Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до Головного Управління ДФС у Полтавській області (далі по тексту рішення - ГУ ДФС) та Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними та відшкодування шкоди, завданої органом державної влади. Позовна заява мотивована тим, що 01 квітня 2019 року в ході обшуку, проведеного співробітниками Другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у ТОВ «Компанія Інтер-Ліс», були вилучені грошові кошти в сумі 90 880 грн 00 коп., які належали позивачу. 03 квітня 2019 року слідчий після спливу 48 годин з часу вилучення коштів звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна. 17 квітня 2019 року ухвалою слідчого судді у накладенні арешту на грошові кошти було відмовлено. Незважаючи на це, кошти були повернуті позивачу тільки 14 червня 2019 року. [PERSON] вважав, що співробітники ГУ ДФС порушили вимоги статей 169, 171, 173 КПК України. Внаслідок безпідставного вилучення коштів та невчасного їх повернення йому було завдано збитків Так, 451 грн 00 коп. він змушений був сплатити для зняття готівкових коштів з депозитного рахунку; також він зазнав втрат від знецінення коштів через інфляцію за період з 03 квітня 2019 року по 14 червня 2019 року в сумі 2 381 грн 00 коп. На підставі частини другої статті 625 ЦК України позивач просив стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби 3 % річних в сумі 545 грн 28 коп., а у відповідності до статей 536 та 1048 ЦК України - % за користування чужими коштами у розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення в сумі 3 209 грн 43 коп. [PERSON] заявив також про відшкодування йому моральної шкоди в сумі 9 088 грн 00 коп. Моральну шкоду позивач обґрунтував тим, що внаслідок незаконного вилучення його особистого майна та неможливості тривалий час користуватися значною сумою грошових коштів він зазнав сильних душевних страждань. Моральні страждання посилювало усвідомлення позивачем того факту, що незаконні дії вчиняють службові особи правоохоронних органів, які покликані забезпечувати охорону прав фізичних осіб від протиправних діянь. Ці обставини змушували позивача прикладати значних додаткових зусиль для організації свого життя та витрачати час і кошти, щоб відновити свої права. Відповідач ГУ ДФС У Полтавській області позовні вимоги заперечував повністю. Представники [PERSON] та [PERSON] пояснили, що обшук на території ТОВ «Компанія Інтер-Ліс» проводився правомірно на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 13 березня 2019 року. Слідча дія тривала протягом кількох днів - з 9 год. 20 хв. 28 березня 2019 року по 17 год. 40 хв. 2 квітня 2019 року. Метою проведення обшуку за законом може бути, в тому числі, відшукання майна, яке було здобуте в результаті вчинення кримінального правопорушення, тому вилучення коштів не було незаконним. Представники вважали, що датою вилучення коштів слід вважати день завершення слідчої дії, отже слідчий вчасно звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вилучені документи та майно. 03 червня 2019 року - одразу після надходження на адресу слідчого управління ГУ ДФС ухвали Полтавського апеляційного суду 17 квітня 2019 року - ця ухвала була направлена для виконання. 13 червня 2019 року грошові кошти повернуто [PERSON] . Представники зауважили, що наразі не існує судових рішень, якими були б визнані неправомірними дії слідчих ГУ ДФС щодо проведення обшуку та вилучення коштів. Спеціальним Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР (далі по тексту рішення - закон № 266/94-ВР) не передбачена можливість застосування індексу інфляції у разі повернення вилучених коштів, а також сплата відсотків за користування чужими грошовими коштами. Вимоги про стягнення моральної шкоди представники вважали недоведеними та, посилаючись на судову практику у подібних спорах, наголошували, що повернення коштів позивачу є достатньою сатисфакцією його душевних переживань (відзив, пояснення, а.с. 50-53, 94-95). Представник Державної казначейської служби України Овчаренко Ю.П. проти позову заперечувала та поділяла позицію, висловлену представниками ГУ ДФС. Зокрема, представник зазначала, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і шкодою. Неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди. Представник посилалася на спеціальну норму - пункт 21.3 Податкового Кодексу України про те, що шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини службової особи (відзив, а.с. 76-80). Факт завдання моральної шкоди позивачу та її розмір представник Овчаренко Ю.П. вважала недоведеним. Ухвалою судді від 20 вересня 2019 року суддя відмовив у відкритті провадження в частині позовних вимог [PERSON] про визнання протиправними дій органів досудового розслідування ГУ ДФС під час проведення обшуку, вилучення особистих коштів та їх незаконного утримання. В частині вимог про відшкодування шкоди позов прийнятий до розгляду та відкрите спрощене позовне провадження (а.с. 40). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 13 березня 2019 року було задоволено клопотання старшого слідчого з ОВС Другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Полтавській області та наданий дозвіл на проведення обшуку приміщень та території по вулиці Профспілковій, 9, у м. Кременчуці, що належать ТОВ «Компанія Інтер-Ліс», з метою виявлення та вилучення оригіналів, а в разі їх відсутності - копій усіх фінансово-господарських та інших документів, що стосуються господарської діяльності Товариства, за період з січня 2017 року по 13 березня 2019 року. Строк дії ухвали визначений до 13 квітня 2019 року (а.с. 8). Такий обшук тривав з 09 години 20 хвилин 28 березня 2019 року до 17 години 40 хвилин 02 квітня 2019 року. Під час обшуку в кабінеті головного бухгалтера Товариства у сейфі було виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 90 880 грн 00 коп. (пункт 37 протоколу обшуку, а.с. 10). Присутні під час обшуку директор Товариства [PERSON] та адвокати Григораш Р.В. і Маслюк В.В. письмово зауважили, що в протоколі обшуку не зазначено, що разом з грошовими коштами було виявлено договір позики від 25 березня 2019 року та платіжне доручення № 4244 від 26 березня 2019 року, які підтверджували, що вилучені кошти Товариством передані [PERSON] у безпроцентну позику на строк до 24 березня 2020 року. До справи долучені завірені копії зазначених документів (а.с. 14-16). 03 квітня 2019 року слідчий звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Полтави з клопотанням про накладення арешту на вилучені документи та майно. Постановою слідчого від 04 квітня 2019 року вилучені кошти були передані на депозитний рахунок (а.с. 60). Ухвалою слідчого судді від 17 квітня 2019 року у задоволенні клопотання в частині накладення арешту на грошові кошти в сумі 90 880 грн 00 коп. було відмовлено. Зі змісту ухвали вбачається, що слідчий не спростував твердження [PERSON] про те, що кошти в сумі 100 000 грн 00 коп. він отримав від підприємства у позику на власні потреби та зберігав в сейфі бухгалтера підприємства. Слідчий суддя дійшов висновку, що грошові кошти не мають відношення до кримінального провадження (а.с. 23-26). Сторона обвинувачення, не погодившись з ухвалою від 17 квітня 2019 року, оскаржила її до Полтавського апеляційного суду. Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду ухвалою від 20 травня 2019 року скаргу прокурора залишила без задоволення, а ухвалу слідчого судді від 17 квітня 2019 року без змін (а.с. 27-31). Проте, грошові кошти продовжували зберігатися на депозитному рахунку. 03 червня 2019 року прокурором відділу прокуратури Полтавської області ухвала Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2019 року була скерована до слідчого відділу ГУ ДФС для забезпечення виконання положень статті 169 КПК України (а.с.63). Платіжним дорученням № 44 від 13 червня 2019 року ГУ ДФС перерахувало на рахунок [PERSON] в Акціонерному банку «Укргазбанк» 90 880 грн 00 коп. (а.с. 68). Грошові кошти надійшли на рахунок позивача 14 червня 2019 року. 18 червня 2019 року за видачу йому готівкових коштів [PERSON] сплатив комісію в сумі 451 грн 00 коп., що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 32). [PERSON] також наданий розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (відсотків на рівні облікової ставки НБУ), 3% річних та інфляційних збитків за 73 дні у період з 3 квітня 2019 року по 14 червня 2019 року (а.с. 33-35). Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 171 КПК України у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно повинно негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. Судом встановлено, що слідча дія - обшук, під час якого були вилучені грошові кошти [PERSON] , була закінчена 02 квітня 2019 року. На наступний день 03 квітня 2019 року слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вилучені документи та грошові кошти. За цих обставин не має підстав дійти висновку про те, що слідчий мав повернути вилучені грошові кошти позивачу 03 квітня 2019 року. Відповідно частини третьої статті 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна. Отже, 17 квітня 2019 року слідчий мав негайно повернути [PERSON] вилучені грошові кошти. Оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Полтави до апеляційного суду, а також подальші процедури, пов`язані з документообігом в ГУ ДФС, не виправдовують факту повернення коштів позивачу тільки 14 червня 2019 року, оскільки діюче кримінально-процесуальне законодавство передбачає негайне повернення вилученого майна власнику в разі відмови слідчого судді у накладенні арешту. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких у законодавстві виокремлюються посадові чи службові особи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон), підлягає відшкодуванню, зокрема, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Сфера дії вказаного закону поширюється на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках відшкодовується (повертається), зокрема, майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт. Частинами другою, третьої статті 4 цього Закону передбачено, що майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Факт неправомірності неповернення коштів у період з 17 квітня 2019 року випливає з вимог частини третьої статті 173 КПК України, і окремому доведенню за правилами адміністративного чи кримінального судочинства цей факт не підлягає. Наявність вини заподіювача шкоди у даному випадку правового значення не має. Та обставина, що у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ТОВ «Компанія Інтер-Ліс» про вчинення злочину співробітниками ГУ ДФС, не має обвинувального вироку і навіть нікому не повідомлено про підозру, не є підставою для відмови у відшкодуванні завданої позивачеві шкоди. Відповідно до пункту першого частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). За видачу готівкових коштів позивач сплатив комісію банку в сумі 451 грн 00 коп. Ці кошти у розумінні статті 22 ЦК України є збитками і підлягають стягненню на користь позивача, оскільки грошові кошти, які йому належали, вилучались у готівковій формі. Грошове зобов`язання ГУ ДФС повернути кошти позивачу виникло на підставі ч.3 ст.173 КПК України. У пунктах 6.27. та 6.28 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/1120/16 від 04 лютого 2020 року роз`яснено про те, що … «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Суд частково погоджується з позовними вимогами позивача в частині стягнення на його користь втрат від інфляції та 3 % річних на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України. Проте підлягають відшкодуванню втрати від інфляції та 3 % річних за період з 17 квітня 2019 року по 13 червня 2019 року. Ці суми становлять відповідно 636 грн 16 коп. та 433 грн 24 коп. Підстав для стягнення з відповідачів на користь [PERSON] відсотків на підставі статей 536 та 1048 ЦК України немає, оскільки не можна вважати користуванням чужими грошовими коштами виконання вимог «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технології, переробки, знищення , здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України віл 19.11.2012 року за № 1104. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить із положень пункту дев`ятого частини другої статті 16 ЦК України про те, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивач не надав доказів того, що неповернення йому коштів у період з 17.04.2019року по 13.06.2019 року зашкодило реалізації його планів або змусило вживати додаткових зусиль для організації свого життя. Повернення йому коштів та часткове задоволення його вимог про стягнення збитків, є на думку суду, достатньою сатисфакцією його моральних переживань. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: partial