Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

У грудні 2019 позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13.11.2017 він звернувся до відповідача із заявою, що містила в собі пропозицію (оферту) про укладання договору про надання та використання платіжної картки. Зі слів позивача, на підставі цієї заяви банк уклав з ним договір про надання та обслуговування платіжної картки № [NUMBER] . Позивач вважав, що цей договір було укладено не у належній формі. Разом з тим, банком було випущено картку на ім`я позивача, відкрито рахунок та встановлено кредитний ліміт, яким позивач, з його слів, користувався у відповідності до існуючих правил певний час. Позивач зазначав, що хоча у нього не було заборгованості перед банком, останній все рівно звернувся до приватного нотаріуса та отримав виконавчий напис № 373 від 19.09.2019 про стягнення з нього 24 889,75 грн.. На думку позивача, виконавчий напис було видано незаконно, всупереч вимогам ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат». З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 373 від 19.09.2019, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. щодо стягнення 24 889,75 грн. з [PERSON] . Ухвалою судді від 27.01.2020 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 21.02.2020 було зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 60439269, яке відкрито на підставі виконавчого напису нотаріуса № 373, виданого 19.09.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Наталією Миколаївною. 11.03.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав на укладення договору між сторонами у належній формі, на існування у позивача заборгованості та на законність підстав вчинення виконавчого напису та здійснення стягнення на його підставі, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 29.03.2021, протокольно, було залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяну Леонідівну. Ухвалою суду від 26.04.2021 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином. Треті особи приватний нотаріус та приватний виконавець в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.11.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою з пропозицією (офертою) про укладання договору про надання та використання платіжної картки. 13.11.2017 відповідач (банк) прийняв пропозицію позивача, викладену у заяві, уклав з ним договір про надання та використання платіжної картки № [NUMBER] шляхом відкриття позивачу поточного рахунку № [NUMBER] та випуску на його ім`я платіжної картки. А отже, 13.11.2017 сторонами було укладено договір про надання та використання платіжної картки, проте його не було нотаріально посвідчено. На скарги позивача щодо неналежного списання з його картки коштів відповідачем 15.05.2018 та 24.05.2018 було надано відповіді про те, що у період з 27.11.2017 по 11.05.2018 позивачем було здійснено видаткові операції з використання картки на загальну суму 29 974,32 грн., в результаті чого виникла заборгованість: відсотки за користування кредитом - 1 194,95 грн., плата за кредитну заборгованість 1 625,32 грн., плата за СМС-сервіс - 102 грн., плата за пропуск платежу - 100 грн., станом на 13.04.2018 заборгованість складала 19 897,79 грн. Також відповідач повідомів позивача, що за період з 13.02.2018 по 13.03.2018 мінімальний платіж в розмірі 876,27 грн. з датою оплати до 13.04.2018 був сплачений своєчасно і в повному обсязі, плата за пропуск платежу у розмірі 100 грн. була списана внаслідок технічного збою, ці кошти повернуті 14.05.2018, станом на 15.05.2018 та 24.05.2018 заборгованість не погашена. 12.07.2018 відповідач сформував на ім`я позивача Заключний рахунок-виписку із вимогою погасити заборгованість за договором у сумі 24 039,74 грн. 13.07.2018 відповідач надав позивачу відповідь на його звернення від 13.06.2018, в якому вказав, що виникла заборгованість, що буде сформований заключний розрахунок-виписка з остаточною сумою заборгованості і направлено позивачу, а у разі її непогашення банк буде змушений вдатись до передбачених чинним законодавством України заходів. 13.08.2018 відповідач надав позивачу відповідь на його звернення від 13.07.2018, в якому зазначив, що позивачу був виставлений Заключний розрахунок-виписка про заборгованість у сумі 24 865,79 грн. і направлений на адресу позивача з датою оплати 12.08.2018, проте станом на 13.08.2018 заборгованість не погашена. У скаргах, поданих позивачем відповідачу та НБУ, від 15.05.2018 та від 24.05.2018 він вказує на незгоду з розміром відрахувань з його рахунку. Відповідач 18.09.2019 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Незнайко Н.М. із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення з позивача заборгованості на загальну суму 24 039,75 грн., з яких заборгованість за сумою кредиту 21 747,40 грн., заборгованість за процентами 1 992,35 грн., плата за пропуск мінімальних платежів 300 грн. 19.09.2019 приватним нотаріусом КМНО Незнайко Н.М. було вчинено за реєстровим № 373 оспорюваний виконавчий напис про стягнення з позивача на користь відповідача 24 889,75 грн. Вказану обставину визнано сторонами. 29.10.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Вольф (наразі Павелків) Тетяною Леонідівною було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60439269 з виконання виконавчого напису № 373 від 19.09.2019, виданого приватним нотаріусом КМНО Незнайко Н.М., про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 24 889,75 грн. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. 2) визнання правочину недійсним. 3) припинення дії, яка порушує право. 4) відновлення становища, яке існувало до порушення. 5) примусове виконання обов`язку в натурі. 6) зміна правовідношення. 7) припинення правовідношення. 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України, якими, зокрема, є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), постанова Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений у пп. 2.3 п. 2 гл. 16 розд. ІІ порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Згідно з п. 1 Переліку для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою КМУ № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Перелік доповнений пунктом 2, який передбачає отримання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662, визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак наразі Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття». З огляду на зазначене, наразі має місце усталена судова практика про визнання такими, що не підлягають виконанню, виконавчих написів нотаріусів, вчинених у разі ненадання стягувачем нотаріусу оригіналу нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку. Зазначена правова позиція, зокрема, викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц та від 15.04.2020 у справі № 158/2157/17. З огляду на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.03.2019 у цивільній справі № 137/1666/16-ц, учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, про захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений у пп. 2.3 п. 2 гл. 16 розд. ІІ порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Так як відповідачем не було подано приватному нотаріусу нотаріально посвідченого договору, вона не могла вчиняти оспорюваний позивачем виконавчий напис, а повинна була відмовити йому у вчиненні нотаріальної дії з підстав ненадання документів, визначених Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Крім того, головною умовою для вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості є її безспірність, проте відповідачу було добре відомо, що нарахована ним позивачу заборгованість не є такою, оскільки позивач не визнавав її, що вбачалось з його скарг. Враховуючи все вище зазначене, суд приходить до висновку, що у зв`язку з відсутністю нотаріально посвідченого договору та безспірності заборгованості у відповідача були відсутні підстави звертатись до нотаріуса за вчиненням оспорюваного виконавчого напису, а у приватного нотаріуса - вчиняти оспорюваний виконавчий напис, отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи наявність підстав для задоволення позову, суд стягує на користь позивача з відповідача судовий збір у розмірі 768,40 грн., сплачений ним при подачі позовної заяви до суду. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного й

Outcome: approved