Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 06 квітня 2013 року відповідач позичив в нього 16200 гривень та зобов'язався повернути їх до 27 квітня 2013 року. Оскільки відповідач належні за договором позики кошти не повернув, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 16200 гривень боргу, 283,50 гривень як 3% річних, 81 гривню як інфляційне збільшення, 656,44 гривень як проценти у розмірі облікової ставки Національного Банку України, а усього 17220,44 гривень. Позивач звернувся до суду із заявою про підтримання позову, який просив розглянути у його відсутності. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. За наявністю умов, передбачених частиною першою ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 06 квітня 2013 року відповідач позичив у позивача 16200 гривень та зобов'язався повернути їх до 27 квітня 2013 року. На підтвердження цього відповідач надав позивачу відповідну розписку. Розмір процентів за користування позикою у розписці не зазначений. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В силу ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 цього Кодексу. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року по результатах розгляду справи № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір процентів у розмірі облікової ставки Національного Банку України та 3% річних розрахований позивачем від простроченої суми боргу за період з 28 квітня по 29 листопада 2013 року, а збільшення боргу - з урахуванням встановленого індексу інфляції за травень - жовтень 2013 року. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіривши правильність розрахунків позивача суд з ними погоджується та вважає, що у відповідача дійсно має правовий обов'язок повернути позивачу отримані ним у позику кошти у розмірі 16200 гривень, сплатити позивачеві 656,44 гривень як проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки Національного Банку України 283,50 гривень як 3% річних, 81 гривню як інфляційне збільшення, а усього 17220,44 гривень. Подача позовної заяви оплачена позивачем судовим збором у розмірі 243,50 гривень. В силу ст.88 ЦПК України ці витрати мають бути відшкодовані позивачеві за рахунок відповідача. Таким чином, загальний розмір коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, складає 17220,44 + 243,50 = 17463,94 гривень.

Outcome: approved