Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У вересні 2019 року позивач Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначено, що 24.03.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № 45/03-8 на купівлю автотранспортних засобів, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 114 790, 00 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості до 23 березня 2015 року, зі сплатою 8,88% річних. Крім того, 29.07.2009 року між позивачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, відповідно до якої сторони дійшли згоди збільшити розмір кредитних коштів, які надаються позичальнику до 120 933, 20 грн. та змінити строк кредитування до 23.03.2017 року включно. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір застави № 183 від 24.03.2008 р., відповідно до умов якого [PERSON] передала в заставу автомобіль марки «КIA» модель «CEED», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши грошові кошти відповідачу у сумі, яка була погоджена сторонами під час укладання кредитного договору. Відповідач умови договору належним чином не виконала, внаслідок чого у останньої утворилася заборгованість перед позивачем станом на 19.07.2019 року в розмірі 253 290, 41 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 110 421, 23 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 65 961, 22 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 39 892, 73 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 22 027, 23 грн., інфляційні витрати у розмірі 9 717, 08 грн., інфляційні витрати за відсотками у розмірі 5 270, 92 грн. З наведених підстав позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 253 290, 41 грн. та судовий збір у розмірі 3 799, 36 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року (головуючий суддя Литвиненко І.Ю.) було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року за № 2299/3дп/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із внесенням подання про звільнення судді з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2020 р. справу передано судді [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.01.2021 р. суддею Лукіновою К.С. було заявлено у даній справі самовідвід. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.01.2021 р. справу передано судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2021 року справу було прийнято в провадження судді Кондрашова І.А., ухвалено продовжувати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2021 року задоволено клопотання представника АТ «Альфа-Банк» та залучено до участі у справі правонаступника АТ «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано від позивача засвідчені копії письмових доказів. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості та застосувати позовну давність до виниклих правовідносин. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем було вчинено виконавчий напис та звернуто стягнення на предмет застави, відбулось звернення до третейського суду та отримано позитивне рішення про стягнення заборгованості, пропущено строк позовної давності. З цих підстав просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 24 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», найменування якого змінено на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 45/03-8 на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 114 790, 00 грн. зі сплатою 8,88% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 23 березня 2015 року. 29 липня 2009 року між позивачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 45/03-8 від 24.03.2008 р., відповідно до умов якої сторони дійшли згоди збільшити розмір кредитних коштів, які надаються позичальнику до 120 933, 20 грн. та змінити строк кредитування до 23.03.2017 року включно. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір застави № 183 від 24.03.2008 р. згідно якого [PERSON] передала в заставу автомобіль марки «КIA» модель «CEED», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач умови кредитного договору виконав належним чином, а саме надав відповідачу кредит. Відповідач [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість перед позивачем. Так, згідно розрахунку заборгованості, що наданий позивачем станом на 19.07.2019 року, заборгованість [PERSON] перед позивачем становить 253 290, 41 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 110 421, 23 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 65 961, 22 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 39 892, 73 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 22 027, 23 грн., інфляційних витрат у розмірі 9 717, 08 грн., інфляційних витрат за відсотками у розмірі 5 270, 92 грн. Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Поняття кредитного договору визначено у ст. 1054 ЦК України. Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. В силу ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодовець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. З аналізу наведених норм слідує, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю позику (кредит) в порядку, на умовах та в строк, що передбачені кредитним договором, і сплатити проценти за користування кредитними коштами. Перевіряючи розрахунок заборгованості суд погоджується з вимогами позивача щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 110 421, 23 грн., тому в цій частині позов є обґрунтованим і його належить задовольнити. Щодо стягнення відсотків, то слід відзначити, що право нараховувати передбачені договором відсотки припиняється, зокрема, у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем пред`явлена вимога до позичальника про дострокове повернення всієї суми кредиту - 21 січня 2011 р., що підтверджується повідомленням про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет застави № 11.4.4/96-365. Позивач вимагав достроково виконати основне зобов`язання протягом 30 днів з моменту складання вказаного повідомлення, а отже до 20.02.2011 р. Відтак з 21.02.2011 р., тобто на наступний день після закінчення 30-ти денного строку, позивач не мав право нараховувати відсотки за кредитом у розмірі 8,88% на рік на суму залишку заборгованості, тому суд вважає обґрунтованим розмір відсотків за період з 24.03.2008 р. по 20.02.2011 р. включно у розмірі 27 409,18 грн. Щодо нарахування пені, суд вказує, що згідно вимог ст. 549, 550, 551 ЦК України, пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (ст.610, п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тим, відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання. За загальним правилом, відлік позовної давності починається коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свої прав, і у неї виникає право на звернення до суду. Таким чином, суд вважає обґрунтованим розрахунок пені з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про те, що його право порушене. Суд вважає, що це також відбулось 21 лютого 2011 р., коли кредитор вирішив вимагати від відповідача дострокового повернення всієї суми кредиту та повідомив про можливість звернення стягнення на предмет застави у разі неповернення суми позики протягом 30 днів з дня відповідного повідомлення. Отже, нарахування пені за кредитним договором обмежено 21.02.2012 р., тому суд вважає, що вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 39 892, 73 грн. є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки заявлені за період з 19.07.2018 р. по 18.07.2019 р., тобто за межами однорічного строку спеціальної позовної давності. Вирішуючи позовну вимогу щодо стягнення пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 22 027, 23 грн. суд також вбачає, що ця вимога стосується періоду з 19.07.2018 р. по 18.07.2019 р., проте оскільки право на нарахування неустойки (пені) виникло у позивача в 2011 - му році, а зміна організаційно - правової форми позивача та правонаступництво не впливають на порядок обчислення і перебігу строку позовної давності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення пені за несвоєчасне повернення відсотків, тому ця вимога також не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних витрат за кредитом у розмірі 9 717, 08 грн. та за відсотками в розмірі 5 270, 92 грн. суд вказує, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Позов поданий до суду 03.09.2019 року, тому правомірним є стягнення інфляційних витрат з 03.09.2016 р., а оскільки згідно розрахунку заборгованості позивач прохає стягнути інфляційні за період з липня 2018 р. по червень 2019 р., то такі вимоги є обґрунтованими і піддягають до задоволення. Проте оскільки право позивача нараховувати відсотки припинилось з 21.02.2011 р., то нарахування інфляційних витрат на відсотки в розмірі 5 270, 92 грн. є безпідставним. З приводу посилань представника відповідача на необґрунтованість розрахунку заборгованості, звернення стягнення на предмет застави та стягнення боргу за рішенням третейського суду, слід вказати таке. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зі змісту ст. 81 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Утім ані позивачем, ані відповідачем не доведено вартість реалізації предмета застави по договору № 45/03-8 від 24.03.2008 р. та не надано відповідні докази. У відповідь на Ухвалу суду від 09 квітня 2021 року АТ «Альфа-Банк» повідомило суд, що позбавлені можливості надати відповідні відомості та підтвердити це доказами. Тому суд позбавлений можливості надати оцінку таким доказам, дослідити їх та скорегувати розрахунок заборгованості, що наданий позивачем, на суму вартості автомобілю, який був реалізований банком. Позивач не довів належним чином, що при підготовці розрахунку заборгованості була врахована вартість реалізації предмета застави, тому суд виходить з тих фактичних обставин, які встановлені та доказів, які є в матеріалах справи. Аналогічно суд надає оцінку аргументам відповідача про стягнення заборгованості за рішенням третейського суду, та відхиляє їх, оскільки доказів ухвалення рішення третейського суду та звернення його до примусового виконання, як і самої копії рішення третейського суду, сторонами не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його часткового задоволення та стягнення з відповідача на корись АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 147 547, 49 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 110 421, 23 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 27 409,18 грн., заборгованості за інфляційними витратами за кредитом в розмірі 9 717, 08 грн. Що стосується заяви відповідача про застосування позовної даності, суд відзначає таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. При цьому вже не має правового значення строк кредитування. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Судом встановлено, що позивач реалізував своє право на дострокове повернення всієї суми кредиту, оскільки відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору. Це відбулось 21.01.2011 р. згідно повідомлення про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет застави № 11.4.4/96-365, відповідно до якого позивач вимагав виконати основне зобов`язання у строк протягом 30 днів з дня відповідного повідомлення. Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання і повинен був пред`явити позов до відповідача протягом трьох років від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, тобто до 21.02.2014 року включно. При цьому останній платіж по кредиту проведено 15.12.2008 р. в сумі 1300, 00 грн., що видно із розрахунку заборгованості, однак це не спростовує висновок суду про пропуск строку позовної давності. Відлік строку позовної давності від закінчення терміну кредитування є неправомірним, оскільки Верховний Суд відступив від цих позицій та вказав, що встановлення строку кредитування має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця з погашення заборгованості за договором, а перш за все для визначення позичальникові розміру щомісячних платежів (Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 р. справа № 444/9519/12). Однак звернення позивача до суду відбулось лише 03.09.2019 року. При цьому позивачем не надано доказів поважності пропуску строку звернення до суду, питання про поновлення цього строку не ставиться. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, відмова у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, є самостійною підставою, яка застосовується лише до обґрунтованого позову. Якщо позов є необгрунтованим, суд має відмовити у його задоволенні лише з цієї підстави. Ураховуючи, що суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 110 421, 23 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 27409,18 грн., заборгованості за інфляційними витратами за кредитом в розмірі 9 717, 08 грн., проте позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, заяв про поновлення пропущеного строку позовної давності не надходило, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» в особі правонаступника АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , необхідно відмовити. В силу вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 253-267, 526, 530, 536, 654, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed