Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

У грудні 2019 року представник позивачів звернувся до суду з позовом в якому просить: - визнати за померлою [PERSON] право власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на Ѕ частку земельної ділянки по [ADDRESS] за кожним в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог вказано, що [INFO] померла [PERSON] , за життя на підставі нотаріально посвідченого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Сазоновою М.Б. договору дарування від 01.07.2003 їй було подаровано 1/6 частку житлового будинку [ADDRESS] . До прийняття дарунку померла була власником 5/6 часток зазначеного житлового будинку, а після його прийняття стала повноправним власником цілого житлового будинку. Також, на підставі державного акту про право сумісної власності на землю від 05.05.1998 [PERSON] разом з дарувальником - [PERSON] була співвласником земельної ділянки під зазначеним житловим будинком, призначення якої - для обслуговування індивідуального житлового будинку. 10.05.2019, після смерті [PERSON] , державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Авраменко С.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] на 1/2 частку вищевказаного житлового будинку, та свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на 1/2 частку такого будинку. 24.05.2019 позивачі отримали відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії оформленні земельної, оскільки земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] без визначення часток. З огляду на вищевикладене, у позивачів відсутні інші можливості захистити своє право на спадщину, крім як звернутись до суду. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.05.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 16.12.2020 на 09:30 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду письмову заяву в якій просив розгляд справи провести за його відсутності та відсутності позивачів, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач свого представника у судове засідання не направив, причини його неявки не повідомив, правом на надання відзиву не скористався. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 25.05.1973, зареєстрованого в реєстрі за №4-2672, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 06.07.1984, зареєстрованого реєстрі за №2-2187, [PERSON] на праві власності належало 5/6 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 01.07.2003 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений державний нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Сазоновою М.Б., згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] 1/6 частку житлового будинку [ADDRESS] . Таким чином, після укладення вищевказаного договору дарування [PERSON] на праві власності належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Крім того, на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ-МК №024323, виданого на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів від 27.02.1998 за №140, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками земельної ділянки площею 0,0882 га по [ADDRESS] , без визначення часток. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №2257, [INFO] у віці 84 років [PERSON] померла. Судом досліджено копію спадкової справи №399/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] , з матеріалів якої вбачається, що за життя остання склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що все її майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право вона заповідає [PERSON] , який посвідчено державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2-1395. Крім того, з матеріалів вищезазначеної спадкової справи судом встановлено, що [PERSON] звернувся до державного нотаріуса з заявою в якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки він, як повнолітній непрацездатний син спадкодавця, інвалід ІІ групи, має право на обов`язкову частку у спадщині та прийняв спадщину у встановленому законом порядку, у зв`язку з тим, що постійно проживав разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Так, 10.05.2019 державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Авраменко С.В., було видано [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, 10.05.2019 державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Авраменко С.В., було видано [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та грошові вклади спадкодавця. Постановою державного нотаріуса Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Араменко С.В. від 24.05.2019 [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки, належну померлій 14.07.2018 [PERSON] , оскільки державний акт на земельну ділянку було видано з порушенням чинного законодавства, частки співвласників у праві спільної власності на земельну ділянку не визначені, крім того, договір про відчуження часток у праві спільної частково власності на земельну ділянку не посвідчувався, що є порушенням земельного законодавства. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За змістом положень статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Оскільки [PERSON] померла [INFO] , відповідно не має цивільної правоздатності, суд вважає вимоги позивачів про визнання за померлою права власності на спірну земельну ділянку безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог про визнання за відповідачами права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, суд виходить з наступного. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31.12.2003, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27.04.2007 і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Як встановлено судом, право власності на 1/6 частину житлового будинку у [PERSON] на підставі договору дарування виникло у липні 2003 року, тобто відповідно до чинного на той час законодавства [PERSON] автоматично не набула права власності на земельну ділянку, на якій розміщено будинок відповідно до його частки в ньому, оскільки відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції 2001 року, чинній на момент укладення договору дарування частини житлового будинку), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом із тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01.01.2002, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна. Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20). Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). За положенням статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень частини другої статті 1220, частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - дня смерті особи або дня, з якого вона оголошується померлою. Разом із тим, згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. У відповідності до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вже було встановлено судом, [PERSON] на праві власності належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок набуття [PERSON] права власності на житловий будинок, остання відповідно до положень частини першої статті 120 ЗК України набула також право власності на земельну ділянку, на якій розміщений будинок з господарськими спорудами. Відповідно до частини першої, другої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Судом встановлено, що позивачі у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , проте в позасудовому порядку позбавлені можливості реалізувати своє право на спадщину. Оцінивши наявні у справи докази, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , та за [PERSON] права власності на 1/2 частку земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] .

Outcome: partial