Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати [PERSON] , 1953 року народження, такою, що втратила право користування будинком за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі житловий будинок), в якому зареєстрований відповідач з 20 січня 1978 року. Попередньою власницею вказаного житлового будинку була мати позивача [PERSON] , яка померла [INFO] . За свого життя у вказаному будинку на правах членів сім`ї вона зареєструвала свого сина (рідного брата позивача) та його дружину, що є відповідачкою у справі. Після смерті чоловіка, остання залишилась проживати у будинку своєї свекрові та проживає в ньому дотепер. Отже, станом на дату звернення із цим позовом до суду, позивач є власницею житла, право на користування яким має стороння особа, яка не є членом її сім`ї, та не має будь-яких договірних відносин з приводу користування будинком, проте добровільно звільнити його не бажає. Наведені обставини перешкоджають позивачу у користуванні нерухомістю, а враховуючи її бажання здійснити продаж будинку, також і у розпорядженні нею, тобто порушують права власника житлового приміщення. Відзив на позов відповідачем не наданий. Під час розгляду справи заяви та клопотання від сторін не надходили. Представник позивача на судовому засіданні позов підтримав, просив заявлені вимоги задовольнити, вказавши, що відповідачка після смерті спадкодавця не проживала у вказаному будинку та переїхала до нього півроку потому після конфлікту із її сестрою у якої до цього часу проживала. Відповідачка не перебуває у будь-яких родинних або сімейних відносинах із позивачем та між ними не було укладено відповідного договору щодо користування спірним майном як в письмову так і в усному вигляді. Представник не заперечував проти розгляду справи при заочному розгляді та ухвалення рішення за відсутності відповідача. Відповідач на судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Оскільки представник позивача не заперечував проти проведення розгляду справи за відсутності належним чином повідомленого відповідача у заочному порядку, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведенні представником позивача обставини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з огляду на таке. Суд встановив,\~що державна\~реєстрація права\~власності на\~житло за\~адресою: [ADDRESS] на позивача здійснена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 30366776 від 13.02.2019 року, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за заповітом зареєстроване в реєстрі № 195 та витяг за №156870526 від 20.02.2019 року. Із довідки від 09.07.2020 року № 02-22-425 виданої Великоолександрівською селищною радою, встановлено, що у житловому будинку зареєстрована відповідач 20 січня 1978 року, яка на час розгляду справи не знята з реєстрації. Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] складений 22 грудня 2018 року на ім`я позивача. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, не заперечувались сторонами, узгоджуються між собою та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Зміст позовних вимог, підстави позову та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу усунення перешкод у користуванні власністю, які врегульовані статтями 383, 391, 401 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року (далі ЦК України), статтею 150 Житлового кодексу України від 29 листопада 2001 року (далі ЖК України), Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі Закон). Так, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що власник майна має право вимагати від інших осіб усунення правових перешкод у користуванні належною йому власністю у випадку, якщо їх дії або бездіяльність щодо відповідного майна є неправомірними та порушують права власника. Суд установив, що позивач є власником житлового будинку, а отже він має право вимагати усунення перешкод у користуванні ним. Також право власності передбачає, що саме власник майна визначає коло осіб, яким слід надати право користування ним у порядку визначеному чинним законодавством. Це може відбуватись, зокрема шляхом надання згоди на реєстрацію у житловому будинку, що свою чергу передбачає і надання особі права користуватись ним. Відповідно до статті 150 ЖК України, статей 383, 401 ЦК України право користування чужим майном у особи може виникнути на підставі права власності щодо нього або на підставі сервітуту, який, в даному випадку, міг виникнути лише за умови відповідного волевиявлення власника майна. Вимоги Закону зобов`язують особу, право власності на житлове приміщення якої припинено, звернутись до органу реєстрації з заявою про зняття її з реєстраційного обліку за відповідною адресою, а отже бездіяльність особи, яка виявляється у невчиненні відповідних дій є неправомірною. Крім цього вказаний Закон передбачає можливість зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, порушені неправомірною бездіяльністю відповідача, оскільки власник майна при здійсненні користування ним обмежений волею відповідача, який не має щодо нього будь-яких прав. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої, частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору необхідно покласти на відповідача, оскільки позов задоволений, а позивач був змушений звернутись до суду внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача.

Outcome: approved