Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

у грудні 2019 року Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація звернулась до суду з позовом до [PERSON] , згідно з яким, просить суд: виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.01.2019 року у справі № 761/10488/18 про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Київської міської державної адміністрації, Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації у визнанні за нею права користування квартирою [ADDRESS] , залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 30.05.2019, яким було установлено, що особовий рахунок на спірну квартиру відкритий на підставі ордеру № В 150205 від 30.10.1970 виданого на [PERSON] на скал сім`ї із чотирьох чоловік: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] . Разом із цим, позивач зазначає, що [PERSON] після укладення шлюбу 18.09.1982 року з [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Вказано, що [INFO] помер батько відповідача [PERSON] , [INFO] помер брат відповідача - [PERSON] , [INFO] померла матір відповідача - [PERSON] . В подальшому, як вказано в позовній заяві, 09.11.2017 року [PERSON] звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, із заявами про зняття з реєстрації місця проживання та про реєстрацію місця свого проживання в спірній квартирі [ADDRESS] . Так, 10.11.2017 року у реєстрації місця проживання ій було відмовлено на підставі п. 11 Постанови КМУ від 02.03.2016 №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру». Зазначено, що з 13.01.1987 року по даний час [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та 01.08.2019 року №851 їй було направлено позивачем припис про звільнення в термін до 10.08.2019 самовільно зайнятої квартири [ADDRESS] . Крім того, актом обстеження від 13.12.2019 підтверджується те, що у квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] та вимоги припису про звільнення квартири у строк не виконала. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст. 116 ЖК України, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою від 03.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 03.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі з підстав, що викладені у ньому. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена судом належним чином, причину неявки не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 30.09.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року яким залишено без задоволення позовну заяву [PERSON] про визнання за нею право користування квартирою [ADDRESS] , - залишено без змін. При цьому, постановою Київського апеляційного суду від 30.09.2019 року було встановлені наступні обставини. 30.12.1970 року [PERSON] видано Ордер № [NUMBER] на жиле приміщення на сім`ю, яка складається із чотирьох чоловік на право на зайняття двох кімнат 31,51 кв.м. у кв. [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). 18.09.1982 року після укладення шлюбу з [PERSON] , [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] . [INFO] помер брат [PERSON] - [PERSON] . [INFO] померла матір [PERSON] - [PERSON] . [PERSON] в період з 15.08.1980 року по 26.09.1986 року мала зареєстрована місце проживання у спірній квартирі. З копії паспорту позивача вбачається, що з 13.01.1987 року по даний час [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із довідки від 20.09.2018 року №20/109, в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрована мати позивача [PERSON] , [INFO] . Документи щодо зняття її з реєстрації місця проживання не надходили. 09.11.2017 року [PERSON] звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації із заявами про зняття з реєстрації місця проживання та про реєстрацію місця свого проживання в кв. [ADDRESS] . 10.11.2017 року у реєстрації місця проживання відмовлено на підставі п. 11 Постанови КМУ від 02.03.2016 року № 207. Постановою Верховного Суду Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.12.2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.01.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30.05.2019 року залишено без змін (а.с.21-25). У вказаній постанові зазначено, що [PERSON] , не було надано доказів, що за життя наймачем квартири вчинялися дії щодо надання згоди на постійне вселення позивачки, її реєстрації у спірній квартирі. Окрім того, як встановлено судами, з 13.01.1987 року [PERSON] постійно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про наявність у позивача іншого житла. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином вищенаведені обставини доказуванню не підлягають. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» (далі по тексту - Розпорядження) визначено Перелік підприємств, організацій та установ, майно яких віднесено до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. В Додатку № 10 до вказаного Розпорядження визначено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких віднесено до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, зокрема, до сфери управління позивача віднесено і будинок [ADDRESS] . 13.01.1987 року по даний час [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). 01.08.2019 року їй було направлено позивачем припис №851 про звільнення в термін до 10.08.2019 самовільно зайнятої квартири [ADDRESS] (а.с. 6). Крім того, актом обстеження від 13.12.2019 підтверджується те, що у квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] , яка вимоги припису про звільнення квартири у строк не виконала (а.с.7). Доказів зворотнього матеріали справи не містять. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 18 ЖК УРСР, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985, № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», в силу ст. 61 Житлового кодексу України житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім`ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду. Отже, в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира на праві власності не зареєстрована, у відповідача на момент звернення позивача із позовом відсутні правові підстави щодо зайняття спірної квартири. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР ). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, враховуючи ту обставину, що відповідач не має достатніх правових підстав для зайняття спірної квартири, відповідного рішення про надання відповідачу житлової площі для проживання не приймалося, ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, видавався на іншу особу, на відповідача безпосередньо не видався, а також те, що відповідачем протягом всього розгляду справи не надано в розумінні ст. 61 ЦПК України, доказів, які свідчили б про правомірність зайняття квартири [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, відповідно до ч.3 ст.116 Житлового кодексу УРСР відповідач підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Крім того, в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1921 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved