Даними доказами підтверджується та обставина, що земельна ділянка по вул. Загірній, 33 у м. Львові перебувала у фактичному користуванні [PERSON] (до того - його батьків, прабатьків). Відомості про родинні звязки [PERSON] з зазначеними особами підтверджуються дослідженими у судовому засіданні свідоцтвами про народження [PERSON], [PERSON] Актом від 11.10.2011 року підтверджується та обставина, що земельна ділянка по вул. Загірній,33 у м. Львові з 30-тих років минулого століття використовувалася спочатку дідом [PERSON], потім його батьками, а після їх смерті ним самим. Цей факт засвідчили сусіди [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]-С. Р., а також позивач [PERSON], поставивши в акті свої підписи. Представники позивача підтвердили у судовому засіданні, що підписи від імені позивачки [PERSON] виконані нею власноручно. Твердження позивача про те, що земельна ділянка площею 0, 0845 га надана [PERSON] з порушенням норм земельного законодавства та з порушенням її прав та інтересів, не ґрунтуються на законі та не підтверджується поданими позивачем доказами. Так, позивач покликається, що ухвалами Львівської міської ради, зокрема, обмежено її у праві на внесення відомостей до Державного земельного кадастру про її ділянку згідно виготовленої технічної документації із землеустрою. Відповідно до наданого позивачем Рішення №РВ-4600033132014 від 29.09.2014 року, їй відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру на тій підставі, що в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, знаходиться інша земельна ділянка або її частина. Як встановлено судом, при встановленні та узгодженні зовнішніх меж землекористування (акт від 03.03.2014 року) позивач [PERSON] не узгодила межі з суміжним землекористувачем [PERSON] ( на схемі від Г до А), а погодила цю межу з [PERSON] УГКЦ, розташованим по вул.Загірній, 28-а. [PERSON], станом на 03.03.2014 року, було достовірно відомо, що суміжним землекористувачем є [PERSON], оскільки 01.06.2012 року [PERSON] погоджував з [PERSON] та [PERSON] межі земельної ділянки, яку він намір отримати у приватну власність. Приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що підставою, на якій позивачу державним кадастровим реєстратором відмовлено у внесенні до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) щодо ділянки, розташованої по вул. Загірній, 30 у м. Львові, було неузгодження позивачем [PERSON] меж цієї земельної ділянки із суміжним землекористувачем [PERSON], з яким 01.06.2012 року вона узгоджувала межі земельної ділянки, розташованої по вул. Загірній, 33, яку мав намір отримати у приватну власність [PERSON] Отже, покликання позивача, що ухвалами Львівської міської ради, які вона просить скасувати та визнати недійсними, обмежено її права на внесення відомостей до Державного земельного кадастру, а також на приватизацію землі, що перебуває у її користуванні, спростовується наведеними вище доказами. Крім цього, позивачем не надано до суду доказів, які б вказували на особу власника чи землекористувача, земельна ділянка якої чи частина знаходиться в межах земельної ділянки, яку [PERSON] намагалася зареєструвати у Державному земельному кадастрі. Згідно пояснень у судовому засіданні представника позивача, доказів тієї обставини, що в межах земельної ділянки, відомості про яку мала намір внести [PERSON] до Державного земельного кадастру, знаходиться земельна ділянка, власником якої в даний час є відповідач [PERSON], чи її частина, у позивача немає. Твердження позивача, що ухвалами Львівської міської ради обмежено її право на реалізацію права приватизації землі, спростовується також ухвалою Львівської міської ради №2821 від 24.10.2013 року, згідно з якою міською радою надано [PERSON] дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок. Відповідно до Переліку обмежень у використанні земельної ділянки, що пропонується для передачі у власність гр. [PERSON], встановлених відділом Держзеагентсва у м. Львові 25.03.2014 р. №40/01-15/1086, наданих позивачем суду, використання земельної ділянки слід здійснювати з врахуванням меж суміжних ділянок та відповідно до документації із землеустрою. Такі ж містобудівельні обмеження та сервітути щодо користування земельною ділянкою [PERSON] встановлені управлінням архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради 21.01.2014 року (№2401-3вих-62). Позивач також стверджує, що Львівська міська рада обмежила її у праві на отримання вільної земельної ділянки комунальної власності у кварталі житлової та громадської забудови шляхом купівлі землі з аукціону. Земельна ділянка, яка перебувала у фактичному користуванні [PERSON], не виставлялася міською радою для продажу через аукціон. Таких доказів не надано до суду ні позивачем, ані відповідачем Львівською міською радою. Інші покликання [PERSON] на порушення норм добросусідства, будівельних норм щодо планування міських поселень є також необґрунтованими, оскільки не підтверджуються жодними доказами. Статтею 60 ЦПК України на сторони покладається обов'язок доказування обставин, на які вони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, позивачем не доведено, що Ухвали Львівської міської ради №2413 від 30.05.2013 року та №3562 від 19.0.2014 року є незаконними. [PERSON] набув права на землю із земель комунальної власності на підставах, визначених ст.116 Земельного кодексу України (ЗК), у порядку, встановленому ст.118 цього кодексу. 01.09.2014 року [PERSON] отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку). 15 жовтня 2014 року [PERSON] подарував ділянку площею 0,0845 га, що розташована по вул. Загірній, 33 у м. Львові відповідачу [PERSON], який, відповідно до [PERSON] з державного земельного кадастру НВ-4601890672015, з 04.03.2014 року по даний час є власником цієї земельної ділянки. Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Прийняте Львівською міською радою (як суб'єктом владних повноважень) рішення про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Позов [PERSON], предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Статтею 14 Конституції України встановлено: Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 41 Конституції гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження. Згідно із ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із ч.1ст. 155 ЗК України підставою для визнання державного акту на землю недійсним є порушення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. Відповідно до підпунктом 34 пункту 1 статті 26 Закону України «Про органи місцевого самоврядування в Україні», вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Пунктом «б» ч.1 ст.12 Земельного Кодексу України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин входить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частиною першою статті 35 Земельного Кодексу України встановлено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Пунктом «в» ч.1 ст.121 цього ж Кодексу визначено, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара. Відповідно до ч.1 ст.118 Земельного Кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Частиною 6 статті 118 цього ж Кодексу встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, ухвали Львівської міської ради №2413 від 30.05.2013 «Про погодження гр. [PERSON] місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Загірній, 33» та №3562 від 19.06.2014 року «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. Загірній, 33», винесені з дотриманням вимог чинного законодавства, доказів порушення прав та інтересів позивача у звязку із прийняттям зазначених ухвал, на які покликався він у своїх позовних вимогах, під час судового розгляду не надано позивачем та судом не здобуто, позов [PERSON] не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed