Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Авто Просто», ТОВ «АТ Сервіс» про визнання правочину недійсним та застосування реституції, посилаючись на те, що 28 липня 2016 року вона уклала з ТОВ «Авто Просто» договір № 720370, предметом якого є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля за рахунок обєднання грошових коштів учасників через систему «Авто Так». Відповідно до умов Додатку 1 до Договору № 720370 метою його укладення було отримання автомобіля марки «ZAZ Vida» вартістю 231\~000 грн.. 28 липня 2016 року [PERSON] та ТОВ «АТ Сервіс» уклали договір доручення, відповідно до умов якого довіритель уповноважує повіреного сплатити від імені і за рахунок довірителя винагороду ТОВ «Авто Просто» у сумі 8\~316 грн. за наданій послуги адміністрування. Позивач [PERSON] зазначила, що вона уклала Договір № 720370 під впливом обману із застосуванням нечесної підприємницької діяльності, оскільки при укладанні оспорюваного договору їй була надана не чітка та неправдива інформація по договору, що суперечить вимогам ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору № 720370 від 28 липня 2016 року є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності цивільних відносин, створюють істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. При укладенні оспорюваного правочину сторонами не був встановлений строк, після якого договір припиняє свою дію, також не було встановлено строків (термінів) отримання автомобіля та не визначено ціну автомобіля. Умови договору № 720370 від 28 липня 2016 року передбачають обовязок споживача виконати всі свої зобовязання навіть якщо продавець не виконає свої. Також умови договору містять жорсткі обовязки для споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, оскільки останній не несе будь-якої відповідальності за невиконання умов договору. Позивач [PERSON] вважає, що договір про надання фінансової послуги не відповідає вимогам чинного законодавства України, грубо порушує її права як споживача. Згідно договору про адміністрування фінансових активів було здійснено оплату періодичних платежів із щомісячною винагородою в сумі 12\~974,02 грн., а по договору доручення 8\~316 грн.. При укладенні договору № 720370 від 28 липня 2016 року також було порушено вимоги ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, оскільки не було отримано згоди на укладення даного договору від чоловіка позивача [PERSON] [PERSON]. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила визнати недійсним з моменту укладення договір № 720370 від 28 липня 2016 року додатком № 1 та № 2, укладений між нею та ТОВ «Авто Просто»; стягнути з ТОВ «Авто Просто» грошові кошти в розмірі 12\~974 грн. 02 коп.; визнати недійсним договір доручення № 720370 від 28 липня 2016 року, укладений між нею та ТОВ «АТ Сервіс»; стягнути з ТОВ «АТ Сервіс» грошові кошти в розмірі 8\~316 грн.. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Авто Просто» позов не визнав та заперечував проти його задоволення. У судове засідання представник відповідача ТОВ «АТ Сервіс» не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно вимог ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного судочинства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Судом встановлено, що 28 липня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Авто Просто» було укладено Договір № 720370 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, відповідно до умов розділу 1 ст. 1 якого предметом договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок обєднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак». Договір укладається шляхом його підписання та підписанням додатку № 1, який є невідємною частиною договору. [PERSON] є товариством, що надає фінансову послугу з адміністрування фінансових активів для придбання автомобілів учасниками через систему придбання у групах АвтоТак. [PERSON] забезпечує придбання автомобіля за рахунок обєднаних грошових коштів учасників на умовах договору та у відповідності до внутрішніх правил за умови виконання учасником всіх зобовязань, передбачених договором про адміністрування. Відповідно до умов Додатку № 1 до договору № 720370 [PERSON] погоджено марку автомобіля та його модель, а також поточну ціну автомобіля, а саме: транспортний засіб «ZAZ Vida» вартістю 231\~000 грн.. Відповідно до умов Додатку № 1 до договору № 720370 [PERSON] зобовязано сплатити винагороду за послуги, повязані з включенням договору до системи АвтоТак та формування групи у % + ПДВ у розмірі 8\~316 грн., періодичний платіж у % - 0,8333, щомісячна винагорода - 0,415+ПДВ; винагороду за послуги, повязані з передачею автомобіля учаснику 3,00+ПДВ. Відповідно до умов Додатку № 2 до договору № 720370 [PERSON], як учасника, зобовязано протягом строку дії договору належним чином та у встановлений договором строк виконати усі зобовязання зі сплати періодичних платежів разом із щомісячною винагородою товариства, учасник має право на сплату 50 % від розміру щомісячної винагороди у складі кожного сплаченого авансового платежу. В подальшому, 28 липня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «АТ Сервіс» був укладений договір доручення, відповідно до умов п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, повірений зобовязується вчинити визначені договором дії від імені довірителя. Відповідно до умов п. 2.1. договору доручення передбачено, що між довірителем та ТОВ «Авто Просто» укладено договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групах через систему АвтоТак № 720370 від 28 липня 2016 року. Умовами договору про адміністрування передбачений обовязок довірителя по сплаті на користь ТОВ «Авто Просто» винагороди у розмірі 8\~316 грн., що визначена у договорі про адміністрування як винагорода за послуги ТОВ «Авто Просто», повязані з включенням договору про адміністрування до системи АвтоТак та формуванням групи. Відповідно до умов п. 2.3. договору доручення шляхом укладення цього договору довіритель уповноважує повіреного сплатити від імені довірителя винагороду ТОВ «Авто Просто», отриману повіреним від довірителя за цим договором. 28 липня 2016 року згідно квитанції № ПН1026392 на розрахунковий рахунок ТОВ «АТ Сервіс» [PERSON] сплатила 8\~316 грн.. Згідно квитанції № 0.0.608904580.1 від 30 серпня 2016 року [PERSON] сплатила на розрахунковий рахунок ТОВ «Авто Просто» грошові кошти у розмірі 3075 грн. 38 коп., згідно квитанції № 0.0.650464880.1 від 14 листопада 2016 року [PERSON] сплатила 3285 грн.06 грн., згідно квитанції № 0.0.632940147.1. від 13 жовтня 2016 року сплачено 6572 грн.. Відповідно до вимог\~ст. 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог\~Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості. Згідно вимог ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізінгоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно до вимог ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України. Згідно умов договору № 720370 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі» передбачено, що даний договір укладений у письмовій формі, згідно з яким товариство за винагороду зобовязується забезпечити придбання автомобіля учаснику за рахунок обєднаних періодичних платежів учасників групи, а учасник зобовязується сплатити загальну кількість періодичних платежів, необхідних для повної оплати поточної ціни автомобіля та вартість послуги (винагороди товару). Отже, даний договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно вимог ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні сторонами договору № 720370 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі» не було дотримано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору. Слід зазначити, що спірний договір та умови програми «АвтоТак» свідчать про те, що послуга, яка надавалася позивачу, за своєю суттю є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (п. 111 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми боргу, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за двома договорами передбачено залучення коштів фізичної особи. За змістом статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та вимог ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» було внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено пунктом 111, відповідно до якого фінансовими послугами вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, як уповноважений державний орган, 9 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах». Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, обєднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з пунктом 1.5 Ліцензійних умов фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії\~Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. Як вбачається з матеріалів справи відповідач ТОВ «Авто Просто» має ліцензію на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах № 198421 від 15 січня 2013 року. 19 січня 2012 року ТОВ «Авто Просто» було зареєстровано як фінансову установу, що підтверджується виданим свідоцтвом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Разом з тим, слід зазначити, що при укладенні спірного договору № 720370 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, не були дотримані вимоги Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, або договорів у цілому, що обмежують права споживача. Відповідно до вимог ч. 3\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено несправедливі\~умови договору, зокрема, несправедливими є: умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд, або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до п. 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбаченої законом. У разі, якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки нікчемного правочину. Частиною 1\~ст. 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509\~ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). \~Дослідивши умови договору, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у справі № 6-330цс16 від 08.06.2016 р. та у справі № 6-3020цс15 від 11.05.2016 р., аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Зі змісту спірного договору № 720370 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі» вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, специфікацій та умов, графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками № 1, 3 до договору, на які робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак такі додатки до договору позивачем та відповідачем не підписувались і не складались. Отже, такі норми прямо суперечать ч. 1\~ст. 808 ЦК України, враховуючи те, що в зазначеному договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Таким чином, з аналізу змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, вбачається виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені в\~Законі України «Про фінансовий лізинг»,\~ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 11.05.2016 року у справах № 6-65цс15 та №6-3020цс15. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що укладений договір № 720370 «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі» не відповідає вимогам ЦК України,\~Закону України «Про фінансовий лізинг»,\~Закону України «Про захист прав споживачів», тому є недійсним. В позовній заяві позивач зазначила про те, що вона уклала оспорювані договори під впливом обману, оскільки до неї було застосовано нечесну підприємницьку діяльність, оскільки при укладанні оспорюваного договору їй була надана не чітка та неправдива інформація по договору, що суперечить вимогам ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману. Однак, як вбачається з матеріалів та підтверджено наданими в судовому засіданні поясненнями сторін, позивач [PERSON] добровільно виявила бажання скористатися відповідачів та укласти оспорювані договори. За вказаних обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що при укладенні договору № 720370 від 28 липня 2016 року та договору доручення № 720370 від 28 липня 2016 року її було введено в оману. Щодо заявленої позивачем вимоги про визнання недійсним договору доручення № 720370 від 28 липня 2016 року суд відмовляє в її задоволенні з наступних підстав. Згідно вимог ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя. Звертаючись з позовом до суду позивач [PERSON] посилалась на те, що укладений між нею та ТОВ «АТ Сервіс» договір доручення № 720370 від 28 липня 2016 року є недійсним, оскільки при його укладенні були порушені вимоги ч. 2 ст. 65 СК України, у звязку з тим, що даний договір виходить за межі дрібного побутового договору і був укладений без згоди її чоловіка. Відповідно до вимог ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому для укладання договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд, зясувавши дійсні обставини справи, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання недійсним договору доручення № 720370 від 28 липня 2016 року недійсним, оскільки вказаний договір не підлягає обовязковій державній реєстрації, тому згода другого з подружжя при укладенні вказаного договору не вимагається. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати стягнути з відповідача ТОВ «Авто Просто» в дохід держави.

Outcome: partial