Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати дійсним договір дарування грошових коштів, укладений 30.03.2008р. між нею та [PERSON] Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 30.03.2008р. між нею та відповідачкою був укладений письмовий договір дарування грошових коштів, згідно з яким вона подарувала, а її дочка [PERSON] прийняла у дар 900\~000 грн. Зазначала, що між нею та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-505/006/2008, згідно з яким вона отримала 183\~715 дол. США. Гроші за кредитним договором нею були передані відповідачці, яка у той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], на придбання нерухомого майна по вул. Гагаринське плато, 5/1 ум. Одесі шляхом укладення договору про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 01.04.2008р. Посилаючись на те, що оскільки договір дарування грошових коштів не посвідчено нотаріально й вважається недійсним, просила задовольнити позов. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали. В останнє судове засідання позивач не зявилась, представник позивача [PERSON] просила вимоги позову задовольнити в повному обсязі, виходячи з підстав, викладених в останньому. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність та про визнання позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] В.С. заперечував проти позову, посилаючись на його безпідставність та фіктивність самого договору, та, зокрема, звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, що зявились до суду, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Позивачем при зверненні до суду надано копію договору дарування від 30.03.2008р., відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала в дар 900\~000 грн. (а.с. 4-5). Передача грошей відповідно до п. 1.3 цієї копії договору здійснюється шляхом передачі розписки (додаток № 1 до договору). Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню ч. 5 ст. 719 ЦК України. За положеннями ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Кожна сторона відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як зазначає в своїй ухвалі від 17.09.2014р. Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи по цій справі попередні рішення судів першої та апеляційної інстанцій, однією з обов'язкових умов для визнання судом договору дійсним є, зокрема доведеність факту ухилення однієї з сторін від нотаріального посвідчення договору. Оцінюючи твердження позивача про ухилення відповідача [PERSON] про ухилення від нотаріального посвідчення угоди, суд виходить з того, що вони доказами фактично не підтверджуються. Судом не можуть бути взяти до уваги особисті свідчення [PERSON], допитаної в якості свідка, оскільки очевидною є процесуальна заінтересованість позивача в розгляді справи. Допитана в якості свідка [PERSON] давала пояснення щодо обставин, які були відомі їй зі слів сторони по справі, що також унеможливлює обєктивне дослідження та встановлення судом такої обставини. Також суд касаційної інстанції в своїй ухвалі звернув увагу на те, що однією з необхідних обставин, які обумовлюють можливість визнання договору дійсним є доведеність факту повного або часткового виконання договору, так як відповідно до п. 1.3 договору цільового дарування грошових коштів від 30.03.2008р., передання грошових коштів оформлюється шляхом підписання сторонами розписки (Додатку № 1 до цього договору). Грошові кошти вважаються переданими з моменту підписання сторонами Додатку № 1, що є підтвердженням їх фактичного передання. Але стороною позивача для дослідження навіть копії такого додатку не надано; крім того, всупереч відповідної вимоги представника відповідача та положень цивільного процесу щодо дослідження доказів, а ні оригіналу договору цільового дарування грошових коштів від 30.03.2008р., а ні оригіналу додатку № 1 для дослідження суду надано не було. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, але позивач та її представник не пояснили, які саме права позивача було порушено відсутністю нотаріального посвідчення договору, що взагалі унеможливлює застосування відповідних способів захисту, визначених ст. 16 ЦК України. Надаючи оцінку мотивам позивача, суд виходить також з того, що [PERSON] у березні 2011 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою, у якій він просив визнати недійсною угоду про заміну сторони у Договорі купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно № 2/0-7 від 09 червня 2011 року, яка була укладена 10 червня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД» (далі - TOB «Добробуд ЛТД»), [PERSON] та [PERSON], визнати недійсною нову редакцію договору купівлі - продажу майнових прав на новозбудоване майно № 2/0-7 від 10.06.2011р., яка була укладена між TOB «Добробуд ЛТД» та [PERSON], поділити майно, що належить йому та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, з огляду на те, що вказані майнові права були придбані [PERSON] у період шлюбу. [PERSON] в обґрунтування своїх заперечень проти позову посилалась на те, що грошові кошти, які були витрачені нею на придбання майнових прав за договором № Г1/ИО-4 від 02.04.2008р. були отримані нею на підставі договору цільового дарування грошових коштів від 30.03.2008р. від її матері - [PERSON], з огляду на що дані майнові права були її особистою приватною власністю. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2013 року позов було задоволено. Не погодившись із рішенням, [PERSON] оскаржила його в апеляційному порядку, де під час судового розгляду її представником було надано суду копію рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30.01.2014р. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування 900\~000 грн. дійсним (пізніше скасованим ухвалою від 17.09.2014р. Вищім спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ). Суд апеляційної інстанції, ґрунтуючись виключно на даному рішенні, дійшов до висновку про те, що грошові кошти, сплачені [PERSON] за договором пайової участі у будівництві, були отримані нею за договором дарування від 30.03.2008р., у зв'язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2013 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказане свідчить про обґрунтованість тверджень представника відповідача про те, що рішення по справі безпосередньо може зачепити його права, тому за відповідним клопотанням представника позивача на підставі позиції суду касаційної інстанції [PERSON] було залучено судом до участі в справі в якості співвідповідача. Загальна позовна давність статтею 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ч. 4 ст. 267 ЦК України. Як вказує позивач, договір між нею та [PERSON] був укладений 30.03.2008р., до суду позивач звернулась 10.12.2013р., тобто більше ніж через пять з половиною років, вимог про визнання причин пропуску строку поважними позивач та її представник не заявляли. Як зазначає в своїй Постанові ВСУ від 12.06.2009р. № 2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції в п. 26 причини пропуску позовної давності є предметом доказування. Разом з тим, як розяснює пленум ВСУ в абз.3 п.11 своєї постанови від 18.12.2009р. за N 14 „Про судове рішення у цивільній справі встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, створивши сторонам усі умови щодо забезпечення реалізації процесуальних прав, направлених на вирішення заявлених позовних вимог, діючи виключно в межах предмету спору, суд доходить до висновку про те, що в задоволені позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування дійсним має бути відмовлено в повному обсязі з підстав недоведеності позову.

Outcome: dismissed