Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про визначення розміру заборгованості по аліментам, у сумі 4387,24 грн. замість нарахованої 16288,97 грн. за період з 18.12.2014 р. до 01.07.2016 р..В обґрунтування позову зазначив, що рішенням від 13.03.2015 р. Тернівського районного суду м. Кривого Рогу з нього на користь відповідача були стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, на кожну дитину, щомісяця, починаючи з 18.12.2014 р.. Про те, що [PERSON] було подано до суду вказаний позов, йому було не відомо, так як між ними існувала домовленість щодо сплати ним аліментів на утримання дітей в добровільному порядку. Спочатку він сплачував аліменти надаючи кошти особисто відповідачу, а потім через Банк на рахунок відповідача. В листопаді 2016 р. йому стало відомо про те, що він перебуває у розшуку, як боржник по аліментам. Звернувшись до Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, позивачу стало відомо про те, що відповідач при подачі заяви від 15.05.2015 р. на примусове виконання рішення суду приховала факт добровільної сплати ним аліментів. Після надання ним до Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, квитанцій на підтвердження виконання рішення суду по сплаті аліментів на користь відповідача, державним виконавцем було викликано відповідача, яка у своїй заяві від 29.11.2016 р. вказала, що вона дійсно отримувала від нього кошти, але просила квитанції за період з 2014 р. по липень 2016 р. врахувати як допомогу, згідно ст. 185 СК України додаткові витрати на дітей. 15.05.2017 р. представник позивача надала до суду заяву про зменшення позовних вимог, фактично визнаючи, що позивач має заборгованість в розмірі 6000 грн. за період з 18.12.2014 р. до 01.07.2016 р., замість 16288,97 грн. та про розгляд справи за її та позивача відсутності. Відповідач і її представник у судове засідання не зявилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Крім цього, представник відповідача надала заяву про визнання позову в частині визначення заборгованості в сумі 6000 грн.. Треті особи Саксаганський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та Тернівський відділ державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, будучи повідомленими належним чином, явку своїх представників у судове засідання не забезпечили. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи докази: копії: рішення від 13.03.2015 р. Тернівського районного суду м. Кривого Рогу про стягнення аліментів; постанови від 19.05.2015 р. та від 04.10.2016 р. про відкриття виконавчого провадження; заяв [PERSON] про прийняття до виконання виконавчого листа; довідки від 11.03.2016 р. № 178 Тернівського ВДВС Криворізького МУЮ ГУЮ у Дніпропетровській області; інформаційних листів; копії квитанцій; довідки від 24.11.2016 р. про дохід (а.с. 7, 8, 9, 10, 21, 23, 27-36, 37, 38, 39) судом встановлені такі обставини, що мають значення для справи та відповідні їм правовідносини. Рішенням від 13.03.2015 р. Тернівського районного суду м. Кривого Рогу з позивача на користь відповідача стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, на кожну дитину, щомісяця, починаючи з 18.12.2014 р.. Про те, що [PERSON] було подано до суду вказаний позов, [PERSON] було не відомо, так як між сторонами існувала домовленість щодо сплати позивачем аліментів на утримання дітей в добровільному порядку. Спочатку позивач сплачував аліменти надаючи кошти особисто відповідачу, а потім через Банк на рахунок відповідача. В листопаді 2016 р. позивачу стало відомо про те, що він перебуває у розшуку, як боржник по аліментам. Звернувшись до Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, позивачу стало відомо про те, що відповідач при подачі нею заяви від 15.05.2015 р. на примусове виконання рішення суду приховала факт добровільної сплати аліментів позивачем. Державним виконавцем було перераховано заборгованість з 18.12.2014 р. до 01.07.2016 р. і вона склала 6295,57 грн., хоча він з цією сумою не був згоден. Після надання позивачем до Тернівського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області квитанцій на підтвердження виконання рішення суду по сплаті аліментів на користь відповідача, відповідачем 29.11.2016 р. була надана заява про те, що вона дійсно отримувала від [PERSON] кошти, які просила врахувати як допомогу, згідно ст. 185 СК України додаткові витрати на дітей. Згідно вказаної заяви відповідача, державним виконавцем було проведено новий розрахунок заборгованості по аліментам, відповідно до якого борг позивача за період з 18.12.2014 р. по 01.07.2016 р. склав 16288,97 грн., з яким не погодився позивач. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до ст. 195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом. Після дослідження та оцінки доказів у справі, докази надані позивачем відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, судом вважаються належними та допустимими, згідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України і вони свідчать про наявність у позивача заборгованості по аліментам на користь відповідача за період з 18.12.2014 р. до 01.07.2016 р. у сумі 6000 грн., так як сплачені ним на користь відповідача грошові кошти частково не підпадають під положення ст. 185 СК України. Вказаний висновок суду також ґрунтується на позиціях ухвали ВССУ від 26.12.2012 р. (справа № 29465 св12). Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved