Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вимогами до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з нею - її матір`ю [PERSON] та надання дозволу на її тимчасовий виїзд з її супроводом за кордон України без згоди та супроводу відповідача - батька [PERSON] на період з серпня 2019 року по [INFO] (до досягнення дитиною 16-річного віку) до усіх країн світу, у тому числі, але не виключно до країн Шенгенської Угоди, Європейського Союзу, Туреччини, Єгипту, Сполучених Штатів Америки, Російської Федерації, тимчасово окупованої території АР Крим, Білорусії, Польщі, Угорщини, Словаччини, Арабських Еміратів, Норвегії, тощо. Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року визначено підсудність вказаної позовної заяви Печерському районному суду м. Києва відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» /а. с. 44-45/. 04 вересня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю, для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та 18 вересня 2019 року передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі /а. с. 8-41/. Ухвалою судді Печерського районного м. Києва 23 вересня 2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для сплати судового збору /а. с. 47-48/. 18 жовтня 2019 року від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви разом із квитанцією про сплату судового збору, тобто недоліки вказані в ухвалі судді від 23 вересня 2019 року усунуто /а. с. 51-52/. Ухвалою від 21 жовтня 2019 року у справі відкрито підготовче провадження, яке закрито 03 грудня 2019 року /а. с. 58-59, 67-68/. Сторони у судове засідання у не з`явилися, представник позивача подала до суду через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач викликався, відповідно до пункту 19 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, частини першої, другої статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII, оскільки його місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте у судове засідання він не з`явився. Заяви по суті та з процесуальних питань від його імені до суду не надходили. Третьою особою у справі направлено до суду висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини сторін, а також заяву про розгляд справи за відсутності представника Служби. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Сімферополь Автономної Республіки Крим від 11 травня 2010 року у справі № 2-4486/10, про що видано відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу № [NUMBER] /а. с. 19, 20/. В той же час сторони продовжували проживати разом без реєстрації шлюбу. Так [INFO] від даних стосунків, що склалися, народилася донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 22 грудня 2012 року /а. с. 21/. Як вбачається із відомостей довідок № 2241 від 17 березня 2017 року та № 0000151861 від 23 березня 2017 року, позивач та її малолітня донька [PERSON] , у супроводі своєї матері, взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з тимчасового окупованої території Автономної Республіки Крим, фактичним місцем проживання/перебування вказано: [ADDRESS] /а. с. 25, 26/. Позивач, згідно з відомостями довідки № 22/07-01 від 22 липня 2019 року, працює в ТОВ «БАВАРІЯ МОТОРС ЛТД» з 21 лютого 2019 року на посаді заступника директора, а [PERSON] , після навчання у дошкільному закладі (ясла-садок) «Чебурашка» з серпня 2019 року зарахована до складу учнів першого класу НВК «Вишгородська районна гімназія «Інтелект» (загальноосвітня школа І ступеня) /а. с. 29, 30, 31/. Комісією з питань захисту прав дитини органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації - третьої особи у справі - складено висновок від 24 грудня 2019 року (протокол № 26) щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , згідно з яким дівчинка проживає разом з своєю матір`ю [позивач] за адресою: [ADDRESS] , де створено належні умови проживання для виховання та утримання дитини, сама мати офіційно працевлаштована, має самостійних дохід, належно виконує батьківські обов`язки по вихованню та утриманню [PERSON] , забезпечує доньку всім необхідним для повноцінного розвитку, інформація про протилежне до Служби не надходила. Тому на комісії з питань захисту прав дитини прийнято рішення про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю за вказаною адресою. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. За правилами, передбаченими статями 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. За частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною першою статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Будь-яке житло (житлове приміщення) наділяється визначеними інформаційними символами, котрі у своїй сукупності слугують його ідентифікації, вирізняючи його з-поміж однорідних речей (об`єктів нерухомості). Суд, задовольняючи позов, вважає за доцільне зазначити, окрім того, що місце проживання дитини визначається разом з матір`ю, також і конкретну адресу такого місця проживання, з метою запобігання неоднозначного тлумачення рішення суду. Таким чином, наявні законні підстави для задоволення позову у цій частині вимог та визначення місця проживання малолітньої доньки сторін [PERSON] разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . У позовній заяві вказано, що протягом декількох років після припинення спільного проживання позивачем неодноразово здійснювалося вивезення доньки до бабусі і дідуся у літній період з 08 квітня 2016 року по 08 квітня 2019 року, для оздоровлення до Автономної Республіки Крим, на підставі нотаріально посвідченої заяви на тимчасові багаторазові поїздки за кордон України /а. с. 35/. У висновку органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації від 24 грудня 2019 року, окрім питання визначення місця проживання, також зазначено, що батько дитини [відповідач] зареєстрований на території Автономної Республіки Крим, проте проживає в Іспанії, не має можливості особисто прибути на засідання, приїжджати в Україну для документального оформлення виїзду дитини за кордон не бажає, як і здійснювати документальне оформлення виїзду у країні свого перебування. Позивач вказує у позовній заяві, що надіслала листа до відповідача з проханням надати згоду на тимчасові багаторазові виїзди за кордон їхньої доньки [PERSON] до Автономної Республіки Крим, Туреччини та будь-яких інших країн світу, метою поїздок є оздоровлення та відпочинок дитини, на який отримано відповідь, у якій відповідач зазначив, що приїжджати в Україну для документального оформлення виїзду дитини за кордон не бажає, як і здійснювати документальне оформлення виїзду у країні свого перебування /а. с. 37, 38, 39/. Суд приходить до висновку, що така позиція відповідача як батька - [PERSON] шкодить інтересам доньки та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, адже поїздки здійснюватимуться для оздоровлення та відпочинку дитини на короткий термін до 10-15 днів, без мети постійного проживання за межами України. Таким чином жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, у тому числі на побачення з дитиною порушуватись не будуть. Наявність стійких соціальних зв`язків як у позивача, так і у її доньки, підтверджують довідки з школи, яку відвідує дівчинка, і довідка з місця роботи позивача. Також встановлено, що позивач зобов`язується вживати всіх заходів, необхідних для безпечного перебування дитини за кордоном, і по закінченню строку поїздки, забезпечити повернення дитини в Україну. Виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір`ю або на довгострокове перебування за межами України з інших причин. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її здорового, повноцінного гармонійного розвитку, доцільно надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої доньки [PERSON] разом з матір`ю за кордон України для її відпочинку та оздоровлення до усіх країн світу, у тому числі, але не виключно до країн Шенгенської Угоди, Європейського Союзу, Туреччини, Єгипту, Сполучених Штатів Америки, Російської Федерації, тимчасово окупованої території АР Крим, Білорусії, Польщі, Угорщини, Словаччини, Арабських Еміратів, Норвегії, тощо на період з дати набрання законної сили рішенням суду по [INFO] (до досягненню нею 16-річного віку). У відповідності до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, у тому числі судовий збір у розмірі 1 536, 80 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved