Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

У жовтні 2013 року Луганське міське комунальне підприємство «Теплокомуненерго», від імені якого діє представник за довіреністю, пред'явило дійсний позов. Просило стягнути з [PERSON] заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання, що утворилась за період з 01.03.2003 року по 01.06.2013 року в сумі 11542,62 гривень основного боргу; 3031,03 гривень - втрати від інфляційних процесів; 1193,62 гривень - 3% річних, а всього стягнути - 15767,27 гривень, і судові витрати мотивуючи тим, що відповідач належним чином не виконує зобов'язання щодо оплати отриманих послуг. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу без участі представника позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги визнав у межах строку позовної давності. Просив суд розстрочити виконання рішення суду строком на 3 роки. Суд дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] розташована у багатоповерховому будинку та забезпечується централізованим опаленням і гарячим водопостачанням, послуги з якого надаються ЛМКП «Теплокомуненерго». З даних довідки за формою № 3, виданої МКП «Центрожилком» філіал № 2 від 07.06.2013 року № 330, вбачається, що за вказаною адресою зареєстрований: [PERSON]. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини в сфері комунальних послуг, в яких ЛМКП «Теплокомуненерго» є виробником послуг з централізованого опалення, що надаються до будинку, де розташована вищезазначена квартира, а споживачем - власник або мешканець квартири. Дійсні правовідносини регулюються нормами Законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплозабезпечення», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 р. N 630, нормами ЦК України. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 162 ЖК України регламентує, що власник квартири зобов'язаний вносити плату за комунальні послуги згідно затверджених в установленому порядку тарифами. Згідно ст.1 Закону України «Про теплопостачання» споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Поняття «споживач» також надано у ч.1 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 р. N 630, згідно якої це особа, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Обов'язковість укладання договору виробника послуг і споживача вищезазначеними нормативними актами не передбачена. З матеріалів справи вбачається, що відповідач періодично здійснював оплату за спожиті послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, що підтверджується витягом з особового рахунку [NUMBER], та свідчить про наявність між сторонами фактичних договірних правовідносин. Відповідно до ст. 67 ЖК України, встановлено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач свої зобов'язання не виконав, чим порушив майнові права позивача. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, але не є беззаперечною підставою для відмови у позові і застосовується судом лише у випадках, коли про це заявила одна із сторін. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за період з 01.07.2010 року по 01.06.2013 року в сумі - 6432,86 гривень основного боргу, втрат від інфляційних процесів у розмірі - 189,93 грн., 3 % річних у розмірі - 277,91 грн., а всього стягнути - 6900,70 грн.. З урахуванням встановлених судом правовідносин, суд приходить до висновку, що фактичне прийняття відповідачем, який є споживачем послуг, відповідних зобов'язань, і є підставою для задоволення позовних вимог. Згідно зі ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи скрутне матеріальне становище [PERSON], та те що відповідач тривалий час знаходився на лікуванні, та витратив на це значні для нього грошові кошти, суд вважає за можливе розстрочити виконання рішення суду строком на 3 роки. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати.

Outcome: partial