Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником домоволодіння № 24 по пров. Білоруському в м. Маріуполі. У будинку також зареєстрований [PERSON], який у травні 2014 року виїхав з дому, забрав усі свої особисті речі, і до теперішнього часу там відсутній. з цього ж часу відповідач не несе жодних обовязків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймає участі у поточному ремонті житлового приміщення, усі витрати, повязані з утриманням будинку, несе позивач. Факт перебування [PERSON] зареєстрованим у зазначеному домоволодінні перешкоджає позивачу реалізовувати своє право на володіння цим нерухомим майном. У звязку із чим просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком № 24 по пров. Білоруському в м. Маріуполі. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 626, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок № 24 по пров. Білоруському в м. Маріуполі. У відповідності до довідки № 14 від 02.12.2016 року, виданої головою КСН «Лучистий», у будинку № 24 по пров. Білоруському в м. Маріуполі зареєстрований [PERSON], але не проживає з травня 2014 року по теперішній час. Згідно акту № 195 від 02.12.2016 року, складеного головою КСН «Лучистий», відповідач [PERSON] зареєстрований у [INFO], але не мешкає з травня 2014 року по теперішній час. Крім цього, згідно відомостей, наданих Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON], [INFO], у період з 2014 року по 2016 рік неодноразово здійснював виїзд з території України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [INFO] з травня 2014 року, тобто понад 2 роки без поважних причин, що підтверджується актом голови КСН «Лучистий». За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування будинком № 24 по пров. Білоруському в м. Маріуполі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved