Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

У грудні 2019 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач), у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути борг за двома договорами позики, відсотки за користування позикою, індекс інфляції та три проценти річнихв загальному розмірі 7 334 473,18 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 30.09.2015 між сторонами був укладений договір позики, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 118 600 дол. США з щомісячною сплатою відсотків та зобов`язався повернути борг за вимогою. В межах даного договору відповідач сплачував відсотки за позикою з грудня 2015 р. по червень 2018 р. включно, після чого виплату відсотків припинив. Тим самим відповідач порушив зобов`язання за договором. 20.12.2019 позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення боргу, яку відповідач отримав, проте відповіді з приводу повернення коштів чи пояснення причин затримки не надав. 11.11.2016 між сторонами був укладений ще один договір позики, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 50 000 дол. США зі сплатою за користування позикою двох відсотків на місяць, зобов`язавшись повернути борг до 11.11.2017. Зобов`язання за договором відповідач взагалі не виконував і позику не повернув. Ухвалою від 04.02.2020 суд відкрив провадження за даним позовом та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 31.07.2020. 29.07.2020 від відповідача надійшла заява про поновлення пропущеного процесуального строку, клопотання про витребування доказів та клопотання про відкладення розгляду справи і встановлення додаткового строку для подання доказів. У відзиві на позов відповідач зазначив про невизнання заявлених до нього вимог пославшись на відсутність між ним та позивачем боргових зобов`язань. Мотивував свої заперечення тим, що з позивачем його пов`язували тривалі партнерські стосунки щодо спільного фінансування оформлення правовстановлюючих документів на успадковану його племінницею земельну ділянку. В рамках цих домовленостей він неодноразово отримував від позивача грошові кошти у валюті, проте він їх також і повертав практично щомісяця, про що позивач робив відповідні відмітки. В подальшому, на вимогу позивача, він надав йому розписку за встановленою останнім формою. Отже він категорично заперечує укладення між ним та позивачем договору позики, оскільки розписка на суму 118 600 дол. США лише засвідчувала загальну суму коштів, витрачених на вирішення питань, пов`язаних з оформленням земельної ділянки, кошти від продажу якої вони з позивачем мали поділити між собою. Щодо другої розписки, то кошти за нею були передані іншій особі - [PERSON] , проте отримувати від нього розписку позивач відмовився. Оскільки саме він познайомив [PERSON] з позивачем,останній попросив його написати розписку від свого імені. Довіряючи позивачу, він без вагань вчинив дану розписку. Отже кошти за другою розпискою він не отримував, а дана розписка приховує інший правочин - договір позики між позивачем та [PERSON] , по якому він виступав гарантом. Також відповідач зазначив, що в обох випадках не пам`ятає про своє зобов`язання у розписках сплачувати відсотки. В підготовчому засіданні 31.07.2020 суд поновив відповідачу процесуальний строк, прийняв до розгляду відзив на позов, відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, встановив строки для подання інших заяв по суті справи, встановив відповідачу додатковий строк для подання доказів до закінчення підготовчого провадження та відклав підготовче засідання на 22.09.2021. 04.08.2020 від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду. Ухвалою від 27.09.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 25.01.2021. 25.01.2021 у зв`язку з неявкою відповідача та відсутністю у представника позивача оригіналів розписок суд відклав розгляд справи на 14.04.2021. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав пославшись на наведені у позовній заяві обставини і обґрунтування та спростував обставини, викладені відповідачем у відзиві на позов, вказуючи, що жодних правовідносин, окрім позикових, між сторонами не було, при цьому борг за договорами позики відповідач не повернув. Відповідач в судове засідання не заявився, подав заяву про відкладення розгляду справи, яку мотивував посиланням на запроваджені в Україні карантинні обмеження. Зважаючи на вимоги статті 223 ЦПК України, а також те, що справа тривалий час перебуває в провадженні суду, позиція відповідача викладена у відзиві, а відповідач в четверте не з`явився до суду, суд не знайшов підстав для відкладення розгляду справи та дійшов висновку про можливість її розгляду за відсутності відповідача. Заслухавши представника позивача, дослідивши докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 30.09.2015 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 118 600дол. США, зобов`язавшись повернути борг та кожного місяця сплачувати відсотки. 11.11.2016 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 50 000дол. США, зобов`язавшись повернути борг 11.11.2017 та кожного місяця сплачувати відсотки в розмірі 2% від суми. Передача та отримання зазначених сум підтверджується письмовими доказами - розписками від 30.09.2015 та від 11.11.2016, оригінали яких досліджувались в судовому засіданні. Факт написання даних розписок особисто відповідачем не заперечується. 20.12.2019 позивач направив на адресу відповідача рекомендований лист з вимогою про негайне повернення боргу за розпискою від 30.09.2015, яку відповідач отримав 21.12.2019, що підтверджується дослідженим в суді повідомленням про вручення поштового відправлення. Правовідносини, які випливають з договору позики, врегульовані нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. За приписами частини 1 статті 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України). Відповідно до положень статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконання у цей термін. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частина 2 статті 530 ЦК України). Відповідач не оспорює факт власноручного написання ним розписок, проте посилається на відсутність між ним та позивачем позикових зобов`язань стверджуючипро інший характер їхніх відносин, а оформлений другою розпискою договір вважає удаваним вказуючи, що дана розписка приховує договір позики між позивачем та третьою особою, по якому він виступав гарантом. За приписами статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з частиною другою цієї норми якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Визначальним принципом цивільного судочинства є принцип змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень (статті 12, 81 ЦПК України). Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Зі змісту пояснень представника позивача вбачається, що позивач не визнає наведені у відзиві обставини спільного фінансування сторонами оформлення правовстановлюючих документів на успадковану племінницею відповідача земельну ділянку та удаваність другого договору позики, а жодних належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності між сторонами позикових зобов`язань суду не надано. Так, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові (частина 1 статті 1130 ЦК України). Стаття 1131 цього Кодексу визначає істотні умови договору про спільну діяльність та обов`язковість для такого договору письмової форми. Відповідно до положень статей 546, 553 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання являється порука, яка полягає у залученні третьої особи - поручителя до основного зобов`язання, яке виникло між боржником та кредитором. Для усіх правочинів щодо забезпечення виконання зобов`язання законодавець встановив обов`язковість письмової форми (стаття 547 ЦК України). Видані позивачем відповідачу розписки не містять жодних вказівок ні на спільну діяльність, ні на правочин щодо забезпечення зобов`язання іншої особи. Суд відкидає як неналежний доказ надану відповідачем копію державного акта на право власності на земельну ділянку, оформленого на [PERSON] , оскільки при відсутності інших належних та допустимих доказів спільної діяльності сторін жодного зв`язку між вказаним документом і спірними правовідносинами не прослідковується. Те, яким чином позичальник розпорядився отриманими в борг грошовими коштами - використав їх сам чи передав іншій особі, не має значення для вирішення даного спору зважаючи на те, що за змістом розписки він зобов`язався повернути борг і в силу статей 526, 527, 528 ЦК України свій обов`язок він зобов`язаний виконати особисто, оскільки інше не встановлено договором і законом, та не випливає із суті зобов`язання та звичаїв ділового обороту. Отже з огляду на зміст виданих відповідачем позивачурозписок, які підтверджують факт наявності боргових грошових зобов`язань відповідача перед позивачем та передбачають обов`язок відповідача повернути борг без будь-яких умов, суд дійшов висновку, що між сторонами були укладені договори позики. З пояснень позивача вбачається, що позичені кошти відповідач не повернув, проте ним визнається факт часткової сплати відповідачем процентів за розпискою від 30.09.2015. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наведене означає, що повне виконання боржником позикового зобов`язання підтверджується наявністю у нього боргового документа або розписки позикодавця, а належним доказом часткового повернення позики можуть бути лише власноручна розписка кредитора або відповідні записи у борговому документі. Дослідженням оригіналів боргових документів (розписок від 30 09.2015 та від 11.11.2016) установлено, що жодних записів про часткове чи повне повернення позик у них немає, також суду не надано відповідних розписок позивача. На підтвердження заперечень проти позову відповідачем надано копію виконаних від руки цифрових розрахунків на трьох аркушах, дослідженням яких установлено, що вказані записи не містять ні назви, ні повних дат, ні підпису позивача, ні позначень складових та від`ємників, ні валюти розрахунку. До того ж з вказаних записів вбачається, що борг відповідача станом на останню дату «1.07.» складає «257500», в той час як відповідач категорично заперечує наявність в нього боргу перед позивачем за договорами позики. Зважаючи на викладене, надані відповідачем цифрові розрахунки не є належним доказом обставин, які відносяться до предмету доказування у даній справі, а інших доказів повного чи часткового виконання боргових зобов`язань ним не надано. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позикових, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від від 04.07.2018 по справі № 14-134цс18 та від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом статті 1 Закону України «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема, про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою правління НБУ від 18.08.2004 року № 389 (далі - Положення № 389), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. З наведеного можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити нормам частин 1, 3 статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Такий висновок щодо застосування положень статті 1048 ЦК України був сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 по справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Зважаючи на викладене та ураховуючи, що договором позики, оформленим розпискою від 30.09.2015, розмір відсоткової ставки за користування позикою не встановлений,вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою за даним договором, суд визнає необґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні. Вирішуючи вимоги про стягнення відсотків за користування позикою за договором від 11.11.2016, суд виходить з наступного. Верховний Суд у низці своїх рішень сформулював правову позицію, відповідно до якої правомірним є нарахування передбачених договором процентів за кредитом (позикою) лише в межах строку кредиту (позики). Отже ураховуючи, що відповідно до розписки від 11.11.2016 відповідач зобов`язався повернути позику 11.11.2017, після вказаної дати право позивача як позикодавця на нарахування процентів за позикою припинилося. В межах строку дії договору позики відповідач користувався грошовими коштами позивача протягом 12 місяців, а відтак розмір належних позивачу процентів за користування позикою становить 12 000 дол. США (50000х2%х12). Водночас наслідки порушення позикових зобов`язань визначені нормою статті 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Індекс інфляції - це показник характеристики динаміки загального рівця цін на товари та послуги, а ціни в України встановлені в національній валюті - гривні. Відтак норма статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у гривні. Отже ураховуючи, що грошове зобов`язання між [PERSON] та [PERSON] виражене в іноземній валюті і суд стягує борг в іноземній валюті, вимога про стягнення інфляційних втрат не ґрунтуються на законі і є безпідставною. Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100. Вимогу про повернення боргу за розпискою від 30.09.2015 відповідач отримав 21.12.2019, а відтак з огляду на приписи спеціальної норми - частини 1 статті 1049 ЦК України, відповідач повинен був повернути позику не пізніше 21.01.2020. Неповернутий борг позичальника за даною розпискою в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 21.01.2020 (24,33 грн. за 1 дол. США) становить 2 885 538 грн. (118 600х24,33). За період з 21.01.2020 по 31.07.2020 (дату, визначену у заяві про збільшення розміру позовних вимог) прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 30.09.2015 склало 193 дні, звідси розмір трьох процентів річних від простроченої суми становить 45 773,33 грн. (2 885 538х3х193/365/100). Разом з тим за розрахунками позивача розмір належних йому від відповідача трьох процентів річних за розпискою від 30.09.2015 становить 45 648,27 грн. Отже з огляду на зміст принципу диспозитивності цивільного процесу суд, розглядаючи позов межах позовних вимог, визнає обґрунтованою вимогу про стягнення трьох процентів річних у заявленому позивачем розмірі. Неповернутий борг позичальника за розпискою від 11.11.2016 в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 11.11.2017 (26,56 грн. за 1 дол. США) становить 1 328 000 грн. (50 000х26,56). За період з 11.11.2017 по 31.07.2020 (дату, визначену у заяві про збільшення розміру позовних вимог) прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за даною розпискою склало 994 дні, а відтак розмір трьох процентів річних від простроченої суми становить 108 495,78 грн. (1 328 000х3х994/365/100), що відповідає розрахункам, наведеним у заяві про збільшення розміру позовних вимог. Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення основного боргу за двома договорами позики в розмірі 168 600 дол. США, процентів за договором позики в розмірі 12 000 дол.США та трьох процентів річнихв загальному розмірі 154 269,11 грн. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач як особа з інвалідністю 2 групи та постраждалий внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому з огляду на результат розгляду справи суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави за максимальною ставкою, встановлено для позовних заяв майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial