Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся з позовом до суду до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.05.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено Договір кредиту №032/29-109К, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 64 560,00 доларів США та зобов'язався повернути кошти у строк до 16.11.2018, зі сплатою 12% річних. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 137 099,03 доларів США, яка складається із: 48 554,36 доларів США - сума заборгованості за кредитом; 52 782,69 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 14 639,04 доларів США - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 21 122,94 доларів США - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Представник позивача у судове засідання не з'явився, однак, в матеріалах справи наявна заява, відповідно якої представник позивача просить слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. (а.с. 69) Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на сплив позовної давності, про що подав заяву про застосування строку позовної давності, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того, просив суд врахувати, що 21.07.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. було вчинено виконавчий напис №4468 про звернення стягнення на квартиру, що належить на праві власності відповідачу. Отже, у разі задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» на відповідача буде покладена подвійна відповідальність за невиконання одного й того самого зобов'язання. Суд, враховуючи думку представника відповідача, визнав можливим розгляд справи провести за відсутності представника позивача. Суд, заслухавши думку представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом дослідження, дійшов до наступного. Як встановлено судом, 17.05.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено Договір кредиту №032/29-109К, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 64 560,00 доларів США, та зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 16.11.2018, зі сплатою 12% річних. (а.с. 6-8) Відповідно до розрахунку заборгованості, долученого позивачем до матеріалів позовної заяви, станом на 16.10.2015 у позичальника наявна заборгованість у розмірі 137 099,03 доларів США, яка складається із: 48 554,36 доларів США - сума заборгованості за кредитом; 52 782,69 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 14 639,04 доларів США - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 21 122,94 доларів США - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу - ст. 526 ЦК України. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з п. 1.2 укладеного договору, кінцевий термін погашення заборгованості - до 16.11.2018. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно з підпунктом 4.5 Кредитного договору, в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених підпунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто, зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Як вбачається з розрахунку заборгованості, долученого до матеріалів справи, останній платіж за кредитним договором відповідачем було внесено 01.10.2008, а тому за визначенням пункту 4.5 Кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 31.12.2008. Оскільки, строк виконання основного зобов'язання було змінено 31.12.2008, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом лише у грудні 2016 року, тобто, з пропуском строку позовної давності. За змістом ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Отже, після зміни строку виконання зобов'язання до 31.12.2008 усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки, за вимогою підпункту 4.5 Кредитного договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню. Такої ж думки дотримується Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 у справі №756/17216/13-ц, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про сплив якої було заявлено представником відповідача у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed