Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

У вересні 2019 [PERSON] (далі по тексту - Позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯнЕір» ЛТД (далі по тексту - Відповідач, ТОВ «ЯнЕір» ЛТД) про стягнення заборгованості по виплаті добових витрат на відрядження. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 21.06.2017 по 05.03.2019 позивач працював в ТОВ «ЯнЕір» ЛТД на посаді старшого бортпровідника служби екіпажів пасажирської кабіни льотного департаменту. При звільненні йому не виплатили витрати на відрядження, а тому посилаючись на ст.116 КЗпП просить суд стягнути заборгованість по виплаті добових витрат на відрядження в розмірі 41 046,73 грн. 27.11.2020 згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Мицик Ю.С. Ухвалою суду від 16.12.2020 справу прийнято до провадження суддею Мицик Ю.С., вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 22.04.2021 представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, направив на адресу суду заяву про застосування строків позовної давності. Суд всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 21.06.2017 по 05.03.2019 працював в ТОВ «ЯнЕір» ЛТД на посаді старшого бортпровідника служби екіпажів пасажирської кабіни льотного департаменту, що підтверджується відомостями з трудової книжки. Відповідно до наказу ТОВ «ЯнЕір» ЛТД № 79-ос від 05.03.2019 року позивач був звільнений з займаної посади за угодою сторін - п.1 ст.36 КЗпП України. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що відповідач при звільненні не виплатив витрати на відрядження (добові). Згідно положень частини першої статті 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, за яку трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у ст. 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції №1114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій і натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Отже, кошти на відрядження - це витрати понад заробітну плату, які отримує працівник від підприємства на якому працює та які необхідні для покриття поточних витрат у зв`язку із перебуванням у іншій місцевості, та ці кошти не входять до фонду оплати праці. Зазначене дає підстави для висновку про те, що до вимог про стягнення витрат за відрядження при звільненні застосовується тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як роз`яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику застосування судам законодавства про оплату праці», встановлені ст. ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч. 6 п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року N 13, пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові. Як з`ясовано судом та підтверджується зібраними по справі доказами, позивач був звільнений 05.03.2019, проте з позовом до суду звернувся лише у вересні 2019 року, тобто, порушив спеціальний строк, визначений ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду України від 25 грудня 2008 року у справі №6-16282вов08 (ЄДРСРУ №2984580), від 04 лютого 2009 року у справі №6-17656св08 (ЄДРСРУ №3111400), постанові від 11 жовтня 2017 року по справі №311/136/16-ц (ЄДРСРУ №69649885). З огляду на викладене, суд, виходячи із положень ст. 233 КЗпП України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed