Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 20.04.1991 року Відділом запису актів громадянського стану Ізмаїльського міського виконкому, актовий запис №223, обґрунтовуючи тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося у зв`язку з відсутністю порозуміння, різними поглядами на сімейне життя та ведення спільного господарства. Сторони припинили шлюбно-сімейні відносини з початку травня 2009 року, сім`я розпалася та носить виключно формальний характер. Позивач вважає примирення та збереження шлюбу неможливим. Спору щодо поділу сумісного майна не має. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, сповіщена про час та дату судового розгляду належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив проти позовних вимог не надала, тому суд відповідно до ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 20.04.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 20.04.1991 року Відділом запису актів громадянського стану Ізмаїльського міського виконкому, актовий запис №223 (а.с.5). Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. За ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст.16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене. Крім того, також не можливо насильно одного з подружжя без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Враховуючи вищезазначене, а також оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved