Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог, зазначила, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2007 року. Шлюб між сторонами розірвано 18 грудня 2015 року. За період перебування у шлюбі, а саме 26 жовтня 2007 року, сторонами було придбано майно - двокімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Сторони не знайшли порозуміння у питанні розподілу майна подружжя, тому позивач вимушена була звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. У судове засідання представник позивача надав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги [PERSON] підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач також надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив справу розглянути у його відсутність. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. До такого висновку, суд дійшов з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який укладено 22 вересня 2007 року Жовтневим відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 889 (а.с. 9). Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня 2015 року, шлюб між подружжям розірвано. З копії договору купівлі-продажу квартири, убачається що подружжям під час перебування у шлюбі, а саме 26 жовтня 2007 року була придбана двокімнатна квартира № 51, загальною площею 44,65 кв.м., житловою площею 30,77 кв. м., у будинку № 45 по вулиці Тухачевського в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстр за № 6112 та зареєстровано у КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 13 листопада 2007 року. Вказані обставини підтверджені копією договору в матеріалах справи (а.с. 7) та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 8). Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п. п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно\~ст. 71 Сімейного Кодексу, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ч.4\~ст. 174 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в сукупності. Відповідно до ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевказане, дослідивши та перевіривши надані докази в їх сукупності, враховуючи, що між сторонами досягнуто згоди на розподіл майна, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved