Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до в якому просить визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] з батьком, дозволити виїзд дитини за межі України з батьком без згоди матері. В обґрунтування позову посилається , що з 1.09.2007р. по 6.12.2010р. перебували в шлюбі . Так як між ними виникають постійні непорозуміння щодо належного виховання та догляду за дитиною, незадоволений умовами та середовищем в якому виховується син. Він фактично переданий на виховання бабусі , оскільки відповідачка часто виїжджає за межі України , тому вважає, що слід визначити місце проживання дитини з ним, оскільки він мешкає за кордоном та має комфортні умови для проживання сина . Проти зустрічного позову заперечував.В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали з викладених в ній підстав та просили задовольнити Представник відповідача проти позову заперечували , надали відзив. Відповідачка пред`явла зустрічний позов про визначення місця проживання сина з матір`ю. Треті особи, які належним чином повідомлялись про розгляд справи, не направили для участі у справі своїх представників, просили розглядати в іх відсутність. 3-ті особи -Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державній адміністрації, Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державній адмістраціі просили розглядати в їх відсутність. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 28.12.2018р. відкрито провадження в порядку загального. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, приходить до слідуючого. Встановлено , що сторони з 1.09.2007р. по 6.12.2010р. перебували в шлюбі мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 28.11.2018р. стягнуто аліменти з [PERSON] на утримання сина [PERSON] . Після припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем дитина залишилася проживати разом з матір`ю, що не заперечується сторонами. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що між ними існують складні сімейні стосунки і виникають постійні непорозуміння щодо належного виховання та догляду за дитиною. У зв`язку з цим та враховуючи вимоги чинного законодавства, позивач вважає, що слід визначити місце проживання дитини з ним, оскільки до цього наявні всі належні правові підстави. Відповідачка вважає, що слід визначити місце проживання дитини з нею, враховуючи також думку дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.Ч. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, необхідно виходити з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, ухвалене рішення повинно відповідати інтересам неповнолітніх. При цьому, повинно бути ураховано, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Згідно із ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79, 80 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до висновку №106-7789 від 2.10.2019р. органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державній адміністрації вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] разом з його матір`ю [PERSON] до досягнення 14 років. Суд застосувуючи вимоги ст. 141 Сімейного кодексу України про рівність прав матері та батька, частин 1, 2 ст. 161 цього Кодексу щодо вирішення спору судом, з ким із них буде проживати малолітня дитина, та врахувує при цьому ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Визначено, що під забороною розлучення дитини з матір`ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Ухвалюючи рішення, суд виходить із бажання дитини проживати разом із матір`ю, оскільки під час розгляду справи з`ясовано думку дитини щодо визначення його місця проживання. Дитина в судовому засіданні повідомила, що рівнозначно любить як батька, так і матір, але проживати хоче з матір`ю, яка більш прихильно ставиться до нього. Суд у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її інтересам, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову про визначення місця проживання дитини із матір`ю. Щодо позовних вимог про надання дозволу дитині за межі України з батьком без згоди матері. Відповідно до ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи в супроводі осіб, які уповноважені ними. Постанова Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» у п. 4 визначає, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналів документів або їх копій (зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків). При вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав. Судом не встановлено , що відповідачка безпідставно відмовляється надавати дозвіл для виїзду дитини за кордон , тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, при задоволенні зустрічного позову з позивача на користь відповідачка підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved