Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

У вересні 2020 року представник Державного житлово-комунального підприємства НАН України - Морозов О.В. звернувся до суду з позовом [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, в сумі 56459,43 грн. та судового збору в сумі 2102,20 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Державне житлово-комунального підприємство НАН України є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] , обслуговує його та надає відповідні комунальні послуги. Відповідач зареєстрована та є наймачем квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову, посилаючись на положення ст.ст. 66-68ЖК України, позивач зазначає, що відповідач, як наймач квартири, належним чином не виконала свої зобов`язання по оплаті комунальних послуг, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 01.01.2011 року по 01.06.2020 року, яка становить 56459,43 грн., яку він просить стягнути в судовому порядку. Ухвалою Святошинського районного суду від 09.09.2020 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Відповідачем 19.10.2020 року до суду був надісланий відзив на позов, яким просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість, оскільки позивачем не надано розрахунок заборгованості по комунальним послугам, за спожиту електроенергію, з зазначенням переліку наданих житлово-комунальних послуг, їх вартості, загальну вартість місячного платежу, структури ціни/тарифу, норми споживання. Крім того, зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період, починаючи з 01.10.2011 року, що є підставою для відмови у позові у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Представник позивача надав до суду відповідь на відзив в якому зазначив, що ДЖКП НАН України стягує заборгованість за комунальні послуги у вигляді плати за проживання у гуртожитку, відповідно до постанови Бюро Президії НАН України № 241, на яку посилається і сам відповідач. Відповідач використав надані йому комунальні послуги, тому відсутність договору на їх надання не є підставою звільнення від обов`язку оплачувати їх вартість. Показники структури ціни, норми споживання, переліку житлово-комунальних послуг відображаються в платіжних квитанціях, що друкуються спеціалізованою організацією ГІОЦ і надаються кожному мешканцю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА в будинку [ADDRESS] зареєстрована відповідач по справі [PERSON] . Даний будинок належить Державному житлово-комунальному підприємству національної Академії наук України. Розпорядженням № 291 Президії національної Академії наук України від 02.03.2000 року було визначено, що НАН України в порядку перерозподілу майна НАН України передала зі свого балансу на баланс Державного житлово-комунального підприємства НАН України житлові будинки та гуртожитки згідно з додатком 1, а саме: гуртожиток по [ADDRESS] (а.с.3). Згідно довідки-інформації стосовно нарахування і оплати [PERSON] за проживання в кім. [ADDRESS] , вбачається наявність заборгованості у розмірі 56459 грн. 43 коп. за період часу з 01.01.2011 року по 01.06.2020 року за надані житлово-комунальні послуги (а.с. 13-17). Відповідно до ст. 66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами (ст.67 ЖК України). Згідно з ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 578 від 08 жовтня 1992 року, встановлено, що власники та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п.17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, власники квартир багатоквартирних будинків зобов`язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку. Наймачі квартир (кімнат) вносять плату за найом житла, розмір якої встановлюється Кабінетом Міністрів України. Ці платежі і платежі за комунальні та інші послуги власниками квартир, наймачами і орендарями вносяться щомісяця не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено інші строки. При простроченні внесення вказаної плати стягується пеня з розрахунку 1 процент від несплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше 100 процентів загальної суми боргу. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ст.ст. 7,13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (центральне постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно п. 1 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором, що передбачено пунктом 3 частини другої ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45), наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов`язок, а не право сторін. Представником позивача не надано до суду жодного доказу з приводу того, що відповідачу направлялась пропозиція щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг та відповідний розрахунок заборгованості. Крім того, не доведено те, що [PERSON] відмовилась від укладення такого договору. При зверненні до суду позивач просить стягнути заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, яка станом на 01.06.2020 року становить 56459,43 грн. Позивач посилається на те, що зазначені послуги в будинку [ADDRESS] надавались саме Державним житлово-комунальним підприємством НАН України. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження зазначених обставин. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував право вимоги до відповідача за надані житлово-комунальні послуги. Відсутні правовстановлюючі документи, якими регламентовано обов`язок позивача забезпечувати експлуатацію будинку. Пунктом 2, п.1, ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Частиною 2 ст.6 Закону містить вичерпний перелік комунальних, однак позов та додані до нього матеріали не містять в собі визначення, які саме комунальні послуги були надані позивачем відповідачу, їх якість, тарифи тощо. Відповідно до ч.4 ст.57 вказаного Закону, статут суб`єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб`єкта господарювання, а також інші відомості, пов`язані з особливостями організаційної форми суб`єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству. Виходячи з викладеного, суд позбавлений можливості встановити законні підстави звернення позивача до суду щодо порушення його прав. В порушення вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано доказів фактичного надання саме позивачем послуг з утримання будинку і прибудинкової території. Долучений до матеріалів справи розрахунок нарахованих до сплати платежів за житлово-комунальні послуги не може підтверджувати факт їх надання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідачем подана заява про застосування судом наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Однак, пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову і може бути застосований судом у разі встановлення порушення прав позивача. Оскільки в ході судового розгляду позивач не довів належними та достатніми доказами порушення свого права, в даному випадку положення ст.267 ЦК України не підлягають застосуванню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed