Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

У грудні 2014 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Генеральної прокуратури України, третя особа [PERSON], з наступними вимогами: Визнати недостовірною, такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], інформацію, викладену у листі Генеральної прокуратури України від 10 жовтня 2014 р. на ім'я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки, а саме наступні фрази: - Фраза №1: «Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у .. справах «[PERSON]», - Фраза №2: «за фактом зловживання .. [PERSON] своїм службовим становищем при працевлаштуванні завідувачем кафедри конституційного права Київського національного університету імені Тараса Шевченка та заволодінні коштами у вигляді заробітної плати.. на цій посаді, не виконуючи фактично ніякої роботи, а також зайнятті по квоті з'їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ посади члена Вищої ради юстиції України», - Фраза №3: «за фактом організації [PERSON] .. прийняття 16 січня 2014 року Верховною Радою України .. законів». Зобов'язати Генеральну прокуратуру України повідомити Європейську службу зовнішніх справ про ухвалене у цій справі судове рішення протягом 10 робочих днів з дня набрання рішенням законної сили. Свої вимоги позивач мотивує тим, що заступник Генерального прокурора України [PERSON] листом від 10.10.2014 року №14/1/2-98цн-14 повідомив Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки [PERSON] про наступне: «Маю, у доповнення до листа заступника Генерального прокурора України від 08.07.2014 р. підтвердити, що Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у наступних справах «[PERSON]» (номер 5 у санкційному списку Європейського Союзу): Кримінальне провадження №42014100000000209 від 06.03.2014 за частиною 2 статті 191 (заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем), частиною 1 статті 364 (зловживання владою або службовим становищем) Кримінального кодексу України за фактом зловживання заступником Глави Адміністрації Президента України [PERSON] своїм службовим становищем при працевлаштуванні завідувачем кафедри конституційного права Київського національного університету імені Тараса Шевченка та заволодінні коштами у вигляді заробітної плати на суму 114 091,69 грн. на цій посаді, не виконуючи фактично ніякої роботи, а також зайнятті по квоті з'їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ посади члена Вищої ради юстиції України. Кримінальне провадження №12014100060000228 від 22.01.2014 р. за частиною З статті 365 (перевищення влади або службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки) Кримінального кодексу України за фактом організації [PERSON] спільно із іншими особами та окремими народними депутатами України із фракції Партії регіонів прийняття 16 січня 2014 років Верховною Радою України з порушенням установленої процедури голосування законів, що суттєво звужують конституційні права і свободи громадян, сприяючи у незаконний спосіб придушенню акцій протесту на Майдані Незалежності у місті Києві, що спричинило тяжкі наслідки». Позивач вважаючи наведену інформацію, адресовану на ім'я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки [PERSON], такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію, негативною, неправдивою та такою, що підлягає спростуванню звернувся до суду з даним позовом за захистом порушених прав. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили задовольнити. Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти вимог позову заперечував, просив відмовити у задоволенні, посилаючись на його безпідставність на необґрунтованість. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що Генеральна прокуратура України листом від 10.10.2014 року №14/1/2-98цн-14, за підписом заступника Генерального прокурора України [PERSON], повідомила Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки [PERSON] про наступне: «Маю, у доповнення до листа заступника Генерального прокурора України від 08.07.2014 р. підтвердити, що Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у наступних справах «[PERSON]» (номер 5 у санкційному списку Європейського Союзу): Кримінальне провадження №42014100000000209 від 06.03.2014 за частиною 2 статті 191 (заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем), частиною 1 статті 364 (зловживання владою або службовим становищем) Кримінального кодексу України за фактом зловживання заступником Глави Адміністрації Президента України [PERSON] своїм службовим становищем при працевлаштуванні завідувачем кафедри конституційного права Київського національного університету імені Тараса Шевченка та заволодінні коштами у вигляді заробітної плати на суму 114 091,69 грн. на цій посаді, не виконуючи фактично ніякої роботи, а також зайнятті по квоті з'їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ посади члена Вищої ради юстиції України. Кримінальне провадження №12014100060000228 від 22.01.2014 р. за частиною 3 статті 365 (перевищення влади або службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки) Кримінального кодексу України за фактом організації [PERSON] спільно із іншими особами та окремими народними депутатами України із фракції Партії регіонів прийняття 16 січня 2014 років Верховною Радою України з порушенням установленої процедури голосування законів, що суттєво звужують конституційні права і свободи громадян, сприяючи у незаконний спосіб придушенню акцій протесту на Майдані Незалежності у місті Києві, що спричинило тяжкі наслідки». За правилами ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, обов'язок з доведення факту поширення негативної або недостовірної інформації відносно позивача або його близьких покладається безпосередньо на позивача у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.4 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на те, що в ході судового розгляду представником відповідача не заперечувався факт поширення ним спірної інформації, то суд знаходить цю обставину доведеною. За змістом статей 3, 28 Основного Закону України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності. Право фізичної особи на повагу до її гідності та честі, недоторканість ділової репутації має також своє відображення у положеннях ст. ст. 297, 299 ЦК України. За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 р. недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Та обставина, що спірна інформація являється негативною та не відповідає дійсності підтверджується наступним. У своєму позові [PERSON] розділяє її на три окремі фрази: - Фраза №1: «Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у .. справах «[PERSON]»; - Фраза №2: «за фактом зловживання .. [PERSON] своїм службовим становищем при працевлаштуванні завідувачем кафедри конституційного права Київського національного університету імені Тараса Шевченка та заволодінні коштами у вигляді заробітної плати.. на цій посаді, не виконуючи фактично ніякої роботи, а також зайнятті по квоті з'їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ посади члена Вищої ради юстиції України»; - Фраза №3: «за фактом організації [PERSON] .. прийняття 16 січня 2014 року Верховною Радою України .. законів». Тобто, зі змісту вбачається повідомлення про причетність позивача до протиправної діяльності та порушення ним норм чинного законодавства. За правилами ст. 3 КПК України стороною кримінального провадження, зокрема, є підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування. Перелік учасників кримінального провадження сторони захисту та їх процесуальні статуси наведені у ст. 42 КПК України та є вичерпними. З листа Генеральної прокуратури України від 10.10.2014 вбачається, що позивачу не оголошувалась підозра у зазначених в листі кримінальних провадженнях, а отже він не є стороною даних кримінальних проваджень та не має жодного процесуального статусу по ним. Виходячи з наведеного та принципу презумпції невинуватості, відсутній зв'язок між позивачем та кримінальними провадженнями Генеральної прокуратури України зазначеними у листі від 10.10.2014. Крім того, згідно п. 5 Розділу II Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17.08.2012 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань включаються відомості відносно осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, тобто осіб яких повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, після: складання повідомлення про підозру (ст.277 КПК України) та вручення (дата та час) повідомлення про підозру (ст.278 КПК України) та відомості про особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, а саме коли стосовно неї приймається одне з таких рішень про: звернення до суду з обвинувальним актом (п. 3 ч. 2 ст.283, ст. 291 КПК України), з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності (ст.44-49 КК України), з клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру (ст.292 КПК України); закриття кримінального провадження, коли помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого (п. 1 ч. 2 ст.283, п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України); закриття кримінального провадження щодо підозрюваного, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених КПК України, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (п. 1 ч. 2 ст. 283, п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України). Отже, внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про підозрювану особу у вчиненні кримінального правопорушення має здійснюватися з дотриманням правил та процедур встановлених КПК України та передбачених п. 5 Розділу II Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17.08.2012 року. Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено, що у позивача станом на час розповсюдження спірної інформації був відсутній процесуальний статус у кримінальних провадженнях №42014100000000209 від 06.03.2014 та №12014100060000228 від 22.01.2014 р., а тому Фраза №1: «Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у .. справах «[PERSON]» є негативною та недостовірною. За змістом ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Інформація поширена Генеральною прокуратурою України про наявність кримінальних проваджень щодо вчинених позивачем злочинів порушує принцип презумпції невинуватості закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального Кодексу України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов'язковим для всіх державних органів України. Пунктом 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі Аллене Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року встановлено, що п.2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування громадськості про розслідування, які ведуться, але вона зобов'язує, щоб влада робила це стримано та делікатно, як того вимагає принцип презумпції невинуватості. Також у п.41 рішення Європейського суду з прав людини у справі Аллене Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року відзначено, що «в даному випадку деякі з найбільш високопоставлених співробітників французької поліції назвали пана Аллене де Рібемона без будь-яких застережень одним з підбурювачів, тобто співучасників вбивства. Отже, очевидна заява про винність, яка, з одного боку, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншого - випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 п. 2 мало місце». Презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов'язками (ст.68 Конституції України). Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Принцип презумпції невинуватості закріплений ч.2 ст.62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, зважаючи на норми ст.62 Конституції України та ст.2 Кримінального кодексу України, з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини, інформація поширена відповідачем про «проведення досудового розслідування у справах «[PERSON]» за фактом зловживання.. [PERSON] своїм службовим становищем.., заволодінні коштами.., а також зайнятті., посади члена Вищої ради юстиції України та за фактом організації [PERSON].. прийняття 16 січня 2014 років Верховною Радою України., законів», фактично є твердженням про його причетність до вказаних протиправних діянь, чим створюється у отримувачів листа негативне уявлення про позивача, як особи причетної до вчинення кримінального правопорушення, та порушується принцип презумпції невинуватості, закріплений п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З приводу Фрази №2: «за фактом зловживання [PERSON] своїм службовим становищем при працевлаштуванні завідувачем кафедри конституційного права Київського національного університету імені Тараса Шевченка та заволодінні коштами у вигляді заробітної плати... на цій посаді, не виконуючи фактично ніякої роботи, а також зайнятті по квоті з'їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ посади члена Вищої ради юстиції України» слід зазначити наступне. Позивач Наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 04.11.2009 р. № 08-1817-04 був прийнятий з 01.11.2009 р. по 30.06.2010 р. на посаду професора кафедри конституційного та адміністративного права юридичного факультету на умовах сумісництва з оплатою 0,25 ставки від посадового окладу 3 968 грн., йому встановлено доплату за науковий ступінь 25%. Наказом від 09.06.2010 № 09-751-04 позивача з 03.06.2010 р. переведено за сумісництвом на посаду професора (0,25 ставки) кафедри конституційного права та покладено виконання обов'язків завідуючого кафедрою конституційного права юридичного факультету зі збереженням посадового окладу та доплати, у зв'язку з реорганізацією кафедри. Наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 01.07.2010 р. № 08-931-04 [PERSON] з 01.07.2010 р. продовжено термін роботи на посаді професора кафедри конституційного права юридичного факультету з оплатою 0,25 ставки від посадового окладу 4 128 грн. на умовах сумісництва з виконанням обов'язків завідуючого кафедрою на громадських засадах зі збереженням раніше встановлених надбавок та доплат. Указом Президента України № 472/2010 від 02.04.2010 р. [PERSON] призначено заступником Глави Адміністрації Президента України - Керівником Головного управління з питань судової реформи та судоустрою. Тобто, позивач, не обіймав посаду завідуючого кафедрою конституційного права юридичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка, а на нього було покладено виконання обов'язків завідувача цією кафедрою. Також, зловживання позивачем службовим становищем для покладення на нього обов'язків завідувача кафедри конституційного права було неможливим, зокрема, з огляду на відсутність між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та Главою Адміністрації Президента України - Керівником Головного управління з питань судової реформи та судоустрою відносин підпорядкування, залежності, контролю тощо. Крім того, як вбачається з наказу ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка № 08-751-04 від 09.06.2010 p., підставою покладання на позивача виконання обов'язків завідуючого кафедрою конституційного права юридичного факультету стало подання керівництва факультету. Враховуючи викладене, інформація наведена у Фразі № 2 є такою, що на підставі ст. 277 ЦК України, підлягає визнанню її недостовірною та спростуванню. Також стосовно інформації про заволодіння позивачем коштами у вигляді заробітної плати на суму 114 091,69 грн. на посаді завідувача кафедри конституційного права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, не виконуючи фактично ніякої роботи слід зазначити наступне. Згідно п. 1.4 Положення про кафедру Київського національного університету імені Тараса Шевченка, схваленого Вченою радою університету 04.06.2007 р. керівництво кафедрою здійснює завідуючий, який обирається на посаду за конкурсом Вченою радою університету строком на сім років. Кандидатуру на посаду завідуючого рекомендують штатні науково-педагогічні працівники кафедри, для яких університет є основним місцем роботи, та вчена рада факультету (інституту). Рішення кафедри вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менше половини членів кафедри, за умови 2/3 присутніх. Отже, призначення особи завідуючим кафедрою здійснюється шляхом обрання за конкурсом Вченою радою університету. На [PERSON] було покладено виконання обов'язків завідувача кафедри, але він не призначався на посаду завідувача кафедри конституційного права юридичного факультету. Крім того, виконання обов'язків завідуючого кафедрою конституційного права [PERSON] здійснювалось на громадських засадах, оплату за виконання цих обов'язків він не отримував; оплата та доплата нараховувалась йому за роботу на посаді професора. Таким чином, враховуючи вищенаведене, зокрема наказ ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 04.11.2009 р. № 08-1817-04, наказ ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 09.06.2010 р. № 08-751-04, наказ ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 01.07.2010 р. № 08-931-04, лист Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 22.08.2014 р. № 02/889-26, інформація про заволодіння [PERSON] коштами у вигляді заробітної плати на суму 114 091,69 грн. на посаді завідувача кафедри конституційного права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, не виконуючи фактично ніякої роботи - є недостовірною та такою, що на підставі ст. 277 ЦК України, підлягає визнанню її недостовірною та спростуванню. Щодо не достовірності інформації про зловживання [PERSON] на посаді заступника Глави Адміністрації Президента України своїм службовим становищем при зайнятті по квоті з'їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ посади члена Вищої ради юстиції України, то [PERSON] призначений членом Вищої Ради юстиції на підставі Рішення III Всеукраїнського з'їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ від 30.05.2009 р. В судовому засіданні встановлено, що станом на 30.05.2009 р. (станом на дату призначення членом Вищої ради юстиції України) позивач не обіймав жодної посади в Адміністрації Президента України, а вперше був призначений на посаду в Адміністрації Президента України 02.04.2010 р. (Указ Президента України № 472/2010 від 02.04.2010 р.). Отже, враховуючи викладені обставини, інформація про зловживання [PERSON] на посаді заступника Глави Адміністрації Президента України своїм службовим становищем при зайнятті по квоті з'їзду представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ посади члена Вищої ради юстиції України, - є недостовірною та такою, що на підставі ст. 277 ЦК України, підлягає визнанню її недостовірною та спростуванню. Відповідно до статті 93 Конституції України, право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України. На момент прийняття законів Верховною Радою України 16 січня 2014 р. позивач обіймав посаду Радника Президента України - Керівника Головного управління з питань судоустрою Адміністрації Президента України, та не був суб'єктом законодавчої ініціативи, а тому не міг здійснювати «організацію прийняття Верховною Радою України законів». У відповідності з ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до положень ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Ділова репутація не пов'язана з перебуванням особи на певній посаді, а є сукупністю інформації про ділові та професійні якості особи, про дотримання нею законодавства, в тому числі трудового, що впливає на можливість особи в майбутньому обіймати певні посади, тому поширення інформації про те, що позивач, перебуваючи на посаді не виконував ніякої роботи, ставить під сумнів в очах робочих органів Європейського Союзу його порядність, професійні якості, що беззаперечно впливає на його ділову репутацію. Враховуючи викладене, суд знаходить доведеним факт поширення відповідачем у листі від 10.10.2014 р., направленого на ім'я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки, негативної інформації відносно позивача, яка не відповідає дійсності та приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позову. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved