Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, просила суд: визнати незаконним та скасувати рішення Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 14 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » від 17.09.2019; зобов`язати відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 14.08.2019 за вх. № Б-880 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,3600 га в с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 14.08.2019 вона звернулась до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,3600 га в с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області (вх. № Б-880 від 14.08.2019). До клопотання було додано графічні матеріали розташування земельної ділянки. Позивач стверджувала, що обрана нею земельна ділянка за даними Публічної кадастрової карти України відноситься до земель комунальної власності. Позивач вказала, що за результатами розгляду її клопотання відповідачем було прийнято рішення № 14 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » від 17.09.2019. Позивач посилалась на те, що відповідно до витягу з протоколу № 45 засідання постійної депутатської комісії з питань землекористування, розвитку території та торгівлі від 16.09.2019 щодо розгляду її клопотання було встановлено, що земельна ділянка, зазначена на графічних матеріалах, що були додані до цього клопотання, перебуває у користуванні інших осіб. Проте, зі слів позивача, це не відповідає даним Публічної кадастрової карти України. Листом відповідача № 02-28/2601 від 09.10.2019 було повідомлено, що земельна ділянка, зазначена на графічних матеріалах, доданих до клопотання позивача, накладається на земельні ділянки, які було передано у власність громадянам України [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідно до рішення Гатненської сільської ради 17 сесії від 21.06.1994. На адвокатський запит було отримано лист архівного відділу Києво-Святошинської РДА № 06-04/676 від 31.10.2019 разом із архівними копіями рішень відповідача від 21.06.1994. Позивач вказувала, що згідно з листом ГУ Держгеокадастру у Київській області № 29-10.0.332-14506/2-19 від 08.11.2019 в місцевому фонді документація із землеустрою на громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відсутня, в Книгах записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі відсутній запис про реєстрацію державних актів на право приватної власності на землю громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На думку позивача, земельна ділянка, зазначена нею у клопотанні до відповідача, не перебуває у приватній власності фізичних осіб, оскільки відсутня технічна документація на неї, а належить до земель комунальної власності. З урахуванням викладеного позивач звернулась до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 23.12.2019 було відкрито загальне позовне провадження у цій справі. Ухвалою суду від 12.03.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, позивач подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, причини неявки свого представника не повідомив, подав до суду відзив, в якому позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, оскільки спірна земельна ділянка перебуває вже у власності громадян, тому відповідачем правомірно було відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,3600 га в с. Гатне. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 14.08.2019 позивач звернулась до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,3600 га в с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області (вх. № Б-880 від 14.08.2019). До клопотання було додано графічні матеріали розташування земельної ділянки. За результатами розгляду вказаного клопотання позивача відповідачем було прийнято рішення № 14 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » від 17.09.2019. Мотивом такої відмови вказано, що зазначена на графічних матеріалах земельна ділянка перебуває у користуванні інших осіб. Відповідно до витягу з протоколу № 45 засідання постійної депутатської комісії з питань землекористування, розвитку території та торгівлі від 16.09.2019 щодо розгляду клопотання позивача було встановлено, що земельна ділянка, зазначена на графічних матеріалах, що були додані до цього клопотання, перебуває у користуванні інших осіб. Листом відповідача № 02-28/2601 від 09.10.2019 було повідомлено, що земельна ділянка, зазначена на графічних матеріалах, доданих до клопотання позивача, накладається на земельні ділянки, які було передано у власність громадянам України [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідно до рішення Гатненської сільської ради 17 сесії від 21.06.1994. Відповідно до архівних копій рішень відповідача від 21.06.1994 було виділено, в тому числі [PERSON] та [PERSON] , по [ADDRESS] земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків і господарських будівель, а також [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки у приватну власність. Згідно з листом ГУ Держгеокадастру у Київській області № 29-10.0.332-14506/2-19 від 08.11.2019 в місцевому фонді документація із землеустрою на громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відсутня, в Книгах записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі відсутній запис про реєстрацію державних актів на право приватної власності на землю громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 23.04.1999 було відповідачем видано [PERSON] на підставі рішення відповідача 17 сесії 21 скликання від 21.06.1994 державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 054131 на земельну ділянку площею 0,1506 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться по [ADDRESS] . 28.10.2000 було відповідачем видано [PERSON] на підставі рішення відповідача 17 сесії 21 скликання від 21.06.1994 державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 079443 на земельну ділянку площею 0,1518 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться по [ADDRESS] , якій було присвоєно кадастровий номер 3222481601:01:054:0172. Вказана земельна ділянка на підставі договору дарування земельної ділянки від 26.12.2009, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Сподіним І.Л. за реєстровим № 1485 та зареєстрованого у відповідача 24.06.2010 за № 1876, була подарована [PERSON] [PERSON] . Достовірних та належних доказів того, що заявлена позивачем земельна ділянка не передана у приватну власність, суду надано не було. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З огляду на ст. 40 ЗК України 2002 року громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 78 ЗК України 2002 року право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України 2002 року громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною 6 ст. 118 ЗК України 2002 року визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. За приписами ч. 7 ст. 118 ЗК України 2002 року відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. З огляду на ч. 10 ст. 118 ЗК України 2002 року відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. З урахуванням ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З огляду на ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. У відповідності до ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не було надано належних та достовірних доказів того, що земельна ділянка, яку позивач має намір приватизувати, є вільною і знаходиться у комунальній власності. За специфікою вимог позивача для їх доведення необхідні спеціальні знання, проте позивач не надала суду висновку експерта, яким би підтвердила, що вона має намір приватизувати земельну ділянку, яка була вільною на час її звернення до відповідача і є такою наразі. Відповідач, як розпорядник земель с. Гатне, надав суду копії державних актів, вказав, що ділянка, на яку претендує позивач, накладається на земельні ділянки, що були передані у приватну власність громадянам ще у 1999-2000 роках. Позивач же не спростувала цих тверджень відповідача, не надала доказів того, що надані відповідачем державні акти не стосуються земельної ділянки, яку вона має намір приватизувати, хоча ст.ст. 84, 116 ЦПК України передбачені інструменти, за допомогою яких позивач могла це зробити у разі неможливості отримання доказів у позасудовому порядку. На припущеннях суд не може будувати свої висновки. А отже, суд залишає позов без задоволення з огляду на його недоведеність. З урахуванням того, що суд відмовляє у задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене, враховуючи правові висновки Верховного Суду,

Outcome: dismissed