Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до Миронівського районного суду із позовом до [PERSON] (далі відповідач) із позовом про стягнення коштів за договором купівлі-продажу, посилаючись на те, що 28 серпня 2014 року він уклав із відповідачем усний договір, згідно якого мав придбати у відповідача вироби із металопрофілю за 15\~000 грн. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу аванс у сумі 7500 грн., однак відповідач свої зобовязання не виконав, у зазначений строк вироби не поставив, сплачені кошти також не повернув. З огляду на викладене просить у судовому порядку стягнути із відповідача кошти, сплачені ним за договором купівлі-продажу та судові витрати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів і підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене вище, та з огляду на згоду позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши позивача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що згідно розписки від 28 серпня 2014 року [PERSON] одержав від [PERSON] грошові кошти у сумі 7500 грн. як передплату за поставку виробів із металопрофілю у строк до 30 вересня 2014 року /а.с. 5/. Однак, відповідач своїх зобов'язань не виконав, вироби із металопрофілю не надав та грошові кошти не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки, який був оглянутий судом у судовому засіданні. Як вбачається із висновку ДІМ Кагарлицького РВ ГУМВС України у Київській області лейтенанта міліції [PERSON] від 20 листопада 2014 року, [PERSON] звертався до Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про те, що [PERSON] взяв у нього грошові кошти у сумі 7500 грн. за доставку профнастилу, проте матеріали не привіз та кошти не повернув /а.с.6/. У ході перевірки матеріалів опитаний [PERSON] пояснив, що дійсно взяв у [PERSON] грошові кошти у сумі 7500 грн. за доставку металопрофілю, проте у звязку із матеріальними труднощами матеріал не привіз, та зобовязався повернути сплачені кошти до 31 грудня 2014 року. За результатами розгляду заяви [PERSON] було рекомендовано звернутися до суду /а.с. 7/. Вказані обставини також вбачаються із висновку ДІМ СДІМ Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області капітана міліції [PERSON] від 3 квітня 2015 року за результатами розгляду повторного звернення [PERSON] /а.с. 6/. Відповідачем доказів на спростування обставин, викладених позивачем, суду не надано. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із виконанням договору купівлі-продажу, які регулюються\~Цивільним кодексом України (надалі за текстом - ЦК України). У відповідності до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. У відповідності до п. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно із вимогами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, у яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання. Згідно із вимогами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання і при простроченні виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. Нормою ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із вимогами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. ст. 662 та 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі - продажу у встановлений у договорі строк. Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання товару або повернення суми попередньої оплати. На підтвердження своїх вимог позивачем надано оригінал розписки, виданої відповідачем, яка є борговим документом, а тому її наявність саме у позивача свідчить про існування заборгованості відповідача по цій розписці. У свою чергу, відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу проведення із позивачем повного або ж часткового розрахунку. Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем його права, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав узятих на себе за договором купівлі-продажу зобов'язань та не доставив позивачу вироби із металопрофілю, частково оплачені позивачем, а відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 13\~758,82 грн. що складається із: -7500 грн. боргу згідно розписки від 28 серпня 2014 року; -три проценти річних від суми боргу з розрахунку 7500 грн. (сума боргу станом на час розгляду справи) х 3 % х 846 (кількість днів, за які прострочено зобов'язання) : 364 (кількість днів у році) = 521,51 грн. -суми інфляції за час прострочення зобовязання із розрахунку (7500 грн. боргу х 1,765 коефіцієнт інфляції) 7500=5737,31 грн. Суд звертає увагу, що у наданих позивачем розрахунках інфляційних витрат /а.с. 8/ допущено арифметичну помилку, а саме в розрахунку коефіцієнта інфляції, який складає не 1,766 (як вказував позивач), а 1,765 як вбачається із величин індексів інфляції у 2014, 2015, 2016 роках за даними Державної служби статистики України /а.с. 49-51/. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрат складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Статтею 85 ЦПК України передбачені витрати сторін та їх представників, що повязані із викликом до суду та переїздом до іншого населеного пункту. Понесені позивачем витрати на проїзд до суду були підтверджені наданими у судовому засіданні проїзними квитками на загальну суму лише 78,00 грн., тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача разом із сплаченим позивачем судовим збором пропорційно до задоволених вимог у розмірі 510,20 грн. В іншій частині заявлені позивачем витрати на проїзд належними доказами не підтверджені. На підставах вищевказаного, ст. ст. 525, 526, 530, 655 ЦК України,

Outcome: partial