Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року цивільну справу № 752/17337/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди передано за підсудністю для розгляду Солом`янському районному суду міста Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року цивільну справу № 752/17337/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди передано за підсудністю для розгляду Голосіївському районному суду міста Києва. Звертаючись до суду із позовною заяву, [PERSON] просить суд стягнути із [PERSON] заборгованість за договором оренди від 04 лютого 2019 року № 01/2019 у розмірі 57 500 (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот) гривень та штраф за договором оренди від 04 лютого 2019 року № 1/2019 у розмірі 16 100 (шістнадцять тисяч сто) гривень. Позовна заява мотивована тим, що 04 лютого 2019 року між позивачем в особі її представника [PERSON] (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) було укладено договір оренди № 01/2019. Договір від імені позивача було укладено [PERSON] на підставі довіреності від 11 серпня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Сірійського районного нотаріального округу Чернилевською М. М. та зареєстрованої в реєстрі за № 2258. Вищезазначена квартира належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23 серпня 2020 року № 221306776. Відповідно до п. п. 1.1. договору орендодавець зобов`язується передати, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 46 м. кв. - для проживання. Відповідно до п. п. 2.1.1. між представником позивача та відповідачем було підписано акт прийому-передачі об`єкта оренди від 04 лютого 2019 року до договору № 01/2019 від 04 лютого 2019 року, в якому було зазначено технічний стан, в якому передавався об`єкт оренди та зафіксовано перелік обладнання (побутової техніки), яким об`єкт оренди був оснащений. Згідно з п. п. 4.1. та 4.2. договору сума орендної плати за місяць складає 11 500 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень та нараховується орендарю з 05 лютого 2019 року. Відповідно до п. п 4.3 договору орендна плата перераховується орендарем орендодавцю авансом до десятого числа поточного місяця. Згідно з п. п. 4.5. орендар компенсує орендодавцю витрати за комунальні послуги, спожиту електроенергію, холодну та гарячу воду, згідно рахунків протягом п`яти днів з моменту отримання рахунку. Крім того, відповідно до п. п. 4.6. договору, в день його підписання орендар сплачує орендодавцю страхову суму розмірі місячної орендної плати для забезпечення зобов`язань орендаря. Таким чином, в день підписання договору відповідачем (орендарем) було передано представнику орендодавця грошові кошти у розмірі 23 000,00 (двадцять три тисячі) гривень, а саме: 11 500 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень в якості орендної плати за лютий 2019 рок відповідно до п. п. 4.1. договору та 11 500,00 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень в якості страхової суми (платежу) відповідно до п. п. 4.6. договору. В подальшому оплата за договором здійснювалась відповідачем шляхом перерахування коштів на картковий рахунок представника орендодавця. Проте, починаючи з березня 2019 року орендар почав періодично порушувати умови договору оренди, здійснюючи перерахування орендної плати та витрат за комунальні послуги із запізненням та не в повному обсязі. Так, відповідно до п.п. 6.1. договір діяв до 04 лютого 2020 року включно, проте сторони продовжували виконувати його умови й далі, про що свідчить те, що орендодавець не наполягав на звільненні об`єкту оренди. При цьому позивач зазначає, що орендар фактично проживав у орендованому приміщенні та не здійснював оплату оренди за березень, квітень, травень, червень та липень 2020 року, отже його заборгованість за орендну плату (відповідно до п.п. 4.1. договору) склала 11 500,00 (вартість орендної плати на місяць) *5 (кількість неоплачених місяців оренди) = 57 500,00 грн (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок). Крім того, п.п. 4.4. договору передбачено штрафні санкції, а саме: у разі неперерахування орендної плати орендарем до 30 числа поточного місяця розмір орендної плати за цей поточний місяць збільшується на 20 % , а саме: 11 500,00 * 0,2 = 2 300,00 грн. Таким чином, враховуючи те, що відповідач здійснював оренду плату за січень 2020 року, лютий 2020 року поза терміном передбаченим договором, а також станом на сьогодні не сплатив заборгованість з орендної плати за березень 2020 року, квітень 2020 року, травень 2020 року, червень 2020 року та липень 2020 року, то у позивача також виникло право на стягнення штрафних санкцій за сім місяців, протягом яких відбулось прострочення зобов`язання, у загальному розмірі 7*2 300,00=16 100 (шістнадцять тисяч сто) гривень. Враховуючи, вищевикладене, загальна сума заборгованості відповідача за договором оренди складає 57 500,00 + 16 100,00 = 73 600,00 (сімдесят три тисячі шістсот) гривень. Позивач наголошує, що з метою досудового врегулювання спору та добровільного погашення заборгованості 07 серпня 2020 року було направлено вимогу щодо її сплати, розірвання договору та, відповідно, звільнення об`єкта оренди у строк до 12 серпня 2020 року. Листом від 16 серпня 2020 року б/н відповідачем було надіслано відповідь на вимогу, якою відповідач фактично підтвердив, що 04 лютого 2020 року договір оренди був продовжений на той самий строк і на тих самих умовах. Крім того, у відповіді відповідач також підтвердив той факт, що ним не виконувались зобов`язання щодо перерахування орендної плати (останній платіж за оренду був здійснений ним у березні 2020 року (як зазначалось вище даним платежем відповідач сплатив оренду за лютий 2020 року) і в подальшому жодних платежів окрім компенсації комунальних послуг ним не здійснювалось. Також варто зазначити, що у відповіді на вимогу відповідач посилався на форс-мажорні обставини, які не передбачені договором та взагалі не є поважними для невиконання своїх договірних зобов`язань. До листа також було додано додаткову угоду про розірвання договору оренди та акт прийому-передачі об`єкта оренди. При цьому, відповідь на вимогу відповідача не містила жодних пропозицій щодо строку сплати його заборгованості за договором оренди. Отже, оскільки відповідач пропозицію позивача щодо дострокового розірвання договору прийняв, проте заборгованість перед позивачем в добровільному порядку не погасив, то позивач звертається до суду за захистом свого порушеного права, у зв`язку із викладеними вище обставинами, позивач позов просила задовольнити. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року справу прийнято до провадження суду та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 12 квітня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, яким надав пояснення з приводу обставин, які виникли між сторонами, поряд із цим, не зазначив процесуальної позиції сторони проти позовних вимог. Відповідач зазначив, що 04 лютого 2019 року між ним та представником власниці квартири [PERSON] , було укладено договір оренди № 01/2019 від 04 лютого 2019 року, відповідно до якого, орендар прийняв в строкове платне користування житлове приміщення, а саме, квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею, 46,5 кв. м. Відповідач зазначає, що 04 лютого 2020 року офіційно закінчилась дія договору оренди, останній ніяких офіційних листів про припинення відносин не отримував, тобто відповідно до статті 764 ЦК України, договір вважається пролонгованим. До березня 2020 року, відповідач виконував свої зобов`язання з оплати житлового приміщення, шляхом перерахування коштів на картку представника орендодавця, належним чином та ніяких зауважень з боку останнього не мав. Відповідач, посилаючись на форс-мажорної обставини, які виникли і запровадженням всеукраїнського карантину зазначає, що почав затримувати орендну плату, проте оплату комунальних послуг та інтернету, продовжував добросовісно здійснювати. Як на доказ, яким може свідчити підтвердженням вказаних обставин посилається на електронне листування між відповідачем та представником орендодавця, що долучено до відзиву на позовну заяву. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 04 лютого 2019 року між позивачем, в особі її представника [PERSON] (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) було укладено договір оренди № 01/2019 (а.с. 17-19). Відповідно до умов зазначеного договору: орендодавець зобов`язується передати, а орендар зобов`язується прийняти в строкове платне орендне користування квартирою (далі - приміщення) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,5 кв. м. для використання під житло (далі - об`єкт оренди) (п. 1.1. договору); орендна плата на місяць складає 11 500,00 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень без ПДВ (п. 4.1. договору); орендна плата нараховується орендодавцю з 05 лютого 2019 року (п. 4.2. договору); орендна плата перераховується орендодавцю авансом до десятого числа поточного місяця (п. 4.3. договору); у разі неперерахування орендної плати орендарем орендодавцю повністю або частково до 30 числа поточного місяця, розмір орендної плати за цей поточний місяць збільшується на 20% (п. 4.4. договору); договір набирає сили з 05 лютого 2019 року і дійсний по 04 лютого 2020 року включно(п. 6.1. договору). З акту прийому-передачі об`єкту оренди від 04 лютого 2019 року до договору № 01/2019 від 04 лютого 2019 року, вбачається що [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , передав, а [PERSON] прийняв квартирою за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 46,5 кв. м., та інше майно, що знаходиться у цій квартирі (перелік майна зазначений в Акті) (а.с. 20). Строк дії договору оренди мав сплинути 04 лютого 2020 року, відповідно до його умов, однак сторонами визнається, що вказаний договір був пролонгований, вимог про визнання його розірваним з цих підстав сторонами не висувається. Враховуючи той факт, що позивач направив 07 серпня 2020 року відповідачу вимогу про сплату заборгованості та розірвання договору з 12 серпня 2020 року (а.с. 32-33), а відповідач у відповіді на вимогу від 16 серпня 2020 року також висловив бажання дострокового розірвання договору, у вигляді підписання додаткової угоди від 04 серпня 2020 року про дострокове розірвання договору (а.с. 38), то вказаний договір слід вважати достроково розірваним за згодою сторін. Згідно з вимогами статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до пунктів 10,11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, з`явлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі статей 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Так, за приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Відповідно до частини першої статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтю 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. За приписами статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту договору оренди можна зробити висновок про те, що наявність зобов`язання, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання до його фактичного виконання й не позбавляє орендодавця права на отримання сплатити суми боргу з урахуванням штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Позивач зазначає, що відповідач сплачував оренду за 2019 рік та сплатив орендну плату за січень, лютий 2020 року із порушенням терміну встановленого договором для виконання зобов`язання. Таким чином, відповідач має заборгованість з орендної плати приміщення 57 500 грн + 16 100 грн = 73 600 (сімдесят три тисячі шістсот) гривень, де: 57 500 грн - встановлена умовами договору оренда плата, із розрахунку періоду із березня по липень 2020 року з урахування орендної плати за 1 місяць у розмірі 11500 грн; 16100 грн - сума штрафних санкцій передбачених договором за порушення терміну виконання відповідачем зобов`язань. Відповідачем не спростовано доводів позивача про підстави нарахування виниклої заборгованості чи її розмір. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на ті підстави, що останній із березня 2020 року був позбавлений можливості сплачувати орендні платежі у зв`язку із встановленням карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. На думку відповідача, зазначені свідчить про настання форс-мажорних обставин, які виключають виконання покладених на нього зобов`язань перед відповідачем, однак в договорі оренди від 04 лютого 2019 року № 01/2019 відсуне застереження про форс-мажор, а тому дане посилання [PERSON] безпідставне та не звільняє останнього від відповідальності за порушення зобов`язань. Приймаючи до уваги, що сума основного боргу відповідачем не сплачена, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 840,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved