Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В позовній заяві вказує, що 12 вересня 2014 року між позивачем, як лізингоодержувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», як лізингодавцем було укладено Договір фінансового лізингу № 010508 на придбання транспортного засобу - трактору МТЗ 82.1 за ціною 220 000 гривень з відповідними додатками №1 , №2 та №3 , які є невід'ємною частиною даного договору. На виконання умов даного договору, за період з 12.09. по 10.11.2014 року позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» грошові кошти в сумі 152000 грн., але виконання договору відповідачем не відбулося. Після укладення угоди позивачу стало відомо, що відповідач ввів його в оману щодо умов договору, нотаріально його не посвідчив, окрім того, надаючи послуги, які відносяться до фінансових послуг, не має ліцензії на здійснення такого виду діяльності. Укладений договір фінансового лізингу не містить всіх необхідних істотних умов, а саме - предмета договору (лізингу), порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови та встановлює лише жорсткі обов'язки позивача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконання. З урахуванням наведеного, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010508 від 12 вересня 2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] з додатками, стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 15200 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою, в якій просить ухвалити рішення в його відсутності, позовні вимоги збільшив та просив стягнути з відповідача на користь позивача 152000 грн., сплачених за спірним договором, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено, що12 вересня 2014 року між фізичною особою [PERSON], як лізингоодержувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», як лізингодавцем було укладено Договір фінансового лізингу № 010508 на придбання транспортного засобу - трактору МТЗ 82.1 за ціною 220000 грн. з відповідними додатками №1, №2 та №3, які є невід'ємною частиною даного договору. Позивач підтвердив, що трактор, який мав намір придбати за цим договором, йому потрібний для обробітку власної земельної ділянки. Згідно з п.1.3 укладеного Договору фінансового лізингу відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ 82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця транспортного засобу (п. 4.6 договору). Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Згідно до приписів ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму , яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця , що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. У відповідності до п.п.8.2.1, 8.2 укладеного договору - перший лізинговий платіж складається, в тому числі, з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору («комісія за організацію»), яка визначена у додатку №1 та з якого вбачається, що розмір такої комісії та організації становить 22000 грн. Як вбачається із змісту договору лізингу - «комісія за організацію» розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. На переконання суду, вказаний пункт порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обгрунтував співрозмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст.16 Закону України « Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Крім цього, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричинило позивачу шкоду у вигляді неповернення сплачених коштів у розмірі 22000 грн. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що такий платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням умов договору лізингу. На виконання умов даного договору за період з 12.09.2014 року по 10.11.2014 року позивачем було сплачено відповідачу загалом 152000 гривень, що підтверджується квитанцією Приват Банку 2361.451.1 від 12.09.2014 року на суму 22000 грн. - комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу), квитанцією ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 8852933-1 від 15.09.2014 року на суму 100000 грн.; квитанцією ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 8896339-1 від 18.09.2014 року на суму 10000 грн.; квитанцією ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 9067884-1 від 09.10.2014 року на суму 10000 грн.; квитанцією ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 9342606-1 від 10.11.2014 року на суму 10000 грн., проте відповідачем виконання Договору фінансового лізингу № 010508 від 12 вересня 2014 року не відбулося. Підставами на думку позивача, для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 010508 від 12 вересня 2014 року є: діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії та введення сторони угоди в оману стосовно повноважень ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на проведення операцій з фінансового лізингу; договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (Договір фінансового лізингу № 010508 від 12 вересня 2014 року нотаріально не посвідчений); договір фінансового лізингу не містить всіх необхідних істотних умов (предмету договору лізингу); нечесна підприємницька практика (договір фінансового лізингу порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови). Стосовно підстави для визнання договору недійсним з огляду на відсутність у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відповідної ліцензії та введення сторони угоди в оману стосовно повноважень ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на проведення операцій з фінансового лізингу, суд зазначає наступне. Правовідносини між сторонами склались з договору фінансового лізингу, які регулюються ЦК України, Законами України «Про фінансовий лізинг» та « Про захист прав споживачів». Надання послуг при придбанні товару за оспорюваним договором фінансового лізингу, який укладений на умовах програми «АвтоФінанс» та умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також комісії за організацію та оформлення договору, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Згідно з п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу. Відповідно до ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Судом встановлено, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» необхідної ліцензії не має. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22.01.2004 року № 21. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не виконало всі вимоги, які ставляться законодавством до організацій певного роду діяльності та не отримало необхідну Довідку про взяття на облік юридичної особи, яка видається Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України з якої б слідувало, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взято на облік як фінансову установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу. Таким чином, доводи позивача щодо відсутності у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відповідної ліцензії на проведення операцій фінансового лізингу хоча і знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, але відношення до предмету недійсності оскаржуваної угоди з цих підстав не мають. Судом установлено, що укладений договір фінансового лізингу не містить всіх необхідних істотних умов , а саме - предмета договору (лізингу) . Так , відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу) ; розмір лізингових платежів ; інші умови , щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Зазначений в п.1.1 договору фінансового лізингу як предмет договору МТЗ82.1 не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки не визначений індивідуальними ознаками: що собою являє МТЗ 82.1 і чи є це транспортним засобом, його виробник, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо. Крім того, укладений договір фінансового лізингу порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови, в зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним, у тому числі з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договір із споживачем умови, які є несправедливими. Поняття «несправедливі умови договору» закріплені в ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача. У даному випадку несправедливими є умови укладеного договору фінансового лізингу, вказані в пунктах: 5.4 (порушення п.1 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); пп. 3.3.4 п.3.3, п.5.6, 5.7, 5.15, 8.3, п.8.7, п.8.10, п.8.14, п.10.3, п.10.5 (порушення п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); п.8.15, п.10.11 (порушення п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); п.10.12 (порушення п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); пп.3.3.7. п.3.3. (порушення п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); п.8.3 (порушення п.11 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); п.1.6, п.8.3.,п.8.13 (порушення п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Несправедливі умови містяться також у пунктах п.9.2, п.9.4, п.10.4 договору фінансового лізингу. Крім того, договір передбачає сплату споживачем (позивачем) за двома додатками: за додатком №1, після сплати яких споживач отримає право на передачу йому предмету лізингу, та за додатком №2, які є платежем за користування предметом лізингу та нададуть можливість викупити його. Споживач (позивач) зобов'язаний вносити платежі щомісячно відповідно до графіків, прострочення виконання зобов'язання тягне настання передбачених п.10.1 договору санкцій. В той же час, договір не передбачає відповідальності лізингової компанії за ненадання предмету лізингу та права споживача у цьому випадку не здійснювати визначених додатком №2 платежів. Таким чином, договором встановлений обов'язок споживача виконувати всі зобов'язання, навіть якщо лізингодавець (виробник, виконавець, продавець) не виконає своїх. Разом з тим, за змістом договору лізингодавець має лише один обов'язок, передбачений в п.3.1.1 договору - передати у користування лізингоодержувача предмет лізингу в порядку, передбаченому договором. При цьому, договір не містить наслідків не виконання цього обов'язку. В свою чергу для лізингоодержувача встановлені жорсткі обов'язки. Що стосується процедури та часу передачі предмету лізингу, то вони в договорі визначені неоднозначно, зокрема згідно п.1.7 договору предмет договору передається лізингоодержувачеві протягом строку, який становить 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем Авансового платежу (50% вартості предмета), комісії за організацію (10% вартості предмета), комісії за передачу (3% вартості предмета), а у п.4.1 договору - лізингодавець передає предмет лізингу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій поточний рахунок та комісії за передачу предмету лізингу, згідно умов договору. Вказане свідчить про те, що договором встановлені жорсткі обов'язки споживача (позивача), тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконання. За положеннями ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним. В п. 1.6 Договору встановлено, що у разі зміни ціни предмета лізингу на момент сплати лізингоодержувачем передбачених договором авансових платежів, Лізингоодержувач повинен одноразово доплатити різницю у вартості. В п. 1.9 Договору передбачено: залежно від наявності у продавця предмета лізингу. Вказаного лізингоодержувачем в даному Договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов'язковому порядку. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного Договору. Стосовно підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним з огляду на те, що Договір фінансового лізингу № 010508 від 12 вересня 2014 року нотаріально не посвідчений, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно з п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» - лізингодавець зобов'язаний у передбачений договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Як встановлено судом, Договір фінансового лізингу № 010508 від 12 вересня 2014 року, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчений, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Крім цього, Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388 визначено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Згідно з п. 2 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388, цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі-правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, договір фінансового лізинг. Таким чином, суд приходить до висновку, що умовою досягнення мети договору фінансового лізингу сторонами, є сплата лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви власника у порядку, визначеному Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо її нотаріального посвідчення і що Договір фінансового лізингу № 010508 від 12 вересня 2014 року, укладений між сторонами за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір с нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином договір фінансового лізингу № 010508 від 12 вересня 2014 року, укладений між позивачем та відповідачем є нікчемним з підстав, визначених положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Відповідно до п.7, 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 152000 грн., сплачених за спірним договором. Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Суд вважає стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1520 грн.

Outcome: approved