Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

У грудні 2019 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулось до суду із позовом до [PERSON] із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 09.01.2019 р. в м. Києві по вул. Я.Коласа, 17 трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля «Renault Logan», державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Венбест» під керуванням [PERSON] та автомобіля «ЗАЗ Lanos», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2019 [PERSON] визнано особою, винною у настанні вищевказаної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. Відповідно до умов договору страхування ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» визнало вказану ДТП страховим випадком та сплатило на користь страхувальника суму страхового відшкодування в розмірі 47147,89 грн. Цивільну-правову відповідальність відповідача було застраховано у Публічному акціонерному товаристві «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», яка сплатила позивачу виплату у межах ліміту відповідальності,а саме, 25665,25 грн. На теперішній час, залишається несплаченою різниця між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу та сума франшизи, а саме: 21482,64 грн. Відтак, на підставі статті 979,1166, 1188, 1191, 1194 ЦК України, статті 9, 16, 27 Закону України «Про страхування» позивач просить стягнути з відповідача суму в якості страхового відшкодування в розмірі 21482,64 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 1921,00 грн. Ухвалою суду від 19.12.2019 у справі відкрито провадження, яке постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, а згідно з ухвалою від 06.04.2020 справу прийнято до провадження, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками надсилались судом на адресу місця реєстрації відповідача, окрім того, відповідач повідомлявся про розгляд справи та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Поштове повідомлення повернулось без вручення. В розумінні ч. 1 ст. 131 ЦПК України судова повістка на ім`я відповідача вважається доставленою. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин, у відповідності до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Такий висновок суду, зважаючи, що відповідачем не подано відзив на позовну заяву та не повідомлено про причину невчинення ним своєчасно такої процесуальної дії, узгоджується також із положеннями частини восьмої статті 178 вказаного Кодексу. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощено позовного провадження від сторін не надходили. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Судовим розглядом встановлено, що 28.03.2018 між між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Венбест» укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів АМ №126371, за яким був застрахований автомобіль «Renault Logan», д.н.з. [NUMBER] . 09.01.2019 р. в м. Києві по вул. Я.Коласа, 17 трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля «Renault Logan», державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Венбест» під керуванням [PERSON] та автомобіля «ЗАЗ Lanos», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2019 [PERSON] визнано особою, винною у настанні вищевказаної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час ДТП була застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно з полісом від № АК9953451. На підставі протоколу огляду транспортного засобу, ремонтних калькуляцій, страхового акту №UA2019010900005/L17/03 від 27.05.2019, розрахунку страхового відшкодування до страхового акту №UA2019010900005/L17/03, платіжного доручення №30556, ПрАТ СК «ПЗУ Україна» перерахувала ПРАТ «АЛЕКО-СЕРВІС» грошові кошти в розмірі 47147,89 грн (без врахування франшизи в розмірі 1059,85 грн) на ремонт автомобіля. Відповідно до частин шістнадцятої, сімнадцятої статті 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування. Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України «Про страхування»). Згідно з частиною другою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений у випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічне положення міститься у статті 27 Закону України «Про страхування». У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). При суброгації нового зобов`язання з відшкодування збитків не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого в деліктному зобов`язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника. Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок з відшкодування шкоди не виконала. Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. При застосуванні наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону № 1961-IV, з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Отже, відносини сторонами у цій справі регулюються правилами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Позивач як страховик потерпілої особи виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди в деліктному зобов`язанні в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, в порядку суброгації. Відносини ж між відповідачем та його страховиком - ПАТ «НАСК «ОРАНТА» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та Законом № 1961-IV. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Позивач наголошує, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виплатило позивачу страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності, а саме, у розмірі 25665,25. На теперішній час залишається несплаченою різниця між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу та сума франшизи у розмірі: 21482,64 грн. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на зазначене, якщо розмір завданої шкоди перевищує належним чином визначену страхову суму, відшкодування шкоди в обсязі такої різниці здійснюється в межах окремого деліктного зобов`язання за участі деліквента (особи, яка винна у скоєнні ДТП) та потерпілого, або іншої особи, до якої у встановленому порядку перейшло право потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди. У спірних правовідносинах такою особою є страховик - позивач, який забезпечив майнові інтереси потерпілого у відносинах майнового страхування. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на свою користь різниці між фактичним розміром понесених витрат та відшкодованою сумою, позивач посилався на положення статті 27 Закону України «Про страхування» та статей 993, 1192, 1194 ЦК України. При цьому в позовній заяві позивач зазначав про те, що виплачені страховиком відповідача грошові кошти не відшкодовують у повному обсязі фактично понесених позивачем витрат на виплату суми страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Таким чином, у справі, яка розглядається, правильним є висновок, що до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат перейшло право вимоги, яке потерпілаособа як страхувальник, що одержав страхове відшкодування, має до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки. Оскільки позивачем отримано від страховика відповідача страхову виплату в сумі 25665,25, з відповідача підлягає стягненню 21482,64 грн, що становить різницю між фактично понесеними витратами (реальними збитками) і вказаною страховою виплатою. Відповідач був обізнаний про вимоги позивача, оскільки позивач звертався до нього з відповідною претензією. Відповідач не навів обґрунтованих заперечень щодо невідповідності вартості зазначених у калькуляції виконаних робіт існуючим на час проведення ремонту цінам, жодних заперечень відносно позовних вимог не висловив, що є обов`язком сторін згідно із засадами змагальності цивільного процесу. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1921,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved