Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

У грудні 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно доньки, [PERSON], [INFO] У судовому засіданні 15.01.2015 року [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з донькою,не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідач та представник відповідача позовні вимоги визнали в повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що цікавиться життям дитини, проте донька не бажає з ним спілкуватися, а тому вважає кращим щоб дитина проживала з матір'ю. Представник органу опіки та піклування Березівської міської ради Одеської у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що вихованням та утриманням доньки займається позивачка. Відповідач усунувся від виховання доньки, матеріально її не утримує. Суд, заслухавши пояснення сторін та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка по справі [PERSON] являється матір'ю неповнолітньої доньки, [PERSON], [INFO], батьком - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 23.01.2001 року (а.с.13). Позивачка в судовому засіданні пояснила, що з відповідачем по справі 26.09.1998 року вона уклала шлюб. Тривалий час між нею та відповідачем були непорозуміння та суперечки, а тому спільне проживання стало неможливим, наслідком чого 23.08.2006 року шлюб був розірваний, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 05.09.2006 року (а.с.15). Від спільного життя вони мають доньку - [PERSON], [INFO] У листопаді 2010 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на [PERSON], про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.14). З моменту розлучення вона з відповідачем припинили фактичні шлюбні відносини, разом не проживають та не ведуть спільного господарства, дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. З цього часу відповідач перестав приймати участь у вихованні доньки, не сплачує аліменти, внаслідок чого виникла заборгованість, що підтверджується листом відділу державної виконавчої служби Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області за №12428/02-42 від 11.12.2013 року (а.с.11-12), не цікавиться здоров'ям та життям дитини, тому таке безвідповідальне ставлення відповідача до своєї доньки стало причиною того, що позивачка вирішила звернутися до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON]. Судом також встановлено, що 28 травня 2014 року орган опікунської ради Березівської міської ради Одеської області надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки, [PERSON].(а.с.9-10). Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності з частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно міста перебування позивачки та їх спільної дитини, а з боку позивачки не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька в вихованні, вище викладенні обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом. У відповідності з частиною 2 статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Нехтування батьківськими обов'язками з боку батька, на думку суду, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Як свідчать положення частини 4 статті 155 СК України, ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. В даному випадку, суд вважає, що маються всі підстави для позбавлення батьківських прав відповідача, який ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. У преамбулі Конвенції ООН про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Зазначене положення також закріплено у ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою сім'я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і яка несе відповідальність за створення належних умов для цього. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved