Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] (далі-позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі-відповідачка) про визнання права власності на частку домоволодіння та поділ житлового будинку в натурі між власниками, усунення перешкод в користуванні житловим будинком та вселення. Ухвалою суду від 04.01.2018р. позов [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків. 17.01.2018р. [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог (а.с.26-31) та в обґрунтування позову зазначив, що 21.11.1976р. зареєстрував шлюб з відповідачкою. На підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 31.05. 2006 року, з ініціативи відповідачки, шлюб було розірвано. Однак за свідоцтвом про розірвання шлюбу позивач звернувся до Тростянецького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції лише 11.08.2009р. При розірванні шлюбу у судовому засіданні питання поділу майна не ставилося, оскільки була усна домовленість про добровільний поділ спільного майна. За договором купівлі-продажу жилого будинку від 02.09.1981р., сторони перебуваючи у шлюбі, придбали будинок [ADDRESS] , який оформили на відповідачку. Позивач зазначив, що з 1982 року і до 1988 року включно до осені, він зробив добудови до житлового старого будинку, деякі стіни знесені та побудовані нові, тобто, був зроблений капітальний ремонт придбаного житлового будинку з внутрішніми переплануванням, зміцненням та підсиленням фундаменту. Усі документи на старий будинок та після добудови на новий будинок також були оформлені на відповідачку. Після розлучення відповідач виїхала з будинку до нового чоловіка в іншу місцевість. Повернувшись весною 2016 року, відповідачка постійно дорікає позивачу, що вона є єдина господарка спільного будинку, що у нього відсутнє право знаходитись у ньому, оскільки всі правовстановлюючі, технічні документи на спірний будинок записані на неї. В кінці серпня 2016 року, ближче до вечора, несподівано для позивача, до його кімнати зайшли сторонні молоді люди, підняли з ліжка і виштовхали за ворота та побили. Його особисті речі відповідачка повикидала на вулицю. Позивач намагався переговорити із відповідачкою про добровільний поділ житлового будинку, однак остання на воротах встановила замок, поміняли замки на вхідних дверях житлового будинку та господарських будівель, в літній кухні та зверталася до Тростянецького районного суду із позовною заявою про позбавлення його права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, але ухвалою суду позовна заява була залишена без розгляду за її власною ініціативою. Тривалий час сторони не можуть порозумітися. Відповідач після розірвання шлюбу категорично відмовляється визнати спірний будинок спільною сумісною власністю, відмовляється у досудовому порядку здійснити поділ спірного майна, яке було набуте під час перебування у шлюбі. Крім того, відповідачка свідомо перешкоджає позивачу у користування цим майном, а тому [PERSON] , в редакції позовних вимог від 17.01.2018 р., просив суд визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресю [ADDRESS] , спільною сумісною власністю позивача та відповідачки, просив зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком [ADDRESS] , шляхом вселення до зазначеного будинку та стягнути з відповідачки судовий збір. 29.03.2018 р. від відповідача надійшло заперечення, мотивоване тим, що спільного життя з позивачем з 2006 р. не було. Вона довірила позивачу виготовити судово-експертну будівельну - технічну оцінку Тульчинським БТІ на розмежування будинку та прибудинкової території, оскільки він хотів вселення, тому і сам повинен виготовляти дані документи. Також зазначила, що хату купила її мати і оформила на її прізвище. Позивач зазначив неправдиві докази у позовній заяві, зокрема відносно того, що [PERSON] 10 років не проживала дома, та про те, що він з 1982 по 1988 роки здійснював відбудову будинку (а.с.58-60). 10.04.2018 р. від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, мотивована тим, що у своїх запереченнях [PERSON] посилається на незаконність та необґрунтованість вимог позивача і в той же час не заперечує проти його позовних вимог, вважає та підтверджує, що придбаний спірний будинок в період перебування у шлюбі, а отже є їх спільною власністю, не заперечує проти розподілу будинку та прилеглої території між ними. Але в той же час, оригінали документів [PERSON] не надає та вважає, що якщо договір купівлі-продажу та реєстраційне свідоцтво оформлено на неї, то вона є єдиною власницею спірного будинку. Окрім того, доказів про те, що спірний будинок придбала інша особа для відповідача у матеріалах справи відсутні. Вважає, що дана обставина у відповідності до положень ЦПК України відповідачем не доведена (а.с. 75-83). 16.04.2018р. від [PERSON] надійшов зустрічний позов про визнання особи такою, що втратила право користуватися житлом, у якому остання вказує, що [PERSON] не проживає в будинку понад рік, а отже втратив право на користування житлом. Вона є власником житлового будинку та господарських споруд, які розташовані в [ADDRESS] . Рішенням Тростянецького районного суду від 31 травня 2006 року, шлюб між ними розірваний та ще до розірвання шлюбу відповідач переїхав в будинок своєї матері, який знаходиться по [ADDRESS] . Твердження [PERSON] , що вона чинить йому перешкоди в користуванні майном, не відповідають дійсності, оскільки він, будучи в нетверезому стані, неодноразово приходив в будинок і чинив знущання над [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом звернулась до Тростянчикської сільської Ради з заявою про зняття відповідача з реєстрації у її будинку по [ADDRESS] , оскільки він фактично проживає за іншою адресою, однак 20.09.2017 р. отримала відмову на своє звернення. Враховуючи те, що [PERSON] є єдиним власником житла, а [PERSON] не є членом її родини, просила визнати останнього таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] (а.с.85-87). Також, 16.04.2018 р. від [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності до вимог [PERSON] , оскільки вважає, що початок строку позовної давності співпав з часом розірвання шлюбу (червень 2006 р.), проте в суд останній звернувся в січні 2018 р., тобто через 11 років та 7 місяців (а.с.95,96). 30.05.2018 р. [PERSON] подав відзив на зустрічний позов [PERSON] в якому зазначив, що в спірному будинку проживав до кінця серпня 2017 р., час від часу у них виникали сварки та непорозуміння та коли було нестерпно, він періодично йшов до матері або до сестри. Починаючи з 2017р. [PERSON] почала чинити йому перешкоди в користуванні будинком, а саме без його згоди та відома змінила замки на дверях, деякі особисті речі віднесла до його матері. У зустрічному позові відповідачка зазначає, що [PERSON] неодноразово приходив в будинок і чинив знущання над нею, тобто вона сама підтвердила, що колишній чоловік неодноразово приходив в будинок, а значить не втратив інтерес до спільного майна. Також зазначив, що позовна давність у цій справі не застосовується, оскільки вважає, що вона повинна обчислюється з серпня 2017 р. (а.с.121,122). Ухвалою Тростянецького районного суду від 30.05.2018р. прийнято зустрічний позов [PERSON] та об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] 13.02.2019 р. ухвалою Тростянецького районного суду дану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Дудіковим А. В. та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали та просила задовольнити, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] просили відмовити та відмовити у клопотанні про застосування строків позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просила відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Зустрічний позов просила задовольнити. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. В судовому засіданні встановлено, що з 21.11.1976 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 31.05.2006 р., що підтверджується копією рішення Тростянецького районного суду по справі №2-214 2006 р. (а.с.12). 02.09.1981 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким остання набула право власності на житловий будинок в [ADDRESS] . Житлова площа будинку становить 35 кв.м., що розташований на присадибній ділянці розміром 0,01 га. Договір купівлі-продажу зареєстровано в реєстрі за №57 (а.с.10). Згідно копії реєстраційного посвідчення Тульчинського бюро технічної інвентаризації, житловий будинок [ADDRESS] в цілому зареєстрований за [PERSON] , на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку, посвідченого 2 вересня 1981р. р № 57 та записаний в реєстрову книгу за №1 за реєстровим №103 25 квітня 2001р. (а.с.11). З копії технічного паспорта житлового будинку [ADDRESS] , вбачається що загальна площа будинку збільшилася з 35 кв.м до 77.1 кв.м., а саме в 1989 р. було добудовано літню кухню, веранду, ганок, сарай, туалет (а.с.43-47), що свідчить про те, що позивач та відповідач спільними зусиллями під час перебування у шлюбних відносинах здійснили перепланування, добудову спірного будинку. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме КпШС України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. На момент придбання та перебудови спірного будинку діяли норми КпШС України, відповідно до частини першої статті 22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Разом з тим, питання поділу спільного сумісного майна подружжя виникло під час дії СК України, тому при його вирішенні застосуванню підлягають норми СК України (пункт 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу, відповідно до якого цей Кодекс набуває чинності з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України). Виходячи зі змісту зазначеної статті домовленість про порядок користування спільним майном подружжя може бути досягнута в усній, простій письмовій або письмовій нотаріальній формах. З моменту розірвання шлюбу, а саме з 2006 р., між сторонами існувала домовленість щодо фактичного користування майном, яке належало їм на праві спільної сумісної власності. Згідно даної домовленості [PERSON] проживав у спірному будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , після сварок з відповідачем, [PERSON] йшов жити до матері. Даний факт сторонами не заперечувався. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Враховуючи, що сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, як це передбачено ч. 2 ст. 69 Сімейного кодексу України, даний спір повинен вирішуватися судом. Так, пред`являючи позов до суду, [PERSON] зазначав, що до 2017 року спору щодо користування спірним будинком з [PERSON] не виникало, а з жовтня 2017 року відповідач замінила замки до вхідних дверей та позбавив його доступу до будинку. Ці доводи не спростовані, а отже для застосування строку позовної давності, про який просить [PERSON] , відсутні будь які підстави. Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Проаналізувавши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний будинок [ADDRESS] , який був придбаний сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя. Із пояснень учасників справи вбачається, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачу у користуванні будинком, який є спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні житловим будинком та господарськими будівлями та спорудами, шляхом вселення останнього до будинку [ADDRESS] . Посилання [PERSON] про те, що позивач звертався до суду про поділ спільного майна подружжя, ще у квітні 2006 року, а отже саме з цієї дати має відраховуватися строк позовної даності, не заслуговують на увагу з огляду на наступне. В ухвалі Тростянецького районного суду Вінницької області, яка набрала законної сили 06.06.2006р. вказано, що позивач відмовився від позову, оскільки спір вирішено добровільно, провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні спільним майном подружжя закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову (а.с.115). Рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами по справі, набрало законної сили 01.07.2006р., тобто після того, як було закрито провадження по справі. У своїх поясненнях позивач вказав, що після розірвання шлюбу, відповідачка не чинила йому перешкод у користуванні будинком, аж до серпня 2016 року. Згідно акта від 01.06.2018р., складеного депутатом Тростянчикської сільської ради, в присутності двох свідків, вказано, що [PERSON] по [ADDRESS] , не проживає із серпня 2016р. (а.с.135). [PERSON] доказів на спростування даних обставин суду не надано. Із позовною заявою заяву [PERSON] звернувся до суду у грудні 2017 року, а отже трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, не пропущено. Доказів, які б підтверджували заперечення [PERSON] права на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за нею, до вищевказаної дати, останньою суду не надано. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користуватися житлом на підставі ст. 405 ЦК України, суд зазначає наступне. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Також права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Судом встановлено, що спірний будинок був придбаний позивачем та відповідачем у період шлюбу, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим [PERSON] не може бути позбавлений свого законного права користування цим нерухомим майном. За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними. Згідно з пунктом 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з частиною 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності. За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком слід відмовити. Питання судових витрат суд вирішує із урахуванням ст.141 ЦПК України та вважає, що судовий збір у розмірі 1280 грн., який [PERSON] сплатив при подачі позову до суду, слід стягнути з [PERSON] на його користь. Судовий збір, сплачений [PERSON] , за подання зустрічного позову, залишити за нею.

Outcome: approved