Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

У грудні 2016 р. позивач звернувся до суду із вказаним позовом, уточнивши його останній раз у серпні 2017 р.. В обґрунтування позову зазначив, що з 01.09.1979 р. до 23.01.1996 р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. В період спільного життя нами були придбане домоволодіння № 35 по вул. Кірюхіна у м. Кривому Розі, яка згідно до розпорядження голови Дніпропетровської обласної держадміністрації № Р-223/0/3-16 від 19.05.2016 року, перейменована на вулицю «Грядкувата». 14.08.1996 року, відповідач приватизувала земельну ділянку і отримала «Державний акт на право приватної власності на землю», яка належить їй відповідно до ч 5 ст. ст.57 СК України, на праві приватної особистої власності. Вся нерухомість зареєстрована була на імя [PERSON]. Після розірвання шлюбу, з ним залишалась проживати їхня дочка - [PERSON] [INFO]., яку восени того ж року колишня дружина забрала жити до себе та 20.11.1996 року зняла її з реєстраційного обліку в будинку. Сама відповідач знялася з реєстраційного обліку 03.07.2003 року, і виїхала в невідомому напрямку. З тих пір і до теперішнього часу, він більше з нею взагалі не бачився і ніяких стосунків не підтримував. Зі слів знайомих йому відомо, що вона виїхала на постійне проживання до Російської Федерації, але фактичне її місце знаходження йому невідоме. Він залишився жити в будинку, де зробив капітальний ремонт та несе всі витрати по його утриманні. Просить: - встановити, що йому та [PERSON], кожному з них окремо, належить по 1/2 частці у праві спільної сумісної власності на домоволодіння № 35 по вул. Грядкуватій (колишня Кірюхіна) у м. Кривому Розі та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння. Представник позивача надала до суду заяву про підтримку позову, про розгляд справи за її та позивача відсутності та згоду на заочний розгляд справи. Відповідач за відомостями від 18.01.2017 р. адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області у м. Кривому Розі, була зареєстрована за адресою: [INFO], але знята з реєстрації 22.08.2014 р. до м. Києва. За відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 01.02.2017 р. [PERSON] зареєстрованою в Київській області не значиться, повідомлялася згідно ч. 9 ст. 74 ЦПК України, через оголошення в пресі, про що свідчить оголошення в газеті «Вісті Придніпровя» № 74 (1873) від 26.09.2017 р., в судове засідання не з'явилася, заперечень проти позову суду не надала. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи докази: копії: рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу про розірвання шлюбу; свідоцтва про розірвання шлюбу; домової книги; звіту про оцінку майна; повідомлення КП ДОР «Криворізьке БТІ (а.с. 8, 9, 11-16, 46-53, 68), судом встановлені такі обставини, що мають значення для справи та відповідні їм правовідносини. З 01.09.1979 р. позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 23.01.1996 р. шлюб було розірвано. В період шлюбу подружжям було придбано домоволодіння № 35 по вул. Кірюхіній у м. Кривому Розі, яка згідно до розпорядження голови Дніпропетровської обласної держадміністрації № Р-223/0/3-16 від 19.05.2016 року, перейменована на вулицю «Грядкувата», яке складається з житлового будинку «А-1» загальною площею - 50 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., літньої кухні «Б», погрібу «В», гаражу «Г», бані «Д», замощення - 1, огорожі № 1-3, яке за договором купівлі продажу, посвідченого 20.11.1990 р. Шостою Криворізькою державною нотаріальною конторою, було зареєстровано на імя відповідача. На час придбання спірного домоволодіння діяв Кодекс про шлюб та сімю від 1969 р.. Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, він набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 р.. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції), норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004 р., норми Сімейного кодексу України, застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинного на час придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містяться в ст. ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р.. Статтями 15, 16 ЦК України та ст. 55 Конституції України, позивачу надано право на звернення до суду для захисту своїх оспорюваних прав, оскільки іншим чином вирішити питання визнання права власності на частку у домоволодінні без звернення до суду неможливо. Оскільки будь-яких доказів про існування домовленостей між позивачем та відповідачем щодо майна не надано, суд вважає, що їх частки у спільному майні є рівними, - тобто вимога позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину домоволодіння є законною і обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст. ст. 22, 28 КпШС, 368, 372, 392 ЦК України,

Outcome: approved