Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та [PERSON] було складено розписку про те, що остання отримала грошові кошти в розмірі 26800 грн. (одна тисяча дол.США) на придбання земельної ділянки у строк до 01 березня 2018 року. Дані кошти у погоджений строк не були повернуті. 26 квітня 2019 року він направив претензію [PERSON] , але кошти так і не були повернуті. Згодом йому стало відомо, що [PERSON] померла [INFO] . Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора одноразовим платежем. Але його вимога до спадкоємця [PERSON] також залишена без задоволення. Тому вважає своє право порушеним. Просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість в розмірі 26800 грн. та судовий збір в розмірі 768,40 грн. При розгляді справи позивач уточнив позовні вимоги. Вказав, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли її сини - [PERSON] та [PERSON] . Тому вони зобовязані задоволити його вимогу як кредитора спадкодавця. У добровільному порядку борг не погашений. Тому просив суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на його користь заборгованість в розмірі 26 800 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5447,60 грн. та судовий збір в розмірі 768,40 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, вказавши, що це була фактично боргова розписка, за якою боржник зобов`язаний повернути отримані кошти. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Суду пояснив, що померла [PERSON] , працювала ріелтором. У них була домовленість з позивачем щодо придбання земельної ділянки. Тому були передані кошти саме на купівлю цієї земельної ділянки. Згідно реєстру речових прав дана земельна ділянка зареєстрована на праві власності саме за позивачем. Дана розписка не є борговою розпискою, тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, що 18 листопада 2017 року була складена розписка наступного змісту: «Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] вид.К-Святошинським РВГУМВС України в Київській області від 17.09.2003 р. Проживаю: [ADDRESS] , отримала кошти від [PERSON] 26800 грн., що еквівалентно 1000 у.о. (одна тисяча доларів США) як гарант намірів придбання земельної ділянки кадастровий номер 3222486600:05:004:0063, що належить [PERSON] . Договірна вартість 11800 у.о. (доларів США). Строки оформлення до 01.03.2018 року.» Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Свої позовні вимоги [PERSON] , що підтверджено представником при розгляді справи, обґрунтовував отриманням в борг коштів на час оформлення земельної ділянки та обов`язком [PERSON] повернути їх у строк до 01 березня 2018 року. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №212419068 від 14 червня 2020 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222486600:05:004:0063 зареєстрована на праві власності за [PERSON] . На підтвердження своїх вимог надав суду лише розписку про передачу коштів. Інші докази на підтвердження позовних вимог відсутні в матеріалах справи та не наведено їх і в судовому засіданні, не заявлено клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Так, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При розгляді справи відповідач заперечував наявності між позивачем та його матір`ю укладення саме договору позики грошових коштів. Тому позивач мав надати суду наладжені та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, а не лише надати свої пояснення. Посилання позивача як на погоджений між сторонами строк повернення коштів, отриманих в борг до 01 березня 2018 року, суд до уваги не бере, оскільки даний строк був погоджений для оформлення земельної ділянки. Подана розписка не містить саме зазначення отримання коштів «в борг» та відсутність обов`язку [PERSON] повернути отримані кошти. Тобто відсутні докази в матеріалах справи на підтвердження укладення між [PERSON] та [PERSON] саме договору позики. Інших належних, допустимих та достатніх доказів суду позивачем не надано. Оцінюючи подані докази в сукупності суд вважає, що позивачем не надано доказів, що підтверджують укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем умов договору позики. Тому позовні вимоги про стягнення суми боргу зі спадкоємців, не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів належними та допустимим доказами укладення саме договору позики, або іншого правочину, умови якого не були виконані [PERSON] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed