Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у липні 2013 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у позику 100000 гривень, які зобов'язався повернути протягом 30 календарних днів з дати укладення договору. Відповідач суму позики у встановлені строки не повернув. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 100000 гривень, вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Позивач зазначив, що до нього звернувся [PERSON] з прохання надати кошти у позику для купівлі автомобіля, він був знайомий з відповідачем, оскільки між товариством, на якому працює позивач, та відповідачем існували договірні відносини з надання послуг моніторингу. 30 липня 2013 року в день укладення договору, відповідачем була написана розписка про отримання коштів. У добровільному порядку відповідач відмовляється повертати суму позики. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Відповідач вказав, що позивач є директором філії ТОВ «Українська дистрибуційна компанія», де [PERSON] працював неофіційно. Одного дня зібрали усіх торгових представників товариства, у тому числі, відповідача, та наказали написати розписки про отримання грошових коштів та підписати договори позики, що було зроблено відповідачем. Грошових коштів він не отримував, до правоохоронних органів, державної інспекції з охорони праці [PERSON] не звертався з цього приводу. [PERSON] підтвердив, що розписка написана ним власноручно. Крім того, повідомив, що при виконанні своїх трудових обов'язків за ним рахувалася недостача грошових коштів, однак при звільненні відповідач розрахувався з товариством. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з підстав неотримання [PERSON] суми позики. Свідок [PERSON], допитаний у судовому засіданні, показав, що він разом з відповідачем працював торговим представником на ТОВ «Українська дистрибуційна компанія», у лютому 2013 року усі торгові представники товариства, у тому числі свідок та [PERSON], писали розписки про отримання грошових коштів та підписували договори позики, гроші ніхто не отримував. 30 липня 2013 року при укладенні між [PERSON] та [PERSON] договору позики присутній не був. Заслухавши пояснення сторін, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 30 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти у сумі 100000 грн., які відповідач зобов'язався повернути протягом 30 днів з дати укладення договору. Крім того, відповідачем складена розписка про отримання позики у сумі 100000 гривень готівковими коштами. Договір та розписка складені у письмовій формі, оригінали таких документів досліджені судом в судовому засіданні. У відповідності до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж кількості. Згідно з ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як убачається з матеріалів справи, між сторонами виникли позикові договірні відносини, що підтверджується копією договору позики та розпискою. (а.с. 4-5) Відповідач не заперечував, що саме ним підписаний договір та складена розписка. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що він не отримував грошові кошти у сумі 100000 гривень. Однак, долучені до матеріалів справи, копія договору та розписки підтверджують факт отримання позики відповідачем. При цьому, у даному випадку показами свідків не може бути підтверджений факт неотримання позики відповідачем, оскільки таке спростовується належними та допустимими письмовими доказами. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Інших підстав на обґрунтування своїх заперечень відповідачем не наведено. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про задоволення позову та вирішує стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 30 липня 2013 року у розмірі 100000 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1000 гривень.

Outcome: approved