Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Запорізька районна державна нотаріальна контора про визнання право власності в порядку спадкування за заповітом на ? частину житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] зазначила, що 04 липня 2006 року помер її батько, [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді: ? частини житлового будинку, який розташований за адресою: смт. Кушугум пров. Прорізний,19 Запорізького району Запорізької області. Також позивачка зазначила, що за життя, а саме 18.11.20005р., померлий склав заповіт, яким він заповів все належне йому на час його смерті майно в рівних частках [PERSON] та [PERSON]. Як було зазначено позивачкою, інших осіб, які б мали право на обовязкову частку , не має. [PERSON] зазначила, що вона разом із відповідачем прийняли спадщину за заповітом в рівних частках, звернувшись до Запорізької районної державної нотаріальної контори Запорізької області, однак свідоцтва про право власності на спадкове майно не отримала, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, тому була вимушена звернутися до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: смт. Кушугум пров. Прорізний, 19 Запорізького району Запорізької області. Крім того, 06.02.2017 року до Запорізького районного суду звернувся [PERSON] із зустрічним позовом до [PERSON] третя особа: Запорізька районна державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на ? частину житлового будинку, в якому зазначив, що 04 липня 2006 року помер його батько, [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді: ? частини житлового будинку, який розташований за адресою: смт. Кушугум пров. Прорізний,19 Запорізького району Запорізької області. Також позивач за зустрічним позовом зазначив, що за життя, а саме 18.11.20005р., померлий склав заповіт, яким він заповів все належне йому на час його смерті майно в рівних частках [PERSON] та [PERSON]. В зустрічному позові було зазначено, що інших осіб, які б мали право на обовязкову частку , не має. [PERSON] вказав, що він разом із [PERSON] прийняли спадщину за заповітом в рівних частках, звернувшись до Запорізької районної державної нотаріальної контори Запорізької області, однак свідоцтва про право власності на спадкове майно не отримала, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, тому був вимушений звернутися до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: смт. Кушугум пров. Прорізний, 19 Запорізького району Запорізької області. Вказаний зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, про що судом було винесено ухвалу 06.02.2017 року. Представник позивачки адвокат [PERSON], підтримала позов [PERSON] в повному обсязі та просила суд його задовольнити, стосовно зустрічного позову [PERSON], пояснила, що не заперечує та також просить суд його задовольнити. Надала суду заяву, в якій просить суд проводити судове засідання без фіксації судового засідання. [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, до суду надав заяву, в якій зазначив, що свою зустрічну позовну заяву підтримує, просить її задовольнити в повному обсязі, проти позову [PERSON] не заперечує, також просить його задовольнити та просить суд розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи Запорізької районної державної нотаріальної контори Запорізької області в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, заяв або клопотань до суду не надавав. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає справу на засадах змагальності сторін в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, та повністю підтверджується матеріалами справи, а саме документами, наданими представником позивачки за первісним позовом, під час судового розгляду, копії яких знаходяться в матеріалах справи, а їх оригінали були досліджені судом в судовому засіданні, що відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЖС №488835 від 19.10.1976р., видане Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області, позивачка за первісним позовом [PERSON] є рідною донькою [PERSON]. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖС №265493 від 16.04.1994 р., видане Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області, позивачка за первісним позовом зареєструвала шлюб, у звязку з чим відбулася зміна її прізвища на «Шаптала». Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖС №372190 від 12.08.1974 р., видане Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області, [PERSON] позивач за зустрічним позовом, є рідним сином [PERSON]. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Згідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖС №043152 від 04.07.2006 року, помер [PERSON]. Тобто [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями, як рідні діти померлого. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1233 ЦК України заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок її смерті. Згідно зі ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. За життя, а саме 18.11.2005р., померлий [PERSON] склав заповіт, в якому він зробив заповідальне розпорядження: все належне йому на час смерті майно він заповідав в рівних частках [PERSON] та [PERSON]. Вказаний заповіт був посвідчений заступником голови виконавчого комітету Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №318. Вказаний заповіт не змінено і не відмінено, про що свідчать записи на заповіті, завірені 27.11.2006 року. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець по заповіту або по закону має право спадщину прийняти або не прийняти. Відповідно до п.п. 4.12, 4.14, 4.15, 4.18 пункту 4 та пункту 5 глави 10 « Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно витребуваної судом спадкової справи№634, відкритої 29.11.2006 року, [PERSON] та [PERSON] звернулись до Запорізької районної державної нотаріальної контори у встановлений законом строк із заяви про прийняття спадщини за заповітом, однак 02.12.2016 року отримали постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у звязку з відсутністю у спадкоємців документів, що підтверджують право власності померлого на спадкове майно. Відповідно до п. 23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1299 ЦК України : якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Як розяснено в листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було здійснено державну реєстрацію права на спадщину ( ст. 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і повязує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Факт належності померлому [PERSON] ? частини житлового будинку, який розташований за адресою: Запорізька область Запорізький район, смт. Кушугум, провулок Прорізний,19, підтверджується дублікатом договору дарування, який посвідчений Виконавчим комітетом Кушугумської селищної ради від 09.09.1975 року, зареєстрований за №181. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність державної реєстрації на спадкове майно не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який, оформивши спадщину, не здійснив її державної реєстрації ( ст.1299 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності ( ст. 392 ЦК України). Відповідно до п. 23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1299 ЦК України : якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Як розяснено в листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було здійснено державну реєстрацію права на спадщину ( ст. 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і повязує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність державної реєстрації на спадкове майно не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який, оформивши спадщину, не здійснив її державної реєстрації ( ст.1299 ЦК України). Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності ( ст. 392 ЦК України). Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа ( фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. На підставі вищевикладеного, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] є законними, достатнім чином обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки задоволення позовних вимог сторін не порушують невизнані або оскаржувані права, свободи чи інтереси будь-яких осіб. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved