Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, у якому просив стягнути суму заборгованості за житлово-комунальні послуги на загальну суму 13 956, 52 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач проживає у квартирі [ADDRESS] , балансоутримувачем якого є позивач і надає послуги з утримання вказаного будинку та прибудинкової території, нараховує та збирає квартирну плату з мешканців квартир житлового фонду комунальної власності територіальної громади на обслуговуючій території й збір із власників приватизованих квартир за відшкодування експлуатаційних витрат з утримання будинку та прибудинкової території. Зазначає, що відповідач користується комунальними послугами, отримує у повному обсязі послуги з утримання будинку та прибудинкової території, проте протягом періоду з 01 липня 2018 року по 01 листопада 2019 року не сплачує за отримані комунальні послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість /а. с. 1-3/. 24 грудня 2019 року, 17 січня 2020 року та 31 січня 2020 року до суду надійшли відповіді на запити суду, направлені згідно з частиною першою статті 187 ЦПК України, щодо відомостей про адресу зареєстрованого у передбаченому законом місця проживання відповідача /а. с. 11, 12, 25/. Ухвалою судді від 27 січня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику (повідомлення) сторін /а. с. 20-21/. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження, разом з копією позовної заяви з додатками судом направлялися за останньою відомою адресою місця проживання (перебування) відповідача, зареєстрованою у передбаченому законом порядку, проте у суду відсутні відомості про отримання відповідачем. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позов пред`явлено до відповідача на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», положень Житлового кодексу Української РСР, Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , відповідно і є споживачем наданих комунальних послуг, проте за їх отримання не сплачує протягом періоду з 01 липня 2018 року по 01 листопада 2019 року. Згідно з розрахунком боргу за особовим рахунком 6021 за період з липня 2018 року по жовтень 2019 року, наданим стороною позивача, заборгованість [PERSON] становить 13 956, 52 грн /а. с. 4/. Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою-четвертою ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, які і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Частиною сьомою статті 82 ЦПК України встановлено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Окрім того, обставини встановлені у судовому рішенні, ухваленому під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, повинні доказуватися у загальному порядку особою, яка на них посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і не може розцінюватися як підстави звільнення від доказування, оскільки положення частин четвертої-шостої статті 82 ЦПК України стосуються обставини, встановлених стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, вироком суду в кримінальному провадженні, ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов`язаний вчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому право прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтями 20, 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до «Правил користування приміщенням житлових будинків і прибудинковими територіями», затверджених постановою КМУ № 572 від 08 жовтня 1992 року, Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 55, згідно з ст.ст. 151, 162 ЖК Української РСР та п. п. 5, 10 ст. 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги», боржник зобов`язаний вчасно оплачувати житлово-комунальні послуги, натомість ним порушуються зазначені положення нормативно-правові актів та умови договору. Згідно з пунктом 7 Правил користування будинку та прибудинковими територіями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України за № 572 від 08 жовтня 1992 року, із змінами та доповненнями, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, зобов`язує власника, наймача житлового приміщення, сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як встановлено з витягу № 11298148 від 24 грудня 2019 року з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] , за вказаною адресою [PERSON] не значиться зареєстрованим у передбаченому законом порядку /а. с. 11/. Окрім того, стороною позивача також не надано належних доказів проживання відповідача за вказаною адресою, споживання ним комунальних послуг та будь-якого іншого правового зв`язку відповідача з квартирою [ADDRESS] . На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, то, згідно із ст. 141 ЦПК України, на судові витрати позивача, пов`язані із судовою справою, не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed