Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вище зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником вищезазначеної квартири на підставі договору дарування квартири від 02.04.1999 р. Відповідач був зареєстрований за вказаною адресою як її чоловік, але після розірвання шлюбу з 11.05.2011 р. він в квартирі не проживає. Всі витрати по сплаті за комунальні послуги, утримання квартири в належному стані змушена нести позивач. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. [PERSON] двічі в судові засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки не повідомив, клопотання про розгляд справи за своєї відсутності не подавав. Суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується договором дарування квартири від 02.04.1999 р. засвідченим нотаріусом Качельніковим С.В., реєстраційний № 4с-403 від 02.04.1999 р. (а.с.7-8). 12.10.2006 р. [PERSON] змінила прізвище на «Перепелиця», про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 146 на видане відповідне свідоцтво (а.с.24). 11.05.2011 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 221 на видане відповідне свідоцтво (а.с.6). Відповідно до довідки форми № 3 від 07.10.2014 р. № 70, виданої ЖБК «Обчислювач-2» у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: з 31.08.1989 року [PERSON], з 23.05.2002 року - колишній чоловік [PERSON] - [PERSON], а також діти [PERSON] - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.23). Судом не встановлено фактів перешкоджання позивачем відповідачу в користуванні житлом. У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони знають позивача з дитинства, також знають відповідача [PERSON], якого вони не бачили приблизно два-три роки у квартирі [ADDRESS]. Свідок пояснила,що знає позивача з дитинства та живе по сусідству. Відповідача знає, але не бачила його давно, років два - три. Суд приймає покази свідків за належні докази відсутності проживання [PERSON] у спірній квартирі, оскільки вони не протирічать поясненням представника позивача та іншим доказам, що містяться в матеріалах справи. Суд не бере до уваги два акти складені трьома громадянами про те, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі, завірені головою правління ЖБК «Обчислювач-2», оскільки ці акти складені не повноважними на те особами. Відповідно до ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання члені своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оцінивши докази у справі суд вважає, що хоча відповідач, вже не є членом сім'ї власника квартири [ADDRESS], на даний час за ним зберігається сервітут на користування цим житлом. Але не зважаючи на встановлену судом обставину про те що [PERSON] не проживає в даній квартирі більше року, що ускладнює здійснення [PERSON] повноважень користування квартирою, оскільки вона вимушена сплачувати за відповідача витрати на комунальні послуги, у суду є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням. Враховуючи викладене суд вважає, що позовна вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 383, 405 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved