Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувсь до суду із заявою про видачу обмежувального припису. Свої вимоги мотивував тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2016 року по 2018 рік. Мають спільну дитину [PERSON] , 2017 року народження. На даний час він проживає з новою дружиною [PERSON] та дітьми: [PERSON] , 2006 року народження, [PERSON] , 2017 року народження, та [PERSON] , 2020 року народження. 30 серпня 2020 року він був вдома з молодшими дітьми, а його дружина з старшою донькою під`їхала до будинку. Коли дружина почала відкривати хвіртку на неї раптово накинулась [PERSON] зі своїм батьком [PERSON] та матір`ю [PERSON] , пошкодили хвіртку, застосовуючи грубу силу, та незаконно проникли на подвір`я. На зауваження не реагували, поводили себе зухвало, висловлювались нецензурною лайкою, погрожували дружині та старшій доньці, били по вікнах і дверях. Своїми діями розбудили малолітніх дітей, які сильно перелякались. Не пускали матір до маленької дитини, щоб погодувати її та заспокоїти. За їх викликом приїхала поліція та зареєстрували його заяву щодо неправомірних дій. Такі дії [PERSON] та її родичів призвели до того, що він став себе погано почувати і змушений був викликати швидку, йому була надана невідкладна допомога. Вказав, що [PERSON] систематично порушує законодавство та його права: самовільно змінила місце проживання їх спільної дитини, зареєструвала місце проживання дитини без його згоди, влаштувала дитину до садочку та обмежила його доступ до дитини, поставила дитину на облік у лікарні за місцем свого проживання без його згоди та вірогідно вчиняла дії щодо лікування дитини у спосіб, не погоджений з ним, вчиняла конфлікти у присутності дитини. З листопада 2019 року дитина проживає разом з ним, а мати дитини фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків і продовжує неправомірно отримувати аліменти від нього на утримання дитини. Тому між ними тривають судові спори. [PERSON] з часу проживання дитини з ним систематично вчиняє щодо нього неправомірні дії: неодноразово приїздила до домівки та погрожувала, намагалась періодично викрасти спільну доньку з невідомими особами, заподіяла йому тілесні ушкодження, пише завідомо неправдиві заяви про скоєння ним злочинів. Просив суд видати обмежувальний припис щодо [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , на строк - шість місяців, яким визначити наступні обмеження його прав: заборонити [PERSON] , а також діду [PERSON] та бабі [PERSON] наближатись до нього і його житла на відстань не менше 50 метрів. 07 вересня 2020 року до суду надійшли заперечення [PERSON] . Вказала, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина залишилась проживати разом з нею. У листопаді 2019 року [PERSON] взяв дитину на кілька днів до себе. Але потім перестав відповідати на телефонні дзвінки та не дає і до сьогодні ні бачитись, ні спілкуватись з дитиною, порушуючи її батьківські обов`язки. Між ними існує спір щодо визначення місця проживання дитини, який розглядається в судовому порядку, тому [PERSON] немає жодних прав в обмеженні її прав на дитину. Щодо подій 30 серпня 2020 року зазначила, що дійсно прийшла до будинку, де проживає заявник, щоб побачитись з дитиною. Але дитину їй ніхто не показав, натомість [PERSON] наніс їй та її матері ушкодження, зашикавши тіло та очі перцовим балончиком. Вона не ламала хвіртку, жодних неправомірних дій щодо [PERSON] вона не вчиняла. Вважає, що заявник до клопотання не додав жодних доказів на підтвердження її винних дій по вчиненню будь-якого насильства. Просила врахувати, що за розпорядженням органу опіки та піклування їй встановлено графік побачень з дитиною і 04 вересня 2020 року вона приїхала до нього додому для побачення з дитиною. Але їй дитину заявник не дав, розпорядження не виконав. Вона також неодноразово зверталась до поліції щодо неправомірних [PERSON] . Просила відмовити в задоволенні поданої заяви. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2020 року вимоги в частині видачі обмежувального припису щодо [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду. У судовому засіданні заявник [PERSON] подану заяву підтримали. Просив задоволити подану заяву та захисти його як постраждалу особу. У судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] та її представник проти поданої заяви заперечували, просили відмовити в задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляду справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За п.9 ч.1 ст.1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до пунктів 3, 14, 17 частини 1статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18 (ЄДРСРУ № 78267811), у постанові від 04.12.2019 по справі № 607/10122/19. При розгляді справи судом встановлено, що 06 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Сторони по справі мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Саме на заявника процесуальний закон покладає обов`язок довести факт завдання насильства та надати підтверджуючі докази. На підтвердження своїх доводів заявник надав суду: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11 грудня 2019 року (невідома особа умисно пошкодила майно заявника, кримінальне провадження №12019110200006064), витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10 січня 2020 року (невстановлені особи спричинили тілесні ушкодження, кримінальне провадження №12020100010000205), витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21 лютого 2020 року (невстановлені особи намагались викрасти його та його неповнолітню дитину, кримінальне провадження №12020100010001459), витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 14 травня 2020 року ( [PERSON] поширювала інформацію про нього, яка охороняється законом, кримінальне провадження №12020100100004047), заяву [PERSON] від 02 липня 2019 року щодо кола осіб, які можуть забирати дитину з садочку, пояснення [PERSON] у відділі поліції від 01 липня 2019 року щодо відносин між нею та [PERSON] , висновок експерта №042/1-62-2020, заяви про прийняття заяв про кримінальне правопорушення від 30 серпня 2020 року, пояснення від 30 серпня 2020 року, талони - повідомлення від 30 серпня 2020 року, фото пошкодженої хвіртки, виклик швидкої допомоги від 30 серпня 2020 року, лист огляд педіатра від 04 листопада 2019 року, довідки щодо проживання з ним дитини [PERSON] , 2017 року народження. Суд не приймає доводи заяви щодо наявності доказів, які підтверджують беззаперечну вину [PERSON] як кривдника, та здійснення останньою щодо заявника фізичного чи психологічного насильства, оскільки звернення [PERSON] із заявами до органів поліції, внесення даних заяв до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не підтверджує факт домашнього насильства над заявником, оскільки в діях [PERSON] не встановлено факту застосування домашнього насильства у визначених Законом формах щодо [PERSON] .. Також, з медичної документації, наданої [PERSON] не вбачається можливим встановити, що і хто є причиною його звернення за медичною допомогою. Доводи заявника щодо необхідності перегляду відеозаписів, то даний доказ поданий з порушенням чинного процесуального законодавства, суд не зобов`язаний, як стверджував заявник, зробити копії та надати сторонам для ознайомлення. Крім того, заявник не повідомив які саме винні дії на даних відео вчиняє [PERSON] по відношенню до нього, які б завдавали йому фізичних чи моральних страждань, дані відео мають відношення до заяв, які подавав [PERSON] до поліції для перевірки доводів його заяв. У разі встановлення винних дій та наявності складу кримінального правопорушення винна особа буде притягнута до відповідальності, у встановленому законом порядку. Щодо пошкодженої хвіртки, то матеріали справи не містять доказів того, що її пошкодила саме [PERSON] . Покази свідка [PERSON] та [PERSON] суд до уваги не бере, оскільки дані особи повідомили суду лише суб`єктивне сприйняття ними певних подій, об`єктивних даних, які мають значення для справи, не повідомлено. Крім того, дані особи є близькими по відношенню до учасників справи, тому мають своє суб`єктивне ставлення не лише до подій, а й до відносин, які склались між колишнім подружжям. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 даного Закону). Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). При розгляді справи судом встановлено, що між заявником та колишньою дружиною [PERSON] склалися неприязні відносини, які виникли з різних сімейних питань, в тому числі сторони не можуть дійти згоди щодо спільного виховання дитини. Посилання, що саме [PERSON] порушувала права [PERSON] , хотіла насильно забрати дитину не підтверджено при розгляді справи, при цьому суд враховує рівні права батьків на дитину. Подання [PERSON] різних заяв до поліції не можуть підтверджувати даних обставин, а лише підтверджують суб`єктивне сприйняття заявником певних подій. Крім того, заяви до поліції щодо неправомірних дій [PERSON] також подавала і [PERSON] , що не може автоматично ототожнюватись або з намаганням спаплюжити заявника або винних дій заявника. Дані звернення є лише наслідком спору між батьками щодо виховання, проживання спільної дитини. Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону). Відповідно до роз`яснень, наведених в пунктах 10, 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Таким чином, відсутні підтвердження того, що саме заінтересована особа є беззаперечним кривдником. Не знайшли свого підтвердження і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису. Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Outcome: dismissed