Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

у грудні 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, згідно з яким просила суд: визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку (домоволодіння) [ADDRESS] , загальною площею 175,9 кв.м., житловою площею 128,9 кв.м., позначений на плані Технічного паспорту літерою «А», «Б», «В», сарай під літерою «Г», сарай під літерою «Д», сарай під літерою «Е», убиральня під літерою «Ж», гараж під літерою «К», гараж з погребом під літерою «П», сарай під літерою «М» та спорудження, в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] , 1931 року народження, який помер [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником 1/3 частини житлового будинку (домоволодіння) [ADDRESS] , загальною площею 175,9 кв.м., житловою площею 128,9 з м., позначений на плані Технічного паспорту літерою «А», «Б», «В», сарай під літерою «Г», сарай під літерою «Д», сарай під літерою «Е», убиральня під лігерою «Ж», гараж під літерою «К», гараж з погребом під літерою «П», сарай : сарай під літерою «М» та спорудження (далі - житловий будинок), з яких: 14/100 частини житлового будинку було подаровано позивачу його бабусею - [PERSON] , на підставі Договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 3 від 30.04.1991 року № 4с-305; 58/300 частини житлового будинку позивач успадкував від свого батька [PERSON] , 1931 року народження, який помер [INFO] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.03.2018 року, зареєстровано в реєстрі за № 1209. При цьому, інша частина даного житлового будинку, зокрема 2/3 частини, належать прабабусі позивача [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Київським ГЖУ від 30.07.1947р., на підставі Рішення Народного суду 2-го уч. Молотовського р-на м. Києва від 03.10.1945 року та Свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 24.04.1947р року. Разом з тим, на момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , разом з нею за однією адресою постійно проживав та був прописаний лише її син та, відповідно, дід позивача - [PERSON] , який фактично прийняв спадщину, а саме 2/3 частини будинку, після своєї матері. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , майно, що належало йому, перейшло у власність його дружині та відповідно бабусі позивача - [PERSON] , яка також фактично прийняла спадщину, оскільки проживала з спадкодавцем разом за однією адресою. В подальшому, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , фактично прийняв спадщину її син та, відповідно, батько позивача - [PERSON] , який помер [INFO] . У зв`язку з зазначеним, позивач, звернулася до нотаріуса з метою оформити право власності в порядку спадкування на 2/3 частини вищевказаного нерухомого майна. Однак, постановою приватного нотаріуса Київського міського округу Халявкою Н.М. від 29.03.2018 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через ненадання Свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 24.04.1947 року. В свою чергу, позивач зазначаючи про відсутність документу, який підтверджує право власності [PERSON] на 2/3 частини будинку, через його втрату за часом, та посилаючись на те, що, в силу вимог законодавства, яке діяло з моменту відкриття спадщини до моменту смерті батька та передбачало, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, звернулась до суду з цим позовом, який просила задовольнити в повному обсязі. Крім того, позивач у своєму позові наголошувала на тому, що більше ніхто з осіб, які б могли успадкувати вказане майно, не оформлював свої права власності в порядку спадкування і ніхто не приймав фактично дану спадщину, що підтверджується записами в Книзі обліку пересування населення та адресних листів по будинкоуправлінню від грудня 1959 року. Ухвалою від 26.12.2018 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 28.01.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він просив суд прийняти рішення про визнання за позивачем права власності на 2/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом згідно з нормами чинного законодавства. 01.02.2019 року до суду надійшли пояснення Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо позову, в яких третя особа просила ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства. 27.02.2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про залучення її до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 27.02.2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про залучення його до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою від 27.02.2019 року було залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] та [PERSON] 20.03.2019 року до суду надійшли пояснення третіх осіб [PERSON] та [PERSON] щодо позову, в яких вони просили в задоволенні позовних відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, зокрема і на те, що . 03.04.2019 року до суду надійшло клопотання представника третіх осіб [PERSON] та [PERSON] про зупинення провадження у справі. 16.04.2019 року до суду надійшли пояснення позивача щодо позову. Ухвалою від 16.04.2019 року було задоволення клопотання представника третіх осіб [PERSON] та [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою від 16.04.2019 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою від 16.04.2019 року було відмовлено в задоволенні представника третіх осіб про зупинення провадження у справі. 29.07.2019 року до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] щодо позову. В судовому засіданні 01.08.2019 було відмовлено в задоволення клопотання позивача щодо доручення копії свідоцтва про право на спадщину, видного Київською державною нотаріальною конторою №1 від 24.04.1947р., оскільки представником позивача порушені вимоги ч.ч. 4-5, 8-9 ст. 83 ЦПК України. Позивач та його представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник третіх осіб - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на недоведеність позовних вимог (а.с.т.2 а.с. 64-71). Відповідач у судове засідання свого представника не направив,про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, у поданому до суду відзиві на позовну заяву міститься клопотання відповідача про розгляд справи у відсутність його представника. Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві свого представника у судове засідання не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Водночас, в поданих до суду поясненнях щодо позову міститься клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутністю його представника. Так, згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку слід зазначити, посилання Європейським судом з прав людини на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Вислухавши пояснення сторони позивача в межах заявлених позовних вимог, а також наданих доказів по справі, врахувавши пояснення третіх осіб, cудом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] є власником 58/300 частини житлового будинку (домоволодіння) [ADDRESS] , загальною площею 175,9 кв.м., житловою площею 128,9 з м., позначений на плані Технічного паспорту літерою «А», «Б», «В», сарай під літерою «Г», сарай під літерою «Д», сарай під літерою «Е», убиральня під лігерою «Ж», гараж під літерою «К», гараж з погребом під літерою «П», сарай : сарай під літерою «М» та спорудження (далі - житловий будинок) (т.1 а.с.154) з яких: 14/100 частини житлового будинку було подаровано позивачу його бабусею - [PERSON] , на підставі Договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 3 від 30.04.1991 року № 4с-305; 58/300 частини житлового будинку позивач успадкував від свого батька [PERSON] , 1931 року народження, який помер [INFO] , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.03.2018 року, зареєстровано в реєстрі за № 1209 (т.1 а.с.11-12). Згідно з інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації від 25.10.2016 року за № 2089 2/3 частини будинку [ADDRESS] на праві власності зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Київським ГЖУ від 30.07.1947 року, рішення Народного суду 2-го уч. Молотовського району м. Києва від 03.10.1945 року та свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 24.04.1947 року (т.1 а.с.18). Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні, [INFO] [PERSON] померла. Згідно з даними наявної в матеріалах справи копії будинкової книги на момент смерті разом із нею за вищенаведеною адресою був прописаний дід позивача - [PERSON] [INFO] помер [PERSON] . Згідно з даними копії будинкової книги на момент його смерті разом із ним була прописана бабуся позивача - [PERSON] [INFO] померла [PERSON] . Згідно з даними копії будинкової книги на момент його смерті разом із нею був прописаний батько позивача - [PERSON] [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . При цьому, як вбачається з матеріалів справи, на момент смерті та по теперішній час позивач був прописаний за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, слід зазначити, що згідно Наказу НКВС СРСР № 0102 від 10.09.1936 року для ведення обліку руху населення у великих містах держави (більше 20 000 тисяч осіб) створювались кущові адресні бюро, при цьому міста та райони країни, які мали меншу кількість населення прикріплювались до відповідного визначеного кущового адресного бюро. Згідно все державного перепису населення станом на 1926 рік населення міста Києва становило 513 тисяч шістсот тридцять сім осіб. Отже, в місті Києві було створено кущове адресне бюро. Крім того, згідно з Положенням про кущові адресні бюро, затвердженого Наказом НКВС СРСР № 077 від 06.08.1937 року було встановлено, що основним приписним, обліковим і довідковим документом є листок прибуття, який заповнюється при перепрописці всього населення і на кожного прибувшого в даний населений пункт громадянина. Відповідно по кожному домоволодінню велась своя «Книга обліку», в якій зазначались дані про прописаних та проживаючих осіб за даною адресою, і цей документ був можна говорити документом суворої звітності. Адже дані занесені до нього контролювались і перевірялись Державою. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства, можна дійти висновку, що прописка громадян була не тільки формальною, але і фактичною адресою дійсного проживання громадян за певною адресою. Крім того, доказів непроживання таких осіб за вказаною адресою суду надано не було. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на підставу для визнання за нею права власності на 2/3 частини житлового будинку в порядку спадкування після смерті його батька, посилалась на те, що постановою приватного нотаріуса Київського міського округу Халявкою Н.М. від 29.03.2018 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через ненадання Свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 24.04.1947 року (т.1 а.с. 170-171). Так, дійсно, як встановлено в судовому засіданні, постановою приватного нотаріуса Київського міського округу Халявки Н.М. від 29.03.2018 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлого [PERSON] , на 2/3 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , через ненадання документів, що підтверджують право власності - [PERSON] 2/3 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . При цьому, як вбачається зі змісту наявних в матеріалах справи Архівних довідок Київського державного нотаріального архіву № 356/021-17 від 15.02.2018 року та № 440/01-17 від 23.02.2018 року, документ, що підтверджує право власності на 2/3 частини будинку за [PERSON] , в архіві відсутній. Разом із тим, як вже зазначалось, згідно з інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації від 25.10.2016 року за № 2089, 2/3 частини будинку [ADDRESS] на праві власності зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Київським ГЖУ від 30.07.1947 року, рішення Народного суду 2-го уч. Молотовського району м. Києва від 03.10.1945 року та свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 24.04.1947 року (т.1 а.с.18). Крім того, судом встановлено, що з моменту оформлення права власності [PERSON] та її чоловіком [PERSON] в 1945 році на домоволодіння (житлового будинку) [ADDRESS] , на 2/3 частини домоволодіння, що є предметом даного спору нотаріально ніхто з спадкоємців на себе не переоформлював, відомості про вказане відсутні в матеріалах спадкової справи та не містять матеріали цивільної справи. При цьому, щодо норм цивільного законодавства, згідно яких відбувалось фактичне прийняття спадщини від прабабусі позивача [PERSON] до позивача [PERSON] за період з моменту смерті [PERSON] , яка померла [INFO] до моменту звернення позивача до суду з вказаним позовом, необхідно зауважити, що діяло три цивільних кодекси, в тому числі Цивільний кодекс України 2004 року, в редакції, що діє на сьогоднішній день. В свою чергу, згідно положень ст. 418 Цивільного кодексу УРСР від 16.12.1922 року, які діяли на момент смерті [PERSON] , спадкоємцями за законом є діти (в тому числі усиновлені), дружина та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного його року до його смерті. Якщо хто-небудь з дітей спадкодавця помре до відкриття спадщини, його спадкова частка переходить до його дітей (внуків спадкодавця), а в разі їх смерті - до їх дітей (правнуків спадкодавця). В разі відсутності зазначених спадкоємців або неприйняття ними спадщини, спадкоємцями за законом є працездатні батьки, а при їх відсутності - брати і сестри померлого. Примітка. Спадкоємцями можуть бути лише особи, які живі на момент смерті спадкодавця, а також діти, зачаті за його життя і народжені після його смерті . У відповідності до вимог ст. 429 Цивільного кодексу УРСР від 16.12.1922 року, які діяли на момент смерті [PERSON] , якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадгцини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Згідно зі ст. 431 Цивільного кодексу УРСР від 16.12.1922 року, яка діяла на момент смерті [PERSON] , спадкоємці не викликаються, але нотаріальні органи за місцем відкриття спадщини вживають заходів до охорони спадщини в порядку, встановленому в Нотаріальному положенні. Спадщину охороняють до прибуття спадкоємців, але найбільш 6 місяців2.Примітка. Місцем відкриття спадщини вважається останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до положень ст. 526 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року, введений в дію 01 січня 1964 року, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 17 вказаного кодексу було встановлено, що місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. У відповідності до ст. 529 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Як було передбачено ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, як встановлено ст.ст. 1217, 1220 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, який діє з 01.01.2004 року та по теперішній час, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Статтею 1221 ЦК України встановлено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 1258, 1261, 1266 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. При цьому, ст.ст. 1268, 1270 ЦК України регламентовано, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Вимоги ст.1218 КЦ України 2003 р. передбачають, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В даному випадку, з урахуванням вищевказаних вимог діючого на момент виникнення спадкових правовідносин положень законодавства, суд прийшов до висновку, що позивач в своєму позові спадкує вказане нерухоме майно за своїм батьком [PERSON] , який фактично успадкував майно після своєї матері [PERSON] , а вона після свого чоловіка [PERSON] , а він відповідно після своєї матері і прабабусі Позивача [PERSON] . Крім того, судом встановлено під час розгляду справи по суті, що на момент смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги з нею фактично проживав і був прописаний тільки її син і дідусь оозивача - [PERSON] . Інших спадкоємців саме першої черги, які фактично прийняли спадщину згідно норм вищевказаного Закону - встановлено не було. Отже, виходячи з вищевстановлених обставин справи, а також враховуючи положення Цивільного кодексу УРСР від 16.12.1922 року, Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 року та Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, - наявні підстави для висновку, що позивач [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті своєї прабабусі [PERSON] , оскільки всі спадкоємці, починаючи з дідуся - [PERSON] , були зареєстровані та проживали з кожним наступним спадкодавцем на момент їх смерті за однією адресою. Таким чином, суд приходить до висновку, про можливість захисту прав позивача шляхом визнання за нею права власності на 2/3 частини житлового будинку (домоволодіння) [ADDRESS] , загальною площею 175,9 кв.м., житловою площею 128,9 кв.м., позначений на плані технічного паспорту літерою «А», «Б», «В» сарай під літерою «Г», сарай під літерою «Д», сарай під літерою «Е», убиральня під літерою «Ж», гараж під літерою «К», гараж з погребом під літерою «П», сарай під літерою «М» та спорудження, - в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] , що помер [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved