Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування вимог зазначається, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ № 186230 від 11 жовтня 2005 року належить квартира [ADDRESS] . Серед осіб зареєстрованих у квартирі значаться: син позивача, [PERSON] , [INFO] , та його дружина, [PERSON] , [INFO] . Остання з 2015 року за місце реєстрації не проживає, витрат по утриманню житла не несе, шлюбних стосунків із сином позивача не підтримує. Фактично реєстрація місця проживання у спірній квартирі [PERSON] необхідна була для отримання візи для виїзду за кордон. З підстав визнання відповідача такою, що втратили право користування квартирою позивач звернулася до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, 06 лютого 2020 року подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій вказала, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду неповідомленні. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті 280 ЦПК України. Дослідивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 186230, виданого виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області 11 жовтня 2005 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 грудня 2019 року [PERSON] одноособово є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 14 серпня 2019 року, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування «Прозорий офіс» Броварської міської ради Київської області, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані дві особи: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно із актом обстеження житлово-побутових умов від 22 жовтня 2019 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області [PERSON] , 1970 року народження, зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , однак фактично з січня 2015 року за даною адресою не проживає. Факт не проживання відповідача за вказаною адресою підтверджується сусідами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та статтями 15, 23, 405\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України). Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до статті 41\~Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №\~475/97-ВР\~від 17\~липня 1997\~року «Про\~ратифікацію Конвенції\~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод 1950\~року,\~Першого Протоколу\~та протоколів\~№ №\~2,\~4,\~7\~та 11\~до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із положеннями статті 15\~Цивільного кодексу\~України (далі\~ ЦК\~України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, при розгляді справи по суті встановлено, що відповідач [PERSON] , маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи законні права та інтереси, а тому право позивача підлягає судовому захисту у спосіб визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно із частиною другою статті 405\~ЦК України вона вважається такою, що втратила право на користування цим житлом. Позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідач в силу закону втратила право користування житлом. Згідно зі статтею 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved