Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку в даному будинку. В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що вона є власником будинку на [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28 вересня 2004 року. На даний час в будинку зареєстровані три людини: позивач [PERSON] , дочка [PERSON] та відповідач [PERSON] - колишній чоловік позивача. Шлюб між ними розірвано 21 травня 2013 року. Відповідач більше року не проживає в даному будинку, не приймає участі у ведені господарства, не має особистих речей в даному будинку. Добровільно відповідач зніматись з реєстрації за вищевказаною адресою не бажає, чим порушує права позивача, чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, однак надала суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує, від стягнення понесених нею судових витрат відмовляється, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча неодноразово повідомлявся про розгляд справи, однак судові повістки повернуті з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.25, 26, 39, 40), «за закінченням терміну зберігання» (а.с.30-32). Відзиву на адресу суду не подав. Крім того, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, призначеного на 13.01.2021 через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про що в матеріалах справи наявне підтвердження (а.с.37). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З врахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічну норму містить також ст. 156 ЖК України. Правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України викладеною у справі № 6-709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що житловий будинок на [ADDRESS] на праві приватної власності, розмір частки 1/1, належить [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом виданим Державним нотаріусом 28 вересня 2004 року (а.с.11), право на яке зареєстроване КП «Тульчинське МБТІ» 26 жовтня 2004 року (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5190392 від 26.10.2004 (а.с.12). Сторони дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 21 травня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданим 21.05.2013 Відділом ДРАЦС РС по Тростянецькому району Тростянецького МРУЮ у Вінницькій області (а.с.7). З довідки №856 від 31.08.2020, виданої виконкомом Тростянецької селищної ради Тростянецького району Вінницької області, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , 1966 року народження (а.с.14). Оголошеними в судовому засіданні показами свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджено факт непроживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , понад один рік, особистих речей в даному будинку немає (а.с.8). Відповідно до Акту про встановлення факту проживання гр. [PERSON] від 04 листопада 2020 року, складеного депутатом селищної ради Тарасюк Є.І. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , 1966 року народження, за адресою [ADDRESS] 1 рік 6 місяців не проживає, особистих речей в будинку немає(а.с.34). Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки відповідач не проживає у жилому будинку понад півтора роки без поважних причин, окрім того cудом не встановлено, що йому чиняться перешкоди у користуванні, а тому позов в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст.7 Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку слід відмовити, оскільки сам факт визнання останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації.

Outcome: dismissed