Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп» (далі по тексту - відповідач, ТОВ «Тревел Профешнл Груп») про визнання незаконним та скасувати наказ про звільнення та вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 11 квітня 2017 року працювала в ТОВ «Тревел Профешнл Груп», остання посада - менеджер 1 категорії Департаменту Європейських країн та Карибського басейну. У зв`язку з відсутністю збільшення заробітної плати при кар`єрному зростанні та збільшення обсягів роботи та складними психологічними обставинами на підприємстві 07 серпня 2019 року вона написала заяву на звільнення за власним бажанням. Керівництво відмовилося його підписати, тому позивач відправила вказану заяву поштовим зв`язком. Після чого з невідомих позивачу причин, відповідно до наказу № 56-к від 07.08.2019 відсторонили від виконання обов`язків до прийняття відповідного рішення правоохоронними органами по суті справи із збереженням робочого місця та заробітної плати. В зв`язку з проходженням термінів розгляду заяви, 22 серпня 2019 року позивач направила на фактичну адресу відповідача листа, щодо видачі трудової книжки, який повернувся 11 вересня 2019 року «у зв`язку з закінченням терміну зберігання». Через службу поштового зв`язку 27 серпня 2019 року позивач отримала повідомлення від ТОВ «Тревел Профешнл Груп» від 22.08.2019 № 1189 щодо розірвання 22.08.2019 з нею трудового договору відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України та про необхідність прибути до відділу кадрів та отримати трудову книжку. При отриманні трудової книжки позивач ознайомилась з наказом. Посада позивача не передбачає безпосереднє обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. Інших документів, як-то договір повної матеріальної відповідальності позивач не підписувала. Вважає, що дії відповідача є незаконними, звільнення відбулося з порушенням норм чинного законодавства, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Тревел Профешнл Груп» № 141-з від 22 серпня 2019 року, яким [PERSON] звільнено з займаної посади у зв`язку з втратою довіри, згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, а запис № 5 в трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] визнати недійсним. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп» видати наказ про звільнення [PERSON] з займаної посади за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 22 серпня 2019 року. Зобов`язати ТОВ «Тревел Профешнл Груп» внести відповідний запис до трудової книжки [PERSON] про звільнення її з займаної посади на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Ухвалою суду від 11.06.2020 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 125-126). Не погоджуючись з пред`явленим позовом, 10.08.2020 відповідач надав відзив (а.с. 152-159), ухвалою суду від 03.11.2021 (протокольна) прийнято до матеріалів справи (а.с. 214). В свою чергу 02.11.2020 представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав до суду відповідь на відзив (а.с. 188-198), ухвалою суду від 03.11.2021 (протокольна) прийнято до матеріалів справи (а.с. 214). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на доводи які викладені у відзиві та просила у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши вступну промову представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 11 квітня 2017 року позивач була прийнята на роботу ТОВ «Тревел Профешнл Груп» на посаду помічника менеджера Департаменту Ізраїлю, що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу № 126-к від 10.04.2017 (а.с. 160). 19 травня 2017 року позивача було переведено з посади помічника менеджера департаменту Ізраїль на посаду менеджера з туризму Департаменту Ізраїль з посадовим окладом згідно штатного розпису, що підтверджується копією наказу про переведення № 175-к від 19.05.2017 (а.с. 161). 01 грудня 2017 року позивача було переведено на посаду менеджера з туризму 2 категорії до Департаменту бронювання та обслуговування Європейських країн та Карибського басейну, що підтверджується копією наказу про переведення № 461-к від 01.12.2017 (а.с. 162). 12 лютого 2019 року позивача було переведено на посаду менеджера з туризму 1 категорії до Департаменту бронювання та обслуговування Європейських країн та Карибського басейну, що підтверджується копією наказу про переведення № 17-д від 12.02.2019 (а.с. 163). 23 липня 2019 року аудитором Буренок Т.М. направлена доповідна записка генеральному директору відповідача, у якій зазначається про виявлений факт порушення позивачем порядку оформлення туристичних калькуляцій з метою купівлі останньою білетів для особистого користування за рахунок компанії (а.с. 164). 23 липня 2019 року була створена комісія щодо проведення перевірки виявлених порушень в оформлені туристичних калькуляцій менеджера з туризму 1 категорії Департаменту продукту Європейських країн та Карибського басейну, тобто позивача, що підтверджується копією наказу № 475-с від 23.07.2019 (а.с. 165). 24 липня 2019 року за результатами проведеної перевірки виявлених порушень в оформленні туристичних калькуляцій позивачем, було складено акт (а.с. 166). Так, відповідно до акту, комісія проводячи перевірку оформлення туристичних калькуляцій встановила, що позивач у період з 03.09.2018 по червень 2019 свідомо оформлювала туристичні калькуляції на туристи стичні послуги з порушенням, задля отримання неправомірної вигоди. Було вирішено направити заяву до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві щодо порушення кримінального провадження відносно [PERSON] за фактом привласнення грошових коштів ТОВ «Тревел Профешнл Груп» під час формування замовлень на туристичні послуги (а.с. 166-167). 25 липня 2019 року за заявою відповідача було порушено кримінальне провадження № 12019100060003188, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 168). 07 серпня 2019 року позивач написала заяву на звільнення за власним бажанням (а.с. 199). 08 серпня 2019 року відповідачем було подано представнику трудового колективу ТОВ «Тревел Профешнл Груп» Щанкіну Євгену Вікторовичу подання про надання згоди на звільнення позивача (а.с. 169-170). 21 серпня 2019 року представник трудового колективу надав згоду на звільнення позивача, що підтверджується копією повідомлення від 21.08.2019 (а.с. 171). 22 серпня 2019 року позивач направила на адресу відповідача лист, щодо видачі трудової книжки та проведення розрахунку заробітної плати та за не використану відпустку (а.с. 202), який повернувся 11.09.2019 «у зв`язку з закінченням терміну зберігання» (а.с. 204). 22 серпня 2019 року позивача було звільнено з посади у зв`язку з втратою довір`я, на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, що підтверджується копією наказу № 141-з від 22.08.2019 (а.с. 172). Згідно з пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Частино 2 ст. 62 Конституції України імперативно установлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Згідно ч.1ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довіри до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільненні з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16. Частиною третьої статті 41 КЗпП України передбачено, що розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, проводяться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього кодексу. В свою чергу, частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених зокрема п. 2 ч. 1 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якого є працівник. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, за власним бажанням, попередивши роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно із ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1. 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.93 (далі - Інструкції) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. За вимог п. 4.1, п. 4.2 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідач стверджує, що посадові обов`язки позивачки були пов`язані безпосередньо з обслуговуванням матеріальних цінностей, при цьому посилаючись на зміст посадової інструкції відповідач наводить наступний перелік її посадових обов`язків в період з 19.05.2017 по 12.02.2019: бронювання стандартних турів з онлайн системи, пере бронювання, додавання додаткових послуг; бронювання індивідуально розрахованих турів; внесення змін та доповнень до бронювання та до паспортних даних туристів в систему 1С. А з 12.02.2019 до посадових обов`язків позивачки входило: розробка туристичного продукту за напрямками Угорщина, забезпечення конкурентності продукту як за змістом та і за ціною; контроль загрузки чартерних та блочних місць; контроль продажів в розрізі зворотніх сегментів; планування цінової політики по напрямкам в розрізі сезонності, низьких та високих дат; забезпечення прибутковості реалізації туристичного продукту. Так, з аналізу зазначених посадових обов`язків у їх сукупності та кожного з них окремо не вбачається, що позивачка безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності та відповідач безпідставно застосував приписи п. 2 ст. 41 КЗпП України. Суд, також звертає увагу, що сам відповідач у відзиві зазначає, «на практиці, позивач під час виконання своїх посадових обов`язків мала можливість вчиняти дії, зокрема за допомогою програми 1С,…а отже займана посада може підпадати під той перелік посад, працівники яких можуть бути звільненні за спірною статтею». Фактично відповідач не заперечує факт відсутності обставин передання відповідачем позивачці будь-яких матеріальних цінностей під звіт, а тому з огляду на таку обов`язкову умову звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України як - факт обслуговування співробітником грошових коштів, товарних/культурних цінностей (включно - приймання, зберігання, перевезення) - відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу про звільнення не дотримано, що є підставою для визнання незаконним такого наказу та його скасування. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 29.11.2018 № 211/5910/16-ц дійшов висновку, що звільнення з підстав втрати довіри проводиться власником, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, перевезенням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Разом з цим, у порушення вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами існування обставин, які наведені в наказі про звільнення [PERSON] роботи, а саме вчинення корисного кримінального правопорушення щодо майнових прав товариства. Матеріали справи не містять доказів існування кримінального провадження з цього питання, пред`явлення [PERSON] підозри у вчиненні злочину чи вироку суду. Наданий представником ТОВ «Тревел Профешнл Груп» витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 25.07.2019 року щодо внесення відомостей за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України з посиланням на те, що в період часу 3 вересня 2018 по червень 2019, за адресою: [ADDRESS] , невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами у розмірі 13 770 грн., під приводом надання туристичних послуг не містить відомостей що саме [PERSON] порушила інтереси та майнові права ТОВ «Тревел Профешнл Груп». Окрім цього, доказів того, що [PERSON] займаючи посаду менеджера з туризму 1 категорії до Департаменту бронювання та обслуговування Європейських країн та Карибського басейну безпосередньо обслуговувала грошові або товарні цінності згідно її посадовими обов`язками відповідачем також суду не надано. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Посилання представника відповідача в судовому засіданні на те, що порушено кримінальне провадження, суд вважає, що відповідно до ст.ст. 62, 63 Конституції України дія презумпція невинності, оскільки матеріали справи не містять докази вини позивача (вирок суду тощо). Посилання представника відповідача, що позивач обслуговувала матеріальні цінності спростовуються матеріалами справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати стягуються з відповідача на користь держави відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved