Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на па підставі свідоцтва про право спадщину за законом належить квартира №3 в житловому будинку по вул. Хрещатик, 19 в м. Боярка. В даній квартирі проживає відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] без будь-яких підстав. Він як власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння на підставі ч.1 ст. 387 ЦК України. Вважає своє право порушеним. Просив суд витребувати його майно з чужого незаконного володіння та судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що будинок належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину. Коли і за яких обставин поселилась [PERSON] разом з сином в спірному помешканні не знає. Будь-яких доказів правомірності заселення відповідачі йому не надали. Доказів на підтвердження проживання [PERSON] та її сина в його будинку, він не має і в нього їх не може бути, поки він не вбє відповідачку. Вказав, що його право власності зареєстровано у відповідних державних реєстрах, його право власності відповідачі не оспорюють. В будинку він не проживає, заселитись не намагався. Просив суд витребувати майно з чужого незаконного володіння відповідачів. У судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 03 березня 2012 року [PERSON]М отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку номер 19 з відповідними частинами господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Хрещатик. З довідки виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №3219 від 19 червня 2007 року та довідки адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 05 лютого 2015 року вбачається, що відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. За ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. Однак, якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Питання, які повязані із припиненням права власності добросовісного набувача на придбане майно врегульовані статтями 330, 388 ЦК України, які встановлюють вичерпний перелік підстав, за наявності яких, придбане добросовісним набувачем майно не переходить у його власність і може бути витребуване у нього. Тобто, способом захисту прав в такому випадку є вимоги про витребування майна від добросовісного набувача. Відповідно до п. п. 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, повязаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивачем ні у позовній заяві, ні в судовому засіданні не надано доказів того, що відповідачка, у разі її проживанні в будинку, чинить перешкоди у користуванні майном, зокрема у доступі до житла, вселила туди інших осіб. Крім того, в судовому засіданні позивач стверджував, що йому належить квартира №3 в будинку, разом з тим, з свідоцтва про право на спадщину вказано лише 1/6 частина будинку. Доказів поділу в натурі майна, розділ домоволодіння на квартири, присвоєння поштової адреси, суду подано не було. Пояснення позивача, що в нього немає доказів і йому потрібен ще час на їх збирання, суд оцінює критично, оскільки кожна сторона, звертаючись до суду, зобовязана довести свої вимоги або заявити клопотання про витребування доказів у разі складнощів в їх отриманні. Разом з тим, позивач в судовому засіданні вказував, що він ще планує звертатись за новими доказами, але не надав суду доказів того, що він мав перешкоди в їх отриманні, зважаючи, що позов був поданий ним ще в грудні 2016 року. Також суд оцінює критично пояснення позивача, що відповідачі отримали повістки саме з рук листоноші, оскільки всі зворотні повідомлення про отримання повісток мають однаковий почерк та дату отримання як відповідачами, так і позивачем. Оскільки під час розгляду справи встановлено, що житлове приміщення невибуло з володіння, власності позивача, що підтверджено ним в судовому засіданні, його право власності в даному засіданні не оспорюється відповідачем, а дані правовідносини виникли щодо можливості користування та проживання відповідачів в спірному помешканні, тому вони не підлягають задоволенню на підставі ч. 1 ст. 387 ЦК України.

Outcome: dismissed