Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою (яку пізніше було уточнено) в якій просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 282273 грн. 87 коп. з урахуванням індексу інфляції, три відсотки річних за користування його грошима з 09.08.2019 року по 20.03.2020 року в сумі 5296 грн. 33 коп., моральну шкоду в сумі 20000 грн. 00 коп. та судові витрати у справі. В обґрунтування позовної заяви вказав, що 08.09.2018 року відповідач за договором про спільну діяльність отримав від позивача гроші в сумі 20000,00 доларів США, що еквівалентно 564400 грн. 00 коп., про отримання коштів було складено розписку. Умовами вищевказаного договору було обумовлено порядок та строки повернення коштів, відсотки, під які були позичені кошти. У зв`язку з тим, що відповідач почав порушувати строки повернення грошей позивача (за встановлені 6 місяців віддав лише половину обумовленої суми) 08 травня 2019 року сторони уклали договір спільної діяльності, за умовами якого відповідач повинен був повернути позивачеві гроші в сумі 10000,00 доларів США (еквівалентно 263400 грн.) протягом 3 місяців, тобто до 08.08.2019 року. Втім, у встановлений строк грошей взагалі не віддав, чим порушив умови укладеного між ними договору. В доповнення до договору про спільну діяльність від 08.09.2018 року, відповідачем в той же день була написана розписка, в якій зафіксований факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача. 08.05.2019 року було підписано договір спільної діяльності ч. 2. Після невиконання відповідачем зобов`язань за договором про спільну діяльність від 08.09.2018 року у визначений сторонами договору строк та термін виконання зобов`язань за взаємною згодою було продовжено до 08.08.2019 року. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду. Пізніше відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним Договір про спільну діяльність ч. 2 від 08.05.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовної заяви вказав, що Договір про спільну діяльність ч. 2 від 08.05.2019 року є недійсним, оскільки він не був спрямований на передачу [PERSON] у власність [PERSON] грошових коштів з зобов`язанням останнього їх повернути. Тим більш, Договір про спільну діяльність ч. 2 від 08.05.2019 року, який за всіма ознаками є договором позики, не може бути складовою частиною, другою частиною Договору про спільну діяльність від 08.09.2018 року, адже це різні договори і суттєво різні правовідносини. Позивач за первісним позовом допускає підміну понять, таких як «вклад в спільну діяльність» і «позика грошових коштів». Ухвалою суду первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] були об`єднані в одне провадження. Також сторонами було надано письмові відзиви на позовні заяви, в яких вони просили відмовити в задоволенні відповідної позовної заяви. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] підтримала первісну позовну заяву та просила її задовольнити, а в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні первісної позовної заяви, а зустрічну позовну заяву задовольнити. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню частково, а позовні вимоги позивача за зустрічним позовом не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. В судовому засіданні встановлено, що 08 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до якого [PERSON] інвестує проект грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, а [PERSON] зобов`язаний повернути грошові кошти з 2 % (т. 1, а.с. 4-5). Факт отримання грошових коштів [PERSON] підтверджується розпискою про отримання грошових коштів (т.1, а.с. 4). 08 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір спільної діяльності ч. 2, відповідно до якого останній повинен був повернути [PERSON] гроші в сумі 10000 доларів США протягом 3 місяців, тобто до 08.08.2019 року (т.1, а.с. 7). Згідно з ч. 2 ст. 1131 ЦК України, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Відповідно до ст. 1133 ЦК України, вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками. З укладених сторонами договорів та розписки написаної [PERSON] вбачається, що кошти внесені [PERSON] належали безпосередньо йому. В постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 761/16629/15-ц зазначено, що «прибуток, який підлягає розподілу між учасниками договору простого товариства, має бути результатом саме та виключно спільної діяльності цих учасників договору, а не результатом дій окремої сторони договору. Враховуючи положення умов договору, за умовами якого [PERSON] взяв на себе зобов`язання із організаційної, технічної підтримки, а також лобіювання та забезпечення безпеки завершення об`єкта законного будівництва, то набуття ним права на отримання прибутку за договором є можливим лише у разі доведення ним виконання взятих на себе зобов`язань та ведення спільної діяльності. Таким чином, підставою виникнення суб`єктивного права на розподіл прибутку, одержаного учасниками договору простого товариства, є не сам факт укладення одним із учасників такого договору, а виключно участь такого учасника у спільній діяльності, спільне ведення якої й призвело до отримання такого прибутку.» (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/76649186). Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само,\~й згідно\~з ч.\~ч.\~5-6\~ст.\~13\~Закону України\~«Про судоустрій\~та статус\~суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 05.09.2018 року у справі № 761/16629/15-ц, оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. Таким чином, вищенаведеним спростовуються твердження відповідача за первісним позовом стосовно того, що він має право на 50 % від вкладеної позивачем за первісним позовом суми, оскільки поділу підлягає лише прибуток, а не вкладені сторонами кошти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Позивач за первісним позовом свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві за зустрічним позовом грошові кошти, які останній отримав і використав у власних цілях. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Договором про спільну діяльність ч. 2 від 08.05.2019 року встановлено термін повернення грошових коштів до 08.08.2019 року, втім відповідач за первісним позовом свої зобов`язання не виконав. В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 287\~570 грн. 20 коп., з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі та втрат від інфляції, а в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. Суд вважає, що спричинення моральної шкоди належними доказами не доведено в ході розгляду справи. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Стосовно вимог позивачки про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави(ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо). При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач за первісним позовом надав: квитанцію № 20032020, видану самим же адвокатом; акт прийому-передачі правничої допомоги від 20.03.2020 року. Стосовно вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). Суд зазначає, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою («Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) Таким чином, суд доходить висновку, що сплачена позивачем за первісним позовом сума на професійну правничу допомогу є не співмірною із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Крім цього, квитанції на сторінці 77 (Т-1), на загальну суму 5000 грн. 00 коп. взагалі видана самим же адвокатом, що унеможливлює встановити чи дійсно дані кошти сплатив позивач за первісним позовом своєму представникові. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial