Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] . Згодом 30.03.2012 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . Сімейні стосунки між сторонами не склалися, тому з березня 2019 року сторони проживають окремо, діти залишилися проживати разом з матір`ю. 20.02.2020 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя було розірвано шлюб між сторонами. Позивачка та її дочки мешкають окремо від відповідача за адресою: [ADDRESS] . Наразі саме позивач займається вихованням та піклуванням про дітей, проте вона жодним чином не перешкоджає відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо дочок. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. Позивач пояснив, що після розлучення діти залишилися проживати разом з матір`ю, відповідач може безперешкодно спілкувався з дочками, проте з метою захисту прав малолітніх дітей позивач бажає визначити місце проживання дітей з нею, оскільки врегулювати вказане питання з відповідачем у позасудовому порядку не виявилось можливим. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Свою позицію у справі відповідач висловив у письмових поясненнях та не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи за його відсутністю. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі між собою. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/822619 від 20.02.2019 року шлюб було розірвано. Сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які після розлучення проживають разом з матір`ю. Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст.19 СК України). Згідно висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 26.03.2021 року орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Згідно висновку органу опіки та піклування відповідач жодного разу на запрошення на засідання комісії не з`явився. До висновку додано копію акту обстеження умов проживання малолітніх дітей за адресою місця проживання матері. У вказаному житлі дітям забезпечені необхідні умови для належного проживання, повноцінного розвитку та виховання. Також до висновку додані письмові пояснення [PERSON] , в яких вона висловила своє бажання проживати разом з матір`ю. Відповідач у судові засідання жодного разу не з`явився, лише подав письмові пояснення, в яких стверджує, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей. Єдиним не вирішеним питанням між сторонами є заборгованість зі сплати аліментів. Проте за вказаних обставин, відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дітей з матір`ю. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вказана правова позиція висловлена у Постанові КЦС ВС від 17.02.2021 у справі № 182/2954/17 (№ в ЄДРСР 98548288). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в принаймні в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ст.6 СК України, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (15.05.2003 року), ратифікованої Україною 20.09.2006 року, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. А згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Тобто, саме на батьків покладено обов`язок встановити та підтримувати контакт з дітьми та участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, беручі до уваги висновок органу опіки та піклування, бажання дитини висловлене у письмових поясненнях, позицію сторін у справ, суд дійшов висновку доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, оскільки саме таке рішення відповідатиме інтересам дітей. За таких обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат судом не проводиться, оскільки позивач у судовому засіданні від вказаних вимог відмовилася. На підставі викладеного,

Outcome: approved