Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням- [ADDRESS] . Позов обгрунтований тим, що позивач є власником даного будинку. Відповідач є його сином, який з 1979 року проживає в м.Комсомольськ-на- Амурі Хабаровського краю. Реєстрація відповідача у будинку порушує право позивача, як його власника. Просить позов задовольнити. Згідно ст.ст.19, 274 ЦПК України дана справа, яка є малозначною, підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до заяви від 14 січня 2020 року позивач [PERSON] позов підтримує, просить розглянути справу за відсутності. Згідно заяви від 24 грудня 2019 року відповідач [PERSON] позов визнає, просить розглянути справу за відсутності. Інші заяви, клопотання сторін станом на час розгляду справи відсутні. В порядку ч.3 ст.211 ЦПК України судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків. Спірні правовідносини сторін виникли з приводу визнання відповідача [PERSON] , який є сином позивача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у якому має зареєстроване місце проживання. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За порівняльним аналізом ст.ст.383, 391, 405 ЦК України та ст.ст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК України слід дійти до висновку що положення ст.ст.383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. За змістом ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 березня 2013 року позивач [PERSON] є власником [ADDRESS] , дата реєстрації права власності-07 лютого 2013 року. Відповідач [PERSON] , який має зареєстроване місце проживання у даному будинку, у ньому не проживає з 1979 року, що підтверджується актом від 04 грудня 2019 року, та письмовою заявою відповідача від 24 грудня 2019 року щодо визнання позову та непроживання у вищезазначеному будинку з 1979 року. Положеннями ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які набрали чинності для України з 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства відповідно до вимог ст.9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із врахуванням викладеного та непроживання відповідача у вищезазначеному будинку понад один рік, відсутності перешкод останньому у цьому, що відповідачем у встановленому порядку не спростовано, відсутності домовленостей відповідача з позивачем, як власником будинку, відсутності юридично визначених у встановленому порядку правомочностей відповідача щодо володіння та користування ним, що також у становленому порядку не спростовано, наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим примішенням,- [ADDRESS] . Визнання відповідачем позову, із врахуванням доказів по справі, не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні.

Outcome: approved