Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

У грудні 2013 року до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області звернувся з позовом [PERSON] до Олександрійської міської ради та [PERSON], за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Управління Держземагенства в Олександрійському районі Кіровоградської області та [PERSON] про припинення права власності на земельну ділянку, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності. Позов мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами від 11 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2005, позивач придбав у [PERSON], в особі її представника [PERSON], житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований під [ADDRESS], загальною площею 95,6 кв. м, житловою площею 39,8 кв. м. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0536 га з кадастровим №3510300000:10:369:0012 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. При переході права власності до позивача на житловий будинок право власності на земельну ділянку не оформлялося. Попередній власник вказаної земельної ділянки площею 0,0536 га, на якій розташований придбаний житловий будинок - [PERSON], яка померла [INFO]. Належність померлій [PERSON] зазначеної земельної ділянки на підставі Державного акту на право приватної власності на землю КР №690 від 31.05.1994 року, підтверджується довідкою управління Держземагенства в Олександрійському районі про кількісні характеристики земельної ділянки, розподілення земель між власниками та користувачами (за даними форми 6-зем) за вих. №214 від 12.04.2013 року, а також наданим управлінням Держземагенства витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №215 від 12.04.2013 року. Позивач просить припинити право власності [PERSON] (адреса місця проживання: [ADDRESS]) на земельну ділянку загальною площею 0,0536 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належала їй згідно Державного акту на право приватної власності на землю КР №690 від 31.05.1994 року; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю КР №690 від 31.05.1994 року, виданий на ім'я [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,0536 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку. Господарських будівель і споруд; визнати за [PERSON], право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0536 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Під час судового розгляду представник позивач уточнив позовні вимоги. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач або представник відповідача у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України , у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 11 листопада 2011 року між [PERSON], в особі її представника [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2005. [PERSON] придбав житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташований під [ADDRESS], загальною площею 95,6 кв. м, житловою площею 39,8 кв. м. Судом встановлено, що вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0536 га з кадастровим №3510300000:10:369:0012 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У п. 2 вищезазначеного договору зазначено, що сторони домовилися протягом одного місяця здійснити продаж земельної ділянки на якій розташований будинок. Суд дійшов висновку, що при переході права власності до позивача на житловий будинок право власності на земельну ділянку не оформлялося. Попередній власник вказаної земельної ділянки площею 0,0536 га, на якій розташований придбаний житловий будинок - [PERSON], яка померла [INFO]. Належність померлій [PERSON] зазначеної земельної ділянки на підставі Державного акту на право приватної власності на землю КР №690 від 31.05.1994 року, підтверджується довідкою управління Держземагенства в Олександрійському районі про кількісні характеристики земельної ділянки, розподілення земель між власниками та користувачами (за даними форми 6-зем) за вих. №214 від 12.04.2013 року, а також наданим управлінням Держземагенства витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №215 від 12.04.2013 року. Згідно копії документів спадкової справи [PERSON] ([INFO], адреса проживання: [ADDRESS]), яка померла [INFO] (актовий запис про смерть №621 від 22.06.2010 року), спадкоємцем є [PERSON]. Однак, [PERSON] не успадкував вказану земельну ділянку. Згідно ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок та протягом одного місяця на земельну ділянку, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти. Судом встановлено, що позивачем після придбання житлового будинку цільове призначення земельної ділянки не змінено. Аналіз норм ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України показує, що окремі їх положення мають однакову спрямованість щодо переходу права на земельну ділянку при виникненні права власності на житловий будинок. У вищезазначених статтях закріплюються підстави та умови набуття права власності на земельну ділянку під розташованими на ній об'єктами нерухомості, які правомірно придбані у власність фізичними або юридичними особами. Суд дійшов висновку, що у договорі купівлі-продажу житлового будинку питання щодо набуття прав на землю врегульовано, але не виконано сторонами. Таким чином, з урахуванням статті 9 ЦК України та ч. 2 ст. 377 ЦК України до нового власника переходить право на земельну ділянку на умовах, на яких вона належала попередньому власнику за умови незмінності цільового призначення і розміру ділянки на якій розташований придбаний будинок. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку. Пункт 26 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року №703 вказує, що для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Згідно ч. 9 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою. Відповідно до п. 9 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», до 01 січня 2013 р. державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України, іноземці можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із п. а ч. 3 ст. 81 ЗК України, іноземці можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі придбання за договором купівлі-продажу. Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Суд дійшов висновку, що право власності на земельну ділянку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю КР №690 від 31.05.1994 року припинено внаслідок смерті [INFO] [PERSON], тому позовні вимоги щодо припинення права власності та скасування державного акту не підлягає задоволенню. Виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed