Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, у якому просила розірвати зареєстрований 12 лютого 2005 року між ними шлюб, посилаючись на те, що шлюбні відносини між сторонами припинені з червня 2018 року, проживають окремо і спільне господарство ними не ведеться, тому позивач вважає, що подальше спільне проживання є неможливим, збереження шлюбу - недоцільним. Ухвалою судді від 17 січня 2019 року, після отримання відповіді на запит щодо реєстрації місця проживання відповідача, у справі відкрито провадження у загальному порядку /а. с. 14, 16-17/. 14 лютого 2019 року суд закінчив підготовче провадження та призначив справу для розгляду по суті, про що постановлено ухвалу /а. с. 21/. Позивач подала до суду заяву про заяву про розгляд справи без її участі і не з'явилася у судове засідання. Відповідач не з'явився у судове засідання, про яке повідомлявся належним чином, представника не направив, відзив на позов до суду надходив, як і заяви, клопотання з процесуальних питань. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, для участі у розгляді не з'явилася, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебувають у зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується копією свідоцтва [NUMBER] про шлюб від 12 лютого 2005 року, виданим згідно з актовим записом № 67 від 12 лютого 2005 року /а. с. 11/. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] /а. с. 10/. З матеріалів справи встановлено, що позивач є громадянкою Республіки Білорусь та постійно проживає у м. Києві, у Печерському районі м. Києва, що підтверджується тимчасовою посвідкою на проживання в Україні [NUMBER] /а. с. 8/. Відповідно до ст. 496 Цивільного кодексу України, іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Республіки Україна та Білорусь є країнами-учасниками Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифіковану Україною відповідним Законом № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року. Відповідно до пункту 2 ст. 28. Конвенції, якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Частиною другою ст. 29 Конвенції визначено, що по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Якщо один із подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони, по справах про розірвання шлюбу компетентні установи обох Договірних Сторін, на територіях яких проживає подружжя. Отже, один з подружжя, що є громадянином Республіки Білорусь та проживає на території України і бажає ініціювати процедуру розірвання шлюбу із громадянином України, що проживає на території України, може звертатися із відповідною позовною заявою до загального місцевого суду в Україні,

Outcome: approved