Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та про припинення права на частку в спільному майні. З урахуванням заяви про збільшення та останньої редакції заяви про уточнення позовних вимог позивач просив суд: - визнати автомобіль «НYUNDAI ACCENT», реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, номер кузову [NUMBER], спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON]; - поділити спільне сумісне майно подружжя; - виділити у власність [PERSON] автомобіль «НYUNDAI ACCENT», реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, номер кузову [NUMBER]; - припинити право власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS]; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості майна подружжя в сумі 219823 грн.; - вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу за кредитні кошти вони придбали автомобіль «НYUNDAI ACCENT», який було зареєстровано на відповідача. Після припинення шлюбних відносин автомобіль перебуває в користуванні позивача і він продовжує сплачувати заборгованість за кредитом. Вказане майно позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, за час спільного життя подружжям за особисті кошти кожного було придбано квартиру. Оскільки спільне проживання сторін є неможливим та квартира є неподільною річчю, позивач заявив вимоги про припинення його права на ? частини спірної квартири шляхом поділу спільного сумісного мана і компенсації різниці у вартості майна. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги позову, з урахування заяви про їх збільшення та уточнення, повністю підтримала, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача вимоги позову не визнала, проти їх задоволення заперечувала. Додатково пояснила суду, що її довірителю автомобіль потрібен самій і вона не бажає його передавати позивачу. Придбати частину квартири позивача вона також не згодна, бо коштів на це не має. Крім того, частка відповідача у спільному сумісному майні має бути збільшена, у зв'язку з перебування на її утриманні двох спільних дітей. Заслухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Відповідно до ст. 22 КпШС України (чинного на момент укладення договору купівлі продажу) майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За змістом наведених нормативних положень набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності в разі не доведення існування обставин, передбачених ч.1 ст. 57 СК України, які відносять набуте під час шлюбу майно до особистої власності чоловіка або дружини (договір дарування, спадкування, придбання майна за особисті кошті). Відповідно до положень ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч. 4). Згідно положень ч. 1 та 2 ст. 364 Цк України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Положеннями ч. 1 ст. 60 та ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна зі сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 22.03.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого у них народилися діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 04.11.2013 року шлюб між сторонами розірвано. В судовому порядку встановлено, що шлюбні стосунки між ними припинені у жовтні 2009 року. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у вересні 2008 року за кредитні кошти було придбано автомобіль «НYUNDAI ACCENT, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, номер кузову [NUMBER], який було зареєстровано на відповідача. Враховуючи те, що спірний автомобіль було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, в той час, коли вони проживали однією сім'єю, маючи спільний побут, суд вважає, що вказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, докази іншого в матеріалах справи відсутні. Також в період шлюбу сторонами за особисті кошти кожного 05.05.2005 року за договором купівлі-продажу було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка є спільною частковою власністю сторін ? частин у кожного. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №11/2015 від 30.04.2015 року, виготовленої на підставі ухвали суду, ринкова вартість квартири визначена в сумі 541752 грн., відповідно до висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи №34/2015 від 21.07.2015 року розділ квартири в натурі між співвласниками неможливий відповідно до вимог ДБН. Ринкова вартість автомобіля відповідно до висновку експерта Сотнікова М.О. від 01.12.2014 року, який знаходиться в матеріалах справи, становить 102105 грн. Враховуючи те, що автомобіль та квартира відносяться до неподільних речей, а також те, що позивачем заявлено вимоги про припинення його права на ? частини спірної квартири шляхом виділення в його власність спірного автомобілю і компенсації різниці у вартості майна, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими. Задоволення позовних вимог, у запропонованому варіанті, на думку суду, відповідатиме інтересам сторін та їх спільних дітей. Зокрема, автомобіль перебуває в користуванні позивача, він утримує його в належному стані та сплачує кредитну заборгованість. Відповідач разом з дітьми проживає в квартирі та користується спільно нажитим побутовим майном, на яке позивач не претендує. Крім того, передбачене ч. 2 ст. 364 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації її вартості не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. При цьому зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про призначення компенсації, і не передбачається обов'язкової згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Отже, якщо вартість ? частини квартири, що підлягає компенсації складає 270876 грн. та вартість ? частини автомобіля, що підлягає компенсації складає 51053 грн., то різниця вартості часток спірного майна, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 219823 грн. (270876 - 51053). Суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача відносно того, що в задоволенні позову слід відмовити з урахуванням того, що її довірителю автомобіль потрібен самій і вона не бажає його передавати позивачу, а також того, що придбати частину квартири позивача вона також не згодна, бо коштів на це не має. Оскільки в судовому засіданні жодних варіантів поділу спільного майна відповідачем та її представником суду не запропоновано, а відмова в поділі спільного майна суперечить інтересам позивача. Доводи представника відповідача відносно того, що частка відповідача у спільному сумісному майні має бути збільшена, у зв'язку з перебування на її утриманні двох спільних дітей, також не підлягають врахуванню, оскільки відповідні позовні вимоги нею заявлялись і предметом судового розгляду не були. Доводи представника відповідача щодо відсутності належних доказів вартості автомобілю спростовуються матеріалами справи, до яких представником позивача долучено письмовий доказ - висновок оцінювача. Клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи не заявлялось. За наведених обставин позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 3245,63 грн.

Outcome: approved