Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки та просив змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26.09.2013 у цивільній справі № 342/1203/13-ц; стягувати з відповідачки на користь позивача аліменти у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; стягнення аліментів у зміненому розмірі проводити з дня набрання чинності рішенням суду в даній справі і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2013 року вирішено стягувати з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі по 370 грн на кожну дитину щомісячно з часу звернення до суду - 26.07.2013 і до досягнення дітьми повноліття. На виконання зазначеного рішення Городенківським районним судом 30 вересня 2013 року видано виконавчий лист. На даний час розмір аліментів у сумі по 370 грн, який був визначений рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26.09.2013 на кожну дитину є меншим від мінімального розміру, встановленого статтею 182 СК України, що призводить до порушення прав дітей на належне матеріальне забезпечення. Відповідачка жодної матеріальної допомоги дітям не надає та не допомагає їх утримувати іншим чином. Позивач вважає, що відповідачка є молодою, фізично здоровою людиною працездатного віку, має можливість працювати та сплачувати аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, із невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи була повідомленою належним чином, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (судових повісток). Клопотання про відкладення розгляду справи від відповідачки до суду не надходило, також нею не подано відзиву на позовну заяву. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження згідно гл.10 Розділу ІІІ ЦПК України. Оскільки відповідачка не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 11.01.2021 строк, та судом не встановлено поважності причин неподання відзиву, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню ч.8 ст.178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що згідно копії рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2013 року по справі № 342/1203/13-ц, яке набрало законної сили 21 жовтня 2013 р., вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі по 370 грн на кожну дитину щомісячно з 26.07.2013 року до досягнення дітьми повноліття. На виконання вказаного рішення Городенківським районним судом Івано-Франківської області 30 вересня 2013 року позивачу видано виконавчий лист, який був пред`явлений до виконання, однак повернутий стягувачу 25.03.2014 на підставі п.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно відмітки судового виконавця у виконавчому листі заборгованість по аліментах на 23.03.2014 відсутня. Судом встановлено, що сторони з 21.11.2003 по 01.07.2013 перебували у зареєстрованому шлюб, що стверджується копією рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2013 року суду. Те, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , стверджується копіями свідоцтв про народження, виданими Поточищенською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, серії [NUMBER] від 25 лютого 2005 р., актовий запис за № 4 та серії [NUMBER] від 17 серпня 2006 р., актовий запис за № 8. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положення ч.1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідачка зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога міститься і в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року. Тобто зазначена законодавча норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Аналізуючи вищевказані правові норми законодавства суд дійшов висновку, що стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі). Закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю, а тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру. У зв`язку з наведеним позовна вимога про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку заробітку (доходу) батька, підлягає задоволенню. Щодо визначення частки заробітку (доходу) платника аліментів, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому розмір аліментів визначається судом з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що розмір частки від заробітку (доходу), що приходиться на утримання дитини, законом не встановлюється, а визначається судом у кожному конкретному випадку стягнення аліментів з урахуванням обставин, які передбачені у ст. 182 СК України. Визначаючи частку заробітку (доходу) відповідача, яка буде стягуватися як аліменти на дитину суд враховує потреби дітей, які зростають та потребують більших витрат на навчання та дозвілля, відсутність даних про незадовільний стан здоров`я платника аліментів, її матеріальне становище (відповідачка не надала доказів неспроможності сплачувати аліменти); відсутність даних про наявність у платника аліментів осіб, які перебувають на утриманні. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Тобто мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 01 січня 2021 року становить 1197,5 гривень. Враховуючи визначений рішенням Городенківського районного суду від 26.09.2013 розмір аліментів у твердій грошовій сумі - 370 гривень на кожну дитину, вказаний розмір аліментів на даний час не відповідає встановленому законодавством України мінімальному гарантованому розміру аліментів та відповідно не може забезпечити потреб дітей, які ростуть та розвиваються. Враховуючи вищевказані обставини, рівність прав як позивачки, так і відповідача щодо обов`язків по вихованню та утриманню дитини, відсутність даних щодо неможливості відповідачки сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з відповідачки слід стягнути у дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved