Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

У вересні 2019 року заявники звернулися до суду із вказаною заявою про розірвання шлюбу в порядку ст. 109 Сімейного кодексу України. Ухвалою суду від 30.09.2019 р., відкрито провадження в цивільній справі за спільною заявою [PERSON] , [PERSON] про розірвання шлюбу за заявою подружжя та призначено справу до судового розгляду. В обґрунтування заяви зазначають, що 24 квітня 1999 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 393. Від цього шлюбу у подружжя є діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні відносини між ними припинено та не ведеться спільне господарство. Подальше сумісне життя та збереження сім`ї неможливі, шлюб носить лише формальний характер. За таких обставин вони вважають, що нормальні шлюбні відносини між ними не можуть бути поновлені. Також вказали, що ними досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання дітей того з батьків, хто проживатиме окремо, участі у вихованні дітей того з батьків, який проживатиме окремо та щодо розміру аліментів на дітей, про що ними укладено договір про виховання та утримання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 12.09.2019 за реєстровим №7533. Відповідно до умов договору, діти: [PERSON] та [PERSON] залишаються проживати з матір`ю, при цьому батько має право бачитися з ними в порядку, передбаченому зазначеним договором. В судове засідання надійшла заява [PERSON] про розгляд спільної заяви про розірвання шлюбу за його відсутності, вимоги заяви підтримує у повному обсязі. Заява аналогічного змісту надійшла від [PERSON] . Суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності заявників. Дослідивши заяву, оцінивши письмові докази у їхній сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 24 квітня 1999 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 393. Від шлюбу заявники мають дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Обґрунтовуючи заяву, заявники зазначають що шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільне господарство не ведеться, відтак відновлення шлюбних відносин є неможливим. Як встановлено судом, між заявниками досягнуто взаємної згоди щодо розірвання шлюбу та стосовно визначення місця проживання дітей після розірвання шлюбу, участі у забезпеченні умов життя дітей того з батьків, хто проживатиме окремо, участі у їх вихованні того з батьків, який проживатиме окремо та щодо розміру аліментів на дітей. Зазначені умови передбачені укладеним 12 вересня 2019 року Договором про виховання та утримання дітей, який посвідчено Демецькою С.Л. приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №7533. Згідно з ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Стаття 109 СК України встановлює, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст.12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду заяви судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Також судом встановлено, що при зверненні до суду з даною заявою, заявники узгодили місце проживання їх спільних дітей, участь у їх вихованні та утриманні, що підтверджується наявним в матеріалах справи нотаріально посвідченим договором. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що сім`я існує формально, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Outcome: approved