Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

У вересні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд здійснити поділ майна, визнавши за нею, право власності на квартиру [ADDRESS] , визнати за відповідачем [PERSON] право власності на автомобіль ЗАЗ 11030740 та автомобіль CHEVROLET AVEO. Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували в шлюбі з 27.08.1994 року по 04.05.2020р. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.05.2020року шлюб між сторонами розірвано. У період перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу серії ВСЕ №784302 від 10.11.2005 року, автомобіль ЗАЗ 11030740, за договором купівлі-продажу автомобіля №65 від 04.02.2008року, автомобіль CHEVROLET AVEO, за договором купівлі-продажу №309805 від 02.09.2009року. Вказане майно було придбане в шлюбі, право власності на майно було зареєстроване на відповідача. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя, яке було придбане під час перебування у шлюбі, в зв*язку із чим право позивача підлягає судовому захисту. Ухвалою суду від 05.11.2020 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач подав суду відзив на позовну заяву в якому не заперечував проти задоволення позовної заяви та просить суд визнати за позивачкою право власної на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , визнати за ним право власності на автомобіль ЗАЗ 11030740 та автомобіль CHEVROLET AVEO. Сторонами клопотання, заяви до суду не подавались, та судом не вирішувались. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до ч. 1,2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в ст. 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК (2947-14) та ст. 372 ЦК (435-15). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як встановлено судом, сторони з 27.08.1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 04.05.2020року (а.с. 8). Під час шлюбу придбано нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , яка придбана за договором купівлі-продажу серії ВСЕ №784302 від 10.11.2005 року; автомобіль ЗАЗ 11030740, придбаний за договором купівлі-продажу автомобіля №65 від 04.02.2008року; автомобіль CHEVROLET AVEO, придбаний за договором купівлі-продажу №309805 від 02.09.2009року. Таким чином, на момент розірвання шлюбу між сторонами, в обсяг спільно нажитого майна подружжя набутого у шлюбі, входить вище зазначене майно, що сторонами не оспорюється. Після розірвання шлюбу між сторонами, розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між сторонами у справі договори щодо розпорядження та користування спірним майном не укладались. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Позивач та відповідач визнають, що квартира та два автомобіля є їх спільною сумісною власністю подружжя, враховуючи той факт,що відповідача повністю визнав позов, суд приходить до висновку про можливість поділу майна подружжя, в спосіб визначений заявленим вимогам, шляхом визнання за позивачем право приватної власності на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] право власності на автомобіль ЗАЗ 11030740 та автомобіль CHEVROLET AVEO. Частиною першою ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно положень абзацу 3 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом не встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved