Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

У грудні 2013року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що [INFO] року помер батько позивача - [PERSON], якому на праві спільної сумісної власності разом з матір'ю позивача - [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. Після смерті батька позивача відкрилася спадщина у вигляді ? вказаної квартири, яку прийняла мати позивача, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 04 листопада 2000 року та зареєстрованому в реєстрі під № 9-300. 13 березня 2013 року померла мати позивача. Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS]. У вересні 2013 року, маючи намір прийняти спадщину після смерті матері, позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини і на підставі цієї заяви була заведена спадкова справа № 13-2013. 13 грудня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала матері позивача на праві спільної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 грудня 1994 року Виконкомом міської ради. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 грудня 2013 року № 219/02-31, якою позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? квартири [ADDRESS], яка була набута матір'ю позивача на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом, виданим 04 лютого 2000 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 9-300, у зв'язку з тим, що матір'ю позивача не було проведено реєстрацію успадкованого після смерті її чоловіка майна. Позивач вважає, що він належним чином набув право власності на спадкове майно. У зв'язку з цим позивач звернувся з позовною заявою до суду, в якій просив визнати за ним право власності на ? частку квартири [ADDRESS], загальна площа 55,1 кв.м., житлову 33,2 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити позовну заяву. Представник відповідача в судовому засіданні позовну заяву не визнав, проти задоволення позовної заяви заперечував. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та вивчивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст..11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами е будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наївність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними с докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1994 року (а.с. 6), належить на праві спільної (сумісної) власності [PERSON] та [PERSON], які є батьками позивача (а.с.19) Після смерті батька позивача відкрилася спадщина у вигляді ? вказаної квартири, яку прийняла мати позивача, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 04 листопада 2000 року та зареєстрованому в реєстрі під № 9-300 (а.с.11). 13 березня 2013 року померла мати позивача. У вересні 2013 року, маючи намір прийняти спадщину після смерті матері, позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини і на підставі цієї заяви була заведена спадкова справа № 13-2013. 13 грудня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала матері позивача на праві спільної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 грудня 1994 року Виконкомом міської ради(а.с. 12) . Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 грудня 2013 року № 219/02-31, якою позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? квартири [ADDRESS], яка була набута матір'ю позивача на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом, виданим 04 лютого 2000 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 9-300, у зв'язку з тим, що факт реєстрації права власності на ? частку квартири за свідоцтвом про право на спадщину [PERSON] відсутній. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відповідно ст. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, що виникли до набрання ним чинності, тобто 01 січня 2004 року, його норми застосовуються тільки до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тобто, виходячи з вищенаведеного, суду необхідно застосувати норми Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року. Статтею 525, 526 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, ? частина квартири [ADDRESS] яка була успадкована матір'ю позивача, належала їй з моменту відкриття спадщини, а саме з [INFO] року, тобто з моменту смерті її чоловіка [PERSON]. Оцінюючі всі докази досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по даній цивільній справі, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved