Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в якому з 28 вересня 2017 року зареєстрований відповідач та в якому останній не проживає з вересня 2009 року. Позивач сплачує комунальні послуги, а факт реєстрації відповідача чинить у цьому перешкоди. В ньому проживає позивач, жодних домовленостей з відповідачем щодо користування та розпорядження ним досягнуто не було. На судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач на судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки не повідомив, що ж умовою для проведення заочного розгляду справи. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведенні позивачем обставини, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до\~договору купівлі\~ продажу\~житлового будинку\~від 04\~вересня 2019\~року зареєстрованого\~у реєстрі\~за №\~1316\~за позивачем\~визнано право\~власності на\~домоволодіння за\~адресою: [ADDRESS] , позивач є власником будинку в якому на цій підставі він був зареєстрований та проживає на теперішній час, що підтверджується записом в паспорті серії [NUMBER] виданого на його ім`я. Із довідки від 01 грудня 2020 року № 2049 виданої Великоолександрівською селищною радою, встановлено, що у житловому будинку зареєстрований відповідач, який є сином позивача та з вересня місяця 2009 року в ньому не проживає, на час розгляду справи не знятий з реєстрації, факт реєстрації позивача та відповідача за наведеною адресою також підтверджено домовою книгою № 2 де власником будинку зазначено позивача. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, не заперечувались сторонами, узгоджуються між собою та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Зміст позовних вимог, підстави позову та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу прав відповідача на користування житловим приміщення, які врегульовані статтями 383, 405 ЦК України, статтею 150 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі Закон). Так, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому, до членів сім`ї власника квартири, згідно ч.2 ст. 64, ч.4 ст. 156 ЖК України належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що власник майна має право вимагати від інших осіб усунення правових перешкод у користуванні належною йому власністю у випадку, якщо їх дії або бездіяльність щодо відповідного майна є неправомірними та порушують права власника. Суд установив, що позивач є власником житлового будинку, а відповідач є його сином отже між ними існують правовідносини як між членами сім`ї та позивач має право ставити питання про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням. Також право власності передбачає, що саме власник майна визначає коло осіб, яким слід надати право користування ним у порядку визначеному чинним законодавством. Це може відбуватись, зокрема шляхом надання згоди на реєстрацію у житловому будинку, що свою чергу передбачає і надання особі права користуватись ним. Крім цього, вказаний Закон передбачає можливість зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, порушені неправомірною бездіяльністю відповідача, оскільки власник майна при здійсненні користування ним обмежений волею відповідача. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який є власником будинку, так і відповідача, який втратив інтерес до будинку та не проживає у ньому тривалий період часу. Отже, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої, частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору необхідно покласти на відповідача, оскільки позов задоволений, а позивач був змушений звернутись до суду внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved