Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON], [PERSON] (далі - позивачі) звернулися до суду з позовом до Кип'ячівської сільської ради Миронівського району Київської області, Відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області, Миронівської районної державної адміністрації про визнання права на отримання у власність земельної ділянки в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що [INFO] померла їх мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, у тому числі на земельну ділянку площею 4,59 га, яка розташована на території Кип'ячівської сільської ради Миронівського району Київської області з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Будучи спадкоємцями за законом, позивачі у встановлений законодавством строк звернулися до Миронівської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, проте нотаріус відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку у зв'язку із тим, що державний акт на право приватної власності на землю було видано вже після смерті [PERSON], та рекомендувала звернутися до суду. Просять у судовому порядку визнати за кожним із них право на отримання у власність ? частки земельної ділянки, розташованої на території Кип'ячівської сільської ради Миронівського району Київської області після смерті матері [PERSON]. У судове засідання позивачі не з'явилися, про місце та час розгляду повідомлені належним чином, подали до суду заяви, у яких зазначили, що позовні вимоги підтримують, просять справу розглядати у їх відсутності. Представники відповідачів у судове засідання також не з'явилися, про час, день та місце розгляду повідомлені належним чином, проте подали до суду заяви, у яких просять розгляд справи проводити без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи у її відсутності, тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в с. Кип'ячка Миронівського району Київської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим повторно 19 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області /а.с. 5/. [PERSON] була матір'ю позивачів [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим сільською радою народних депутатів Миронівського району Київської області та свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області відповідно /а.с.6,9/. Згідно довідки виконавчого комітету Кип'ячівської сільської ради Миронівського району Київської області від 14.04.2015 №74 [PERSON], 1954 р.н., була зареєстрована та постійно проживала по [ADDRESS], до дня смерті [INFO]. Також разом із нею постійно проживали: чоловік [PERSON], сини [PERSON] та [PERSON] /а.с.51/. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається, в тому числі, із земельної ділянки площею 4,59 га, розташованої на території Кип'ячівської сільської ради Миронівського району Київської області з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Власником вказаної земельної ділянки [PERSON] була згідно державного акта [NUMBER] від 18 жовтня 2004 року /а.с. 13/. Проте, як вбачається із матеріалів справи, державний акт на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON] було видано вже після її смерті. З цих самих підстав позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право власності на вищевказану земельну ділянку, що підтверджується повідомленням державного нотаріуса Миронівської районної державної нотаріальної контори від 17.09.2016 №1061/02-14 /а.с.14/. Факт належності [PERSON] державного акта [NUMBER] від 18 жовтня 2004 року та факт реєстрації вказаного державного акта підтверджується копією зазначеного документа, засвідченою належним чином та наявною в матеріалах справи /а.с. 13 та 13 зі зворотньої сторони/. Згідно довідки відділу Держгеокадастру у Миронівському районі Київської області від 12.12.2016 №29.1021-99.3-2249/2-16 вартість земельної частки (паю) КСП «Росія» по Кип'ячівській сільській раді станом на 01.01.2016 становить 127 686 грн. за пай, середньо-кадастровий розмір земельної частки (паю) становить 3,43 ум. кад. га /а.с.15/. Як вбачається із копії спадкової справи №185/2016 /а.с.38-58/, крім позивачів спадкоємцями після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] та син [PERSON]. Згідно копії спадкової справи [PERSON] строк для прийняття спадщини пропустив і від визначення додаткового строку для прийняття спадщини письмово відмовився, подавши відповідну заяву нотаріусу /а.с.43/. Чоловік [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], повторно виданого 19 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миронівського районного управління юстиції у Київській області /а.с.63/. За життя [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON] не звертався, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Встановленим судом фактам відповідають спадкові правовідносини та правовідносини щодо набуття права власності на спадкове майно, які регулюються ст.ст. 328, 392, п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ([INFO]) діяли норми Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, відповідно до ст. 549 якого визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивачі є спадкоємцями померлої [PERSON] за законом, прийняли спадщину, фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, подали до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, зазначені дії були вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, проте отримати свідоцтва на право на спадщину не мають змоги, оскільки державний акт про право на землю було видано вже після смерті спадкодавиці. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням їх цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що право позивачів на отримання у власність спадкового майна порушено і воно підлягає судовому захисту.

Outcome: approved