Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду і зазначеним позовом, у якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 7/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] , яка належить [PERSON] В обґрунтування позову зазначає, що відповідач є рідним братом відповідача. Згідно рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради позивач у 2000 році отримав свідоцтво про право власності на 93/100 ідеальні частини житлового будинку [ADDRESS] , а на ім`я відповідача видано свідоцтво про право власності на 7/100 частин цього будинку. Вже на час видачі свідоцтв відповідач проживав у Російській Федерації і своєю частиною будинку не користувався, рахунків не відкривав, не сплачував комунальні послуги за свою частину будинку. У 2002 році [PERSON] приїхав до м. Новоград-Волинського з метою розпорядження своєю частиною будинку і оформив доручення. Фактично позивачем була виплачена вартість долі брата, однак юридично це питання не оформили. З того часу відповідач не приїздив до м. Новограда-Волинського і позивач позбавлений права розпорядження власним майном. З 2002 року позивач відкрито, безперервно, безтитульно користується вказаним майном, тому наявні підстави для визнання за ним права власності на 7/100 частин житлового будинку в порядку набувальної давності. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник міської ради в судове засідання не прибула. В заяві просила судове засідання провести без її присутності. У відзиві просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за безпідставністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув також. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв, відзиву до суду не надійшло. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , дружина позивача, пояснила, що відповідач є рідним братом її чоловіка. Зазначає, що вони сплатили [PERSON] вартість його частки на будинок, однак юридично це питання не оформили. [PERSON] не претендує на вказане майно. Витрати на утримання будинку несуть виключно вони з чоловіком. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідка, дослідивши матеріали справи та надані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок від 08.12.2000 року [PERSON] є власником 93/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва та технічного паспорту на будинок (а.с. 7, 12-13). Власником інших 7/100 ідеальних частин зазначеного вище житлового будинку є відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 08.12.2000 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради № 447 від 22.11.2000 року (а.с. 6). Починаючи з 29.06.1999 року позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та фактично і на теперішній час проживає за вказаною адресою разом з дружиною та сином (а.с. 5, 15-16). Згідно акту, складеним депутатом Новоград-Волинської міської ради на підставі свідчень сусідів [PERSON] та [PERSON] , у житловому будинку за зазначеною вище адресою [PERSON] , [INFO] , не проживає і ніколи не проживав (а.с. 9). Також житловий будинок по 1-му [ADDRESS] - [ADDRESS] підключений до газопостачання, особовий рахунок відкритий на ім`я позивача, надаються послуги з користування електричною енергією (а.с. 10, 14). З 1999 року між [PERSON] та Новоград- [PERSON] виробничим управлінням водопрововідно-каналізаційного господарства укладено договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення спірної квартири, особовий рахунок [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У п.п. 9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Таким чином, при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; -\~ задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; -\~ за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не\~має власника,\~або власник\~якого невідомий,\~або власник\~відмовився від\~права власності\~на належне\~йому нерухоме\~майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; -\~ відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; -\~ у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Також за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Оскільки позивачу достовірно відомий власник майна і останній не відмовився від права власності на належну йому частку спільного будинку, тому позивач не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України. Як встановлено в судовому засіданні, позивач знає, що частка будинку належить його брату, відповідачу [PERSON] , і доручення останнього [PERSON] на розпорядження часткою суд не може трактувати як відмову відповідача від майна, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки [PERSON] не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України. Крім того,\~суд враховує\~вимоги ст.\~41\~Конституції України,\~відповідно до\~змісту якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний принцип непорушності права власності закріплений і в ст. 321 ЦК України. Також суд звертає увагу на той факт, що позивач не позбавлений можливості набути права власності на частину житлового будинку уклавши, зокрема, відповідну цивільну-правову угоду про перехід права власності.\~ Зважаючи на зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed