Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду до відповідача [PERSON] з позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,9 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 34,9 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 квітня 2014 року між сторонами був укладений шлюб, за час шлюбу народилося двоє дітей. Рішенням суду від 30 липня 2019 року шлюб розірвано, на сьогоднішній день сторони проживають окремо. Під час шлюбу в інтересах сім`ї за спільні кошти було придбано зазначену квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу від 03 червня 2017 року, і позивач, як дружина надавала згоду на її придбання. У вказаній квартирі вони проживали увесь час до розірвання шлюбу разом із малолітніми дітьми, вели спільне господарство, разом робили ремонт. На даний час відповідач одноосібно проживає у спільній квартирі, тоді як позивач вимушена винаймати житло окремо, оскільки спільне проживання з відповідачем було неможливим, будь-якого іншого нерухомого майна у власності вона не має. Щодо вирішення питання поділу спільного майна в позасудовому порядку сторони не дійшли згоди. Відповідно до звіту про експертну оцінку нерухомого майна оціночна вартість квартири складає 440100 грн. На підставі викладеного, з урахуванням доводів, викладених у позовній заяві, позивач вимушена звернутись за судовим захистом своїх майнових прав. 22 грудня 2020 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.61-62). У судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Позивач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення у даному судовому засіданні відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено і не оспорюється сторонами, що позивач [PERSON] 26 квітня 2014 року уклала шлюб з [PERSON] , який рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 30 липня 2019 року було розірвано (а.с.9, 11). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В період перебування у шлюбі з [PERSON] , відповідачем [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 03 червня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. за реєстровим номером №1057, придбано квартиру, загальною площею 34,9 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12-13, 15). Відповідно до копії звіту про оцінку майна, виготовленого на замовлення позивача фізичною особою-підприємцем [PERSON] ринкова вартість квартири станом на 30.11.2020 року складає 440100 грн. (а.с.37-46). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Частиною 2 ст.183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно з ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частинами 1, 3 ст.368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частинами 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі. При цьому, під час розгляду справи не встановлено обставин, які мають істотне значення для відступу від засад рівності часток при поділі майна подружжя. Отже, виходячи із законодавчо закріпленого принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, враховуючи наявні в справі докази, суд вважає, що позивач має право на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 34,9 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. Крім того, враховуючи набуття [PERSON] права власності в порядку поділу майна подружжя, слід вважати, що за [PERSON] залишається право власності на 1/2 частину цієї ж квартири за вищевказаною адресою. Виходячи з наведеного, суд вважає необхідним визнати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , встановивши, що кожному з них належать по 1/2 частини квартири, та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Відповідно до приписів ст.206 ЦПК України, враховуючи, що визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] не суперечить закону, не порушує прав та свобод інших осіб, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті,суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2620,90 грн. Крім того, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору від суми 5241,80 грн., що становить 2620,90 грн.

Outcome: approved