Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] за правилами підсудності відповідно до ст. 316 ЦПК України подав заяву, яка за формою та змістом відповідає ст.ст. 315, 318 цього Кодексу, на предмет підтвердження наявності юридичних фактів постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року та у період з 1991 по 2020 роки, що мають значення для створення умов здійснення ним оформлення належності до громадянства України відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України». У заяві просить встановити зазначені факти в порядку непозовного цивільного судочинства з метою реалізації своїх неоспорюваних громадянських прав з причин неможливості одержання паспортного документа в органах міграційної служби, яка вважає його особою без громадянства після вилучення і знищення 26 лютого 2013 року паспорта громадянина України, виданого на ім`я заявника 29 жовтня 2004 року в обмін на паспорт громадянина СРСР, незаконно проведений внаслідок недбалості службової особи міграційної служби, яка припустилася процедурних порушень. На підтвердження стверджуваного факту посилався на докази приїзду після початку збройного конфлікту в Грузії влітку 1991 року з метою працевлаштування і постійного проживання в Україні у м. Дніпропетровськ до дядька [PERSON] , в сім`ї якого мешкав по [ADDRESS] , до 1995 року, після чого винаймав житло чи мешкав у родичів на території Дніпропетровської області та з 2011 року у м. Дніпрі, зареєструвавши своє місце проживання з 2004 року. Заінтересована особа - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області у письмових поясненнях наполягає на відмові у задоволенні заяви, наводячи на спростування її доводів свої аргументи про те, що архів міграційної служби містить заяву [PERSON] від 18 лютого 2015 року про продовження строку перебування на території України, де він, як і в раніше поданих заявах, зазначає про своє прибуття до України у 1993 році та подальше проживання на території України з 1993 року, що виключає твердження заявника наразі про його постійне проживання на території України з 13 листопада 1991 року, а інших достовірних доказів перебування на території України на вказану дату заявником не надано. З відкриттям окремого провадження у цивільній справі за ухвалою суду від 25 вересня 2020 року з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, вжиті заходи до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин згідно з істиною. 12 листопада 2020 року представник заявника у відповіді на письмові пояснення заінтересованої особи, навів міркування про спростування доводів її представника тлумаченням часу прибуття в Україну 1993 року на постійне проживання, зазначеним у письмовій заяві від 18 лютого 1993 року, за якого в цій заяві йшлося про останнє прибуття на територію України, починаючи з 1991 року, з огляду на можливість відвідати батьків у Грузії після закінчення військового конфлікту лише восени 1993 року. В судовому засіданні заявник та його представники підтримали заяву в повному обсязі, наполягаючи на її задоволенні з наведених у заяві підстав, додаткового пояснивши, що заявник постійно проживає на території України і не покидав її з часу прибуття, проте не має можливості ні виїхати за межі держави, ні реалізувати інші свої громадянські і політичні права, хоча є законослухняною особою, має бізнес разом з співмешканкою [PERSON] та сплачує значну суму податків в бюджет держави, тому, спираючись на показання свідків та додані письмові докази, просили заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні просив ухвалити рішення у відповідності до закону і встановлених в суді обставин, виклавши на спростування доводів заяви аргументи та доводи, викладені у заяві по суті справи, додаткового пояснивши про те, що показання свідків згідно з істиною не доводять обставин постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, а проживання в Україні підтверджене, починаючи з 1993 року, у зв`язку з чим можливо ухвалити рішення про встановлення судом факту. В судовому засіданні під присягою свідка [PERSON] , який доводиться [PERSON] дядьком, на допиті суду показав на приїзд до себе на декілька місяців племінників з м. Горі Грузинської РСР приблизно навесні-влітку 1991 року після розпалу збройного конфлікту у Грузії, після чого брати [PERSON] поїхали до Грузії і через кілька місяців знову повернулися, з огляду на те, що [PERSON] виповнялося 18 років і наставав призивний вік. В подальшому, поживши деякий час у нього, він винайняв окреме житло і жив окремо, часто навідуючись у гості, а в подальшому залишився жити в Україні до тепер. Свідок [PERSON] , будучи допитаний судом під присягою, в судовому засіданні показав, що з 1989 року працював по пр. ім. Газети «Правда», 36 у м. Дніпропетровську тренером у спортивному клубі «Тайфу» на базі ДЮСШ №6, куди у 1990-1991 роках прийшов тренуватися [PERSON] . У цьому спортивному клубі у вихованців була можливість за призові місця в змаганнях отримувати від спонсорів грошові призи, в подальшому з ними укладались договори, за якими спортсменам здійснювалась оплата. Високих досягнень у спорті [PERSON] не мав, однак тренувався регулярно, мав добрі відносини з колективом. Наразі з [PERSON] залишились дружні товариські відносини. Свідок [PERSON] , будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що є дружиною [PERSON] - дядька [PERSON] , у зв`язку з чим знайома з [PERSON] з 1990-1991 років, коли він разом з братом приїхав з Грузії через збройний конфлікт в Осетії та біля двох років проживав у них вдома по [ADDRESS] , а потім винайняв окреме житло і після цього з України не виїжджав. Поки він у них проживав, то ніде не навчався і не працював, чим займався їй не відомо. Свідок [PERSON] , будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що наразі працює тренером з дзюдо в КЗ «Обласна школа вищої спортивної майстерності», з 1992 року почав займатися дзюдо в середній групі ДЮСШ № 6 по пр. ім. Газети «Правда», 34, де в подальшому як з вихованцем старшої групи познайомився з [PERSON] . Під час тренувань зустрічалися у спільній роздягальні, спілкувалися, старші навчали молодших вихованців, подавали приклад взаємовідносин у спортивному колективі. В одній групі стали тренуватися, коли йому, [PERSON] , виповнилося 14-15 років і вони з того часу товаришують. Групи були статичні, існував розклад занять, старша група тренувалася ввечері після молодшої, а вдень він навчався в інституті фізкультури і вночі після тренувань підробляв охоронцем у нічному магазині, проте чи працював і чим займався [PERSON] йому не відомо. У 1994-95 роках їздили на змагання від спортивного клубу « Тайфу », який був в одному приміщенні з ДЮСШ. Свідок [PERSON] , будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що тренувався в ДЮСШ № 6 з 8 років і в 1990-1991 роках у спортивному клубі «Тайфу» познайомився з [PERSON] , оскільки останній тренувався в тому ж спортивному залі ДЮСШ №6 на пр. ім. Газети «Правда» у м. Дніпрі, де на базі школи створили спортивний клуб «Тайфу». Тренування були 5 разів на тиждень з 17-00 год. Він вдень навчався в ДІІТі, а чим окрім тренувань у залі займався (працював, навчався, тощо) Кахабер йому не відомо. Особливих спортивних досягнень [PERSON] не мав, проте тренування майже не пропускав та в колективі користувався повагою. Свідок [PERSON] , будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що знайома з [PERSON] з початку 90-х років, приблизно з 1991 року, оскільки вони з чоловіком проживали на [ADDRESS] в одному дворі з будинком, де жив і дядько [PERSON] - [PERSON] , з яким приятелював її чоловік [PERSON] 02 жовтня 1992 року [PERSON] був у них з чоловіком на весіллі. До сьогоднішнього часу з [PERSON] продовжують товаришувати. Свідок [PERSON] , будучи допитаним судом під присягою в судовому засіданні показав, що товаришував з [PERSON] , з яким вони познайомилися у м. Дніпропетровську у спільному дворі по [ADDRESS] , де проводили час зі своїми дітьми, у зв`язку з чим на початку 90-х, приблизно у 1991 році познайомився і з племінником [PERSON] - [PERSON] . Суд, заслухавши усні пояснення заявника та його представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення заяви, виходячи з наступних мотивів досягнення мети оформлення громадянства України відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України». В порядку окремого провадження підлягають розгляду відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. В Україні згідно статті 4 Конституції України існує єдине громадянство, а підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України». Громадянами України у п.п.1 та 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» оголошені усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, у зв`язку з чим про належність до громадянства України може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня чи 13 листопада 1991 року. Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 №588/2006). За пунктом 1 зазначеного Порядку паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Так, згідно підпункту «а» пункту 7 цього Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі осіб, які станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України. На виконання пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, згідно пункту 9 вказаного Порядку для встановлення належності до громадянства України подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України станом на 13 листопада 1991 року. Отже, вказаний Закон та Порядок встановлення належності до громадянства України прямо передбачають можливість встановлення у судовому порядку факту проживання станом на 13 листопада 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 №1543-ХІІ, особи, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт проживання. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] в м. Горі Грузинської РСР, про що 11 листопада 1973 року у книзі реєстрації актів про народження Бюро ЗАГС у м. Горі вчинено актовий запис № 861 та видано свідоцтво серії [NUMBER] (т.1 а. с.218-219). 04 листопада 2006 року у кримінальній справі № 1-252/2005 набрав законної сили вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2006 року про засудження [PERSON] до 850 гривень штрафу за ч. 1 ст. 366 КК України. За встановлених у цьому вироку обставин спеціаліст імміграційного контролю Покровського РВ УМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] визнаний винним у службовому підробленні в період з лютого 2003 року по лютий 2005 року включно, яке виразилося у безпідставному внесенні в офіційні заяви форми № 1 завідомо неправдивих відомостей про період проживання на території України, досягнення 16-річного віку і зміни прізвища осіб, здебільшого з числа кавказької етнічної групи, які не мали права на громадянство України, після чого на підставі таких заяв форми № 1, були підготовлені та видані паспорта громадян України, серед яких і паспорт громадянина України [PERSON] в серії [NUMBER] 15 листопада 2004 року (у зв`язку з обміном) (т.1 а.с. 99-102). Зокрема, Покровський районний суд Дніпропетровської області перевірив на достовірність висновок про результати службової перевірки законності оформлення паспортів громадянина України в ВГІРФО Покровського РВ, складений та затверджений заступником начальника УМВС України в Дніпропетровській області від 17 липня 2005 року, за даними якого, [PERSON] особисто після закінчення свого робочого дня або у вихідні дні здійснював запис в книзі форми № 2 про оформлення паспорта громадянина України; в заяві форми № 1 незаконно проставляв свій підпис в графі «начальник паспортної служби», тобто резолюції про здійснення обміну паспорта; в заяві форми № 1 проставляв свій підпис за паспортиста, оформлював новий паспорт; здійснював запис в книзі форми №33 в акті заміни попереднього паспорта; оформляв паспорт громадянина України і видавав його новим власникам - особам кавказької етнічної групи, при цьому, встановлені підстави вважати, що паспорти громадян колишнього СРСР, на підставі яких оформлялись паспорти громадян України, не знищувались, а залишались у власників. За епізодом видачі 29 жовтня 2004 року паспорта громадянина України в серії [NUMBER] на ім`я народженого у Грузії [PERSON] , [INFO] , [PERSON] засуджений за вчинення злочинного посягання на складання оригіналу заяви форми № 1 від імені [PERSON] , який її не підписував, а в книзі Ф-2 (записи) в заяві Ф-1 (підпис за начальника паспортної служби) виконано почерком [PERSON] , при цьому, батьки заявника в заяві Ф-1 не вказані і громадяни з таким прізвищем в районі зареєстрованими не значаться, коли і звідки прибула особа невідомо, в книгу Ф-33 запис про знищення попереднього паспорта громадянина колишнього СРСР, отриманого в 1990 році в Грузії також здійснено [PERSON] . Не підпадають під жодні сумніви відомості обліків ОАДБ УМВС в області про реєстрацію [PERSON] в [ADDRESS] , з 08 листопада 2004 року та запис в талоні реєстрації за місцем проживання 30 листопада 2004 року про його розшук УКР Дніпропетровського МУ, тоді як за інформацією УКР УМВС України в Дніпропетровській області № 6/32-1740 від 27 квітня 2005 року [PERSON] постановлений на облік 18 квітня 1994 року як особа, відносно якої є інформація про незаконне заняття валютними операціями, з місцем прописки у [ADDRESS] . Вказаний паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] вилучений і знищений 26 лютого 2013 року, що підтверджується відповідним витягом з акту (т.1 а.с.103-105) ГУ ДМС України в Дніпропетровській області листом за вих. № 1201.4.4-7982.12.2.20 від 29 липня 2020 року відповіло про відсутність звернень [PERSON] із заявами в питання встановлення належності, набуття чи прийняття до громадянства України до вручення йому паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 29 жовтня 2004 року, що вилучений і знищений 12 лютого 2013 року (т.1 а.с.106-107). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2014 року з законною силою з 20 травня 2014 року встановлено факт належності [PERSON] , [INFO] , до осіб без громадянства, що має юридичне значення (т.1 а.с.82-83). Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту того, що він є особою без громадянства, заявник не вказував на свою належність до громадянства України в силу постійного проживання на 24 серпня 1991 року чи на 13 листопада 1991 року, стверджуючи про протилежне, що він до громадянства України не належав, а був прийнятий, проте паспорт громадянина України 29 жовтня 2004 року виданий з порушенням процедури, тому був вилучений та знищений у 2013 році. При цьому, на підтвердження відсутності іншого громадянства подав довідку від 11 серпня 2011 року за № 9/25-15, видану Генеральним консульством Грузії про те, що він не вважається громадянином Грузії. Одночасно судом встановлено, що 18 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до Кіровського РВ в м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою, оформленою згідно додатку №1 Порядку розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України, з проханням продовжити строк перебування на території України, де власноруч в обґрунтування підстав для подальшого перебування в Україні зазначив, що з 1993 року проживає на території України та має сина громадянина України (т.1 а.с.173-174). Разом з цією заявою [PERSON] на ім`я начальника ГУ УМВС України в Дніпропетровській області 18 лютого 2015 року подав власноручні пояснення, в яких зазначив, що прибув в Україну по паспорту громадянина колишнього СРСР в 1993 році з метою постійного проживання, в порядку обміну отримав паспорт громадянина України, який в подальшому визнали незаконно виданим та у 2013 році знищили, тому просить прийняти позитивне рішення, за яким він зможе оформити постійне проживання в України (т.1 а.с.175-176). Вказані документи, на відміну від документів, на підставі яких [PERSON] оформлювався паспорт громадянина України 29 жовтня 2004 року, складені власноруч [PERSON] із зазначенням в цих документах ним особисто інформації про себе, достовірність якої він гарантував своїм підписом на цих документах і достовірність якої презюмується. Суд за особливостями окремого провадження відповідно до ст. 294 ЦПК України за висновками Верховного Суду України у ч.1 п.5 постанови Пленуму № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» дійшов стійкого внутрішнього переконання в істинності факту безперервного проживання заявника на території України постійно з 1993 року по 2020 року, не знайшовши об`єктивно підтвердженим належність до громадянства України за фактом проживання заявника будь-де на її території станом на 13 листопада 1991 року. Зокрема, належить надати перевагу над показаннями свідків заяві та письмовим поясненням [PERSON] від 18 лютого 2015 року до Кіровського РВ в м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області сукупно із заявою про продовження перебування на території України, з якими тісно пов`язана відповідь ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 29 липня 2020 року за вих. № 1201.4.4-7982.12.2.20, що узгоджується з вироком Покровського районного суду від 19 жовтня 2006 року та рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2014 року. Фотокартка [PERSON] разом з товаришем у квартирі, додана в судовому засіданні представниками заявника, здійснена відповідно до автоматично відображеної дати її створення 25 травня 1995 року, може свідчити лише про події цього дня, а не події 1991 року, про що стверджували представники заявника в засіданні. Довідку Комунального позашкільного навчального закладу Дніпровської міської ради «Спеціалізована дитячо-юнацька спортивна школа олімпійського резерву №6», видану 10 січня 2021 року за № 10 (т. 1 а.с. 249), належить відхилити, оскільки перевірки доказів на достовірність ця довідка не витримала з огляду на доведену до відома суду цим Закладом 08 лютого 2021 року за вих. № 20 відсутність об`єктивного першоджерела викладеної в ній інформації, бо документи обліку (журнали, книги, зошити) вихованців спортивної школи на день складання такої довідки не збереглися. Посилання директора СДЮСШОР № 6, який до зайняття посади директора працював тренером у школі, на власні спогади і підготовлені відомості про вихованця [PERSON] , 1973 р.н., у тренера [PERSON] у відділенні дзюдо спеціалізованої дитячо-юнацької спортивної школи олімпійського резерву № 6 з серпня 1991 року (т. 2 а.с.4) за результатами усного опитування тренерів, які станом на час проголошення незалежності України тренували у школі, вказують на підміну показаннями свідків засобів письмових доказів, що суперечить правилам ст.ст. 76, 95 ЦПК України про відмінність документів від інших видів засобів доказування. Суд критично оцінює покази свідків, з якими заявник тісно пов`язаний родинними зв`язками або підтримує тривалий час дружні стосунки, не дивлячись на що жоден з них не зміг ясно і чітко пригадати, як, де і чим займався до 2000-років заявник, будучи повнолітньою дієздатною особою, внаслідок чого відсутність характеристики заявника у навчанні, роботі, тощо, попри твердження самих свідків про досить часте спілкування із заявником, викликають розумні сумніви про навіювання перебігу подій під стороннім впливом, що посилюються в сукупності з наявними письмовими доказами, достатніми для висновку про проживання заявника на території України лише з 1993 року, які узгоджуються з преюдиціальними фактами. А саме, безспірні достовірні відомості перетину державного кордону України чи пересування територією Союзу РСР до цього часу не збереглися, окрім наведених Головним центром обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України в листі за вих. № 0184-20806/0/15-20 від 03 серпня 2020 року про те, що в період з 03 серпня 2015 року по 30 липня 2020 року державний кордон України [PERSON] не перетинав (т. 1 а.с.108), а показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що [PERSON] у 1990-1991 році прибув в Україну, прямо суперечать поясненням самого заявника про його прибуття в Україну влітку 1991 року, позаяк не у 1990 році, а також згідно з істиною категорично не виключають відсутність на території України станом на 13 листопада 1991 року [PERSON] , дані про прописку якого у паспорті Союзу РСР зразка 1974 року не збереглися. При цьому, 11 квітня 2007 року заявнику присвоєний ідентифікаційний номер платника податків ДПІ України (т.1 а.с.70),постановами Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2007 року № 3-2075/2007, від 11 лютого 2008 року № 3-394/2008 [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 122 КУпАП (т.1 а.с. 84, 85), 09 червня 2017 року Центром 1242 йому видали водійське посвідчення серії [NUMBER] (т.1 а.с. 165), а 11 жовтня 2019 року набрало законної сили рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року про визнання за [PERSON] батьківства дитини [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.80-81) за позовом громадянки України [PERSON] , з якою заявник спільно проживає однією сім`єю у м. Дніпропетровську, з чим узгоджуються фактичні дані походження від нього її сина [PERSON] , народженого у 2012 році (т. 1 а.с.79), реєстрації місця проживання, щонайменше у 2004 році, 2006 році. Крім того, твердження представників заявника про те, що заявник лише восени 1993 року зміг виїхати до Грузії провідати батьків, є взаємовиключними з показами свідків [PERSON] , про те, що [PERSON] та його брат прибули до України і через декілька місяців, а не через два роки як стверджує представник, повернулися до Грузії, а ще через кілька місяців знову прибули в Україну, де залишилися на постійне проживання, у зв`язку з чим суд оцінює як покази таких свідків, так і доводи представника критично. Доводи ж про справляння до державного бюджету значних сум податків не відповідають вимогам ст. 77 ЦПК України до належності до предмету доказування проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, а сплата заявником податків та обов`язкових платежів не знайшла підтвердження доказами, навіть, і на час розгляду цієї справи. Заявник за обставин, встановлених вироком суду від 19 жовтня 2006 року, намагався у 2004 році підтвердити свою належність до громадянства України, після чого звертався до суду у 2014 році з питань, що стосувалися громадянства, заперечуючи набуття громадянства України, тоді як з 1994 року перебував на обліку в УКР УМВС України в Дніпропетровській області серед розшукуваних осіб, а тому своєю власною поведінкою станом на 18 лютого 2015 року заявник підтверджував розуміння відсутності в нього законних підстав для отримання паспорта громадянина України, з огляду на що суд також відхиляє явно необґрунтовані заперечення заявника про помилковість невірного тлумачення заяви до Кіровського РВ в м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області про постійне проживання в Україні з 1993 року. Посилання представників заявника на висновки Верховного Суду у постановах від 19 червня 2018 року № 800/439/17, 16 вересня 2020 року № 806/2095/17, 30 квітня 2020 року № 133/2348/17 08 серпня 2018 року № 645/2248/16-ц, 06 травня 2020 року № 365/762/17 не є висновками в аналогічних справах, оскільки стосуються інших фактичних обставин, які не є тотожними фактичним обставинам даної справи, тому не можуть бути застосовані у цій справі. Суд на підставі досліджених доказів в їх логічному взаємозв`язку дійшов висновку відповідно до ст. 319 ЦПК України про встановлення ним факту проживання заявника на території України з 1993 року по 2020 рік, переслідуючи на меті прийняття особи без громадянства відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство України» до громадянства України за фактом безперервного проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років, тоді як його перебування в Україні станом на 13 листопада 1991 року безспірного підтвердження за браком фактичних даних не знайшло, а засоби їх здобуття з належних і допустимих джерел належить вважати вичерпаними. Судові витрати згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial