Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

У грудні 2014 р. позивач [PERSON] звернулася до суду із наступними вимогами до відповідача ПАТ КБ «Правекс-Банк»: визнати Кредитний договір № 726-004/05Р від 15.02.2005 р., що був укладений між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON] удаваним правочином; визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину договору укладеного в національній валюті України гривні; зобов'язати відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за кредитним договором №726-004/05Р від 15.02.2005 року у гривні України за курсом НБУ встановленим на момент складання договору - 5,304 гривні за 1 долар США. Позов [PERSON] мотивує тим, що 15.02.200р р. вона уклала з банком кредитний договір №726-004/05Р, за умовами якого відповідач надав їй кредит в іноземній валюті на загальну суму 37 000 доларів США, зі сплатою 12,00 % річних. Позивач зазначає, що укладений договір має бути визнаний судом удаваним правочином, у зв'язку з неправомірним здійсненням банком операцій в іноземній валюті, оскільки кошти в іноземній валюті не можуть бути використані позивачем за цільовим призначенням, а саме для купівлі квартири, тому слід вважати такий договір удаваним, який приховував дійсний правочин, а саме договір укладений в національній валюті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Правекс-Банк» проти вимог позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.02.2005 р. між позивачем [PERSON] та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», було укладено кредитний договір № 726-004/05Р, відповідно до якого банк з метою споживчих цілей, надав позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 37 000 доларів США. Відповідно до п. 1.2. договору, кредит надається позичальникові терміном з 15.02.2005 р. до 15.02.2025 р. зі сплатою 12,00 % річних. За правилом ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 4.1. договору, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення рівними частинами в сумі 155 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця. Пунктом 6.1.2 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсоткам і пені у валюті кредиту. Відповідно до 1.1 Договору від 20 травня 2009 року про внесення змін та доповнень до Кредитного договору №726-004/05Р від 15 лютого 2005 року, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом щомісяця до 10 числа наступного місяця включно, з 11 грудня 2008 року згідно наступного графіка погашення кредиту: з 11 грудня 2008 року по 10 березня 2009 року 0 доларів США щомісячно; з 11 березня 2009 року по 10 січня 2025 року 157 доларів США щомісячно; з 11 січня 2025 року по 15 лютого 2025 року 40 доларів США щомісячно. Укладений кредитний договір є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України. Відповідач свої зобов'язання за договором виконав, надавши позивачу кредит, що не оспорюється сторонами. Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобов'язання, передбачено як умовами кредитного договору, так і нормами чинного законодавства України, зокрема, Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, отримуючи кредит позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, а також сплатити проценти в розмірі та на умовах, передбаченими кредитним договором. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та в порядку, встановлених законом. Разом з тим за ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти в Україні, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом. Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснення таких банківських операцій, як розміщення залучених від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Коштами, відповідно до даного закону, є гроші в національній або іноземній валютах чи їх еквівалент. В судовому засіданні встановлено, що ПАТ КБ «Правекс-Банк» має банківську ліцензію та дозвіл, які дають право банку здійснювати операції з валютними цінностями. Враховуючи викладене, при укладенні кредитного договору із позивачем ПАТ КБ «Правекс-Банк» мав право на укладення такого договору та на надання кредиту позичальнику у доларах США. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними у укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Посилання позивача на те, що кредитний договір є удаваним правочином, так як його було вчинено з метою приховання іншого правочину, про який позивач та відповідач домовилися, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Позивачем заявлено позов про визнання кредитного договору №726-004/05Р від 15.02.2005 р. удаваним правочином та, як наслідок, визнання, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину договору укладеного в національній валюті України гривні, однак ст.235 ЦК України передбачає, як наслідок, удаваності правочину, виключно застосування до відносин сторін норм, що регулюють той правочин, який сторони мали на увазі. Правочином є дія особи, спрямована на набуття. Зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми або багатосторонніми (договори).(ч.1 ст.203 ЦК України.) В свою чергу, зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. (ст.628 ЦК України.) За оспорюваним договором одна сторона - банк передала, інша - прийняла в борг кошти, на умовах, викладених в договорі, тобто сторонами вчинено дію, що призводить до виникнення взаємних прав та обов'язків, що є неможливим за удаваним правочином. Таким чином, суду не надано доказу тієї обставини, що укладанням кредитного договору №726-004/05Р від 15.02.2005 р., сторони приховали укладання іншого виду договору. Отже, суд вважає, що відсутні підстави для визнання кредитного договору удаваним правочином, а тому позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed