Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГК Моноліт Девелоп» про захист прав споживача, згідно з яким просив суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГК Моноліт Девелоп» на користь [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 180 000,00 грн., що були сплачені як передоплата згідно Договору №15/07/20-1 від 15 липня 2020 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] 15 липня 2020 року уклав Договір №15/07/20-1 з Товариством з обмеженою відповідальністю «ГК Моноліт Девелоп». Відповідно до п. 1.1. Договору Підрядник зобов`язується власними та/або залученими силами і засобами за завданням Замовника встановити конструкцію (індивідуальний виріб) згідно специфікації та креслень, що є невід`ємною частиною договору: суцільна скляна перильна огорожа сходів з гартованого, прозорого скла 10 мм та доставити та встановити її за адресою: [ADDRESS] , а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи на умовах, визначених у даному Договорі та Додатках до нього. ТОВ «ГК Моноліт Девелоп» не виконує зобов`язання за Договором, чим порушує права Позивача як споживача, а тому наявні підстави для розірвання Договору №15/07/20-1 від 15 липня 2020 року, у результаті чого позивач звернувся до суду з даним позовом. 15 вересня 2021 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 23 вересня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з викладенням заперечень проти неї. 07 грудня 2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просив позовні вимоги задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання повідомлений належним чином, надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання повідомлений належним чином, надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечує. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи обставини справи, судом встановлено. Судом встановлено, що [PERSON] 15 липня 2020 року уклав Договір №15/07/20-1 з Товариством з обмеженою відповідальністю «ГК Моноліт Девелоп». Відповідно до п. 1.1. Договору Підрядник зобов`язується власними та/або залученими силами і засобами за завданням Замовника встановити конструкцію (індивідуальний виріб) згідно специфікації та креслень, що є невід`ємною частиною договору: суцільна скляна перильна огорожа сходів з гартованого, прозорого скла 10 мм та доставити та встановити її за адресою: [ADDRESS] , а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи на умовах, визначених у даному Договорі та Додатках до нього. Таким чином, предметом договору є індивідуальний виріб, який можливо виготовити лише за наявності технічного завдання (специфікації), в якому повинні бути відображені усі характеристики виробу, схеми та креслення до нього, які б відповідали бажанню та замовленню замовника. Під час підписання Договору між Позивачем та представником Відповідача було підписано додаток №1 до Договору №15/07/20-1 від 15 липня 2020 року, специфікація №1, який містить загальний опис та загальні характеристики індивідуального виробу, який є предметом даного Договору. Договір не містить технічного завдання (специфікації) у друкованому вигляді з кресленнями. Сторони домовились, що ціна Договору складає грошову суму в розмірі 228 000,00 гривень. Ціна договору - це сума вартості всіх робіт та матеріалів. Договором №15/07/20-1 від 15 липня 2020 року, розділом 3 встановлено порядок розрахунків. У п. 3.1 зазначено, що розрахунки між Замовником і Підрядником проводяться в декілька послідовних етапів, які залежать від етапів проведення робіт. Згідно п. 3.2 Замовник передає Підряднику аванс - 80% від ціни договору (ціна матеріалів, заготівок), у розмірі 182 400,00 грн., що за готівковим курсом продажу долару США у ПриватБанку на день підписання цього договору еквівалентна сумі грошових коштів в розмірі 6 768,08 доларів США. Відповідно до п. 3.3 Перед початком 3 етапу робіт, згідно пункту 4.1.3, замовник сплачує Підряднику аванс 15% (ціна витратних матеріалів, обробки заготівок) від ціни договору, у розмірі 34 200,00 грн., що за готівковим курсом продажу долару США у ПриватБанку на день підписання цього договору еквівалентна сумі грошових коштів в розмірі 1269,01 доларів США. Кінцевий розрахунок - 5% від ціни договору (вартість монтажу) 11 400,00 грн., що за готівковим курсом продажу долару США у ПриватБанку на день підписання цього договору еквівалентна сумі грошових коштів в розмірі 423,00 доларів США. Кінцевий розрахунок Замовник проводить в момент завершення всіх робіт. На виконання умов договору Замовник 15 липня 2020 року передав аванс у сумі 180 000,00 грн. Згідно умов Договору виконання робіт проводиться в декілька етапів: п. 4.1.1. Договору - перший етап: придбання матеріалів, виготовлення заготовок, необхідних для проведення конкретного етапу робіт, в строк протягом 30 робочих днів, з наступного дня після отримання завдатку згідно п. 3.2., за умови підписання договору та технічного завдання (Специфікації) обома сторонами; п. 4.1.2. Договору - другий етап: доставка, в строк протягом 1-го робочого дня; п. 4.1.3. Договору - третій етап: обробка скла першої партії скляної огорожі, в строк протягом 10 робочих днів за умови підписаної видаткової накладної на відпуск товарно-матеріальних цінностей (або акту виконаних робіт) за проведений етап; п. 4.1.4. Договору - четвертий етап: встановлення першої партії скляної огорожі, в строк протягом 3 робочих днів за умови підписаної видаткової накладної на відпуск товарно-матеріальних цінностей (або акту виконаних робіт) за проведений етап; п. 4.1.5. Договору - п`ятий етап: обробка скла другої партії, в строк протягом 10 робочих днів за умови підписаної видаткової накладної на відпуск товарно-матеріальних цінностей (або акту виконаних робіт) за проведений етап; п. 4.1.6. Договору - шостий етап: встановлення другої партії скляної огорожі, в строк протягом 3 робочих днів за умови підписаної видаткової накладної на відпуск товарно-матеріальних цінностей (або акту виконаних робіт) за проведений етап; п. 4.1.7. Договору - сьомий етап: обробка скла третьої партії, в строк протягом 10 робочих днів за умови підписаної видаткової накладної на відпуск товарно-матеріальних цінностей (або акту виконаних робіт) за проведений етап та отримання завдатку згідно п. 3.3.; п. 4.1.8. Договору - восьмий етап: встановлення третьої партії скляної огорожі, в строк протягом 3 робочих днів за умови підписаної видаткової накладної на відпуск товарно-матеріальних цінностей (або акту виконаних робіт) за проведений етап; Станом на 15 липня 2020 року позивачем виконано умови п. 3.2. Договору та сплачено кошти, що становлять 80% від ціни договору, у загальному розмірі 180 000,00 грн. Представниками Товариства було доставлено товар, згідно видаткової накладної №вн-000976-1. Проте, доставлений товар не відповідає замовленню Позивача і фактично не може відповідати замовленню та умовам Договору, оскільки як було зазначено вище між сторонами Договору, не узгоджувалося та не підписувалося технічне завдання (специфікація), в якому були б зазначені усі необхідні характеристики індивідуального виробу, його опис та схеми до нього. Видаткова накладні, які надані Відповідачем за № вн-00926-1, № вн-00926-1 не містять такого обов`язкового реквізиту як дата документа, тому такі документи не мають юридичної сили та несуть доказовості. Відповідно до п. 6.7. Договору здача-приймання виконаних робіт здійснюється шляхом підписання Підрядником та Замовником акту виконаних робіт в момент завершення або проміжних робіт або конкретного етапу робіт. Жодних актів виконаних робіт між Позивачем та Підрядником не оформлялося та не підписувалося. Позивачем 20 серпня 2021 року було направлено на адресу Відповідача повідомлення про відмову від договору №15/07/20-1 та про повернення суми авансу. Щодо позовних вимог про стягнення передоплати, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п. 1, 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди. Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Згідно з ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до пп. 5.1.2 п. 5.1 Договору підрядник бере на себе наступні зобов`язання: дотримуватися термінів виконання робіт, затверджених Сторонами в Договорі та додатках до нього. Відповідно до ч. 2 ст. 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Згідно зі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї норми застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. В свою чергу, згідно положень ст.ст. 901, 902 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Позивачем оспорюється факт того, що послуги, які підлягали оплаті за виставленими рахунками та були оплачені, згідно умов Договору, надані не були. Крім цього, позивач зазначає, що сплачені ним грошові кошти є передоплатою та підлягають поверненню, з чим відповідач категорично не погоджується. Статтею 82 ЦПК вказано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідач визнає, що між ТОВ «ГК Моноліт Девелоп» (Підрядник) та [PERSON] (Замовник) 15 липня 2020 року було укладено договір №15/07/20-1 щодо виготовлення конструкції (індивідуального виробу) згідно специфікації та креслень, що є невід`ємною частиною договору: Суцільно скляна перильна огорожа сходів з гартованого, прозорого скла 10 мм. Відповідно до вимог п. 3.2. Договору, Замовником (його представником [PERSON]) у день підписання Договору було сплачену авансу розмірі 80% від загальної ціни договору у розмірі 180 000,00 гривень. Після отримання згоди від Замовника на поставку, відповідачем було поставлено першу партію скла, що підтверджується видатковими накладними, які були підписані представником позивача [PERSON] . Згідно п. 3.3. Договору, перед початком 3 етапу робіт (пункт 4.1.3. Договору-обробка скла першої партії), Замовник сплачує Підряднику аванс у розмірі 15% (ціна витратних матеріалів, обробки заготівок) у розмірі 34 200,00 гривень. Але аванс у розмірі 15% відповідно до вимог п. 3.3. Договору, Замовник категорично відмовився сплачувати та попросив встановити конструкцію і тільки після цього він здійснить оплату цього авансу. На адресу Замовника було поставлено першу партію скла та здійснений його монтаж. Позивач у відповіді на відзив зазначив, що Виконавець зобов`язався виготовити та встановити суцільну перильну огорожу сходів з гартованого, прозорого скла гнутого 17,6 м.п. - всі роботи за договором, тому роботи підрядника проводяться в декілька послідовних етапів, перший етап - придбання і доставка матеріалів, заготівок, необхідних для виконання 80% робіт, що з урахуванням довжини суцільної перильної огорожі сходів з гартованого, прозорого скла складає 14,08 м.п. Відповідач, як доказ надає видаткові накладні на матеріали та заготівки на 1,2 м.п., 1,2 м.п., 0,96 м.п., 0,96 м.п., що загалом складає 4,32 м.п. Також Позивач стверджує, що Відповідачем було демонтовано самостійно частини конструкції, які зображено на фотографіях, оскільки на початку робіт з монтажу конструкції встановлено, що елементи мають дефекти у розмірах, що підтверджується долученим Відповідачем фото. Позивачем зафіксовано відсутність виконання першого етапу робіт - встановлення частини суцільної перильної огорожі сходів з гартованого, прозорого скла 14,08 м.п. Судом встановлено, що між Позивачем, як замовником, і Відповідачем, як підрядником, в момент підписання Договору та станом на сьогоднішній день, не узгоджено та не підписано технічне завдання (специфікація) у визначеному Договором порядку, що призвело до фактичної неможливості виконання Договору та виготовлення індивідуального виробу за замовленням Позивача. Жодних актів виконаних робіт між Позивачем та Підрядником, підписаних сторонами - матеріали справи не містять. Тому суд не може прийняти, як належні та допустимі докази, твердження Відповідача про виконання умов Договору. Отже, з наведеного вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ГК Моноліт Девелоп» не виконує зобов`язання за Договором, чим порушує права Позивача як споживача, а тому наявні підстави для розірвання Договору №15/07/20-1 від 15 липня 2020 року. При цьому, на підставі вищевикладеного, вбачається, що відпала правова підстава перебування коштів у Відповідача, оскільки Позивачем реалізовано право на відмову від договору, у зв`язку з порушенням Відповідачем умов Договору, та фактично договірні відносини перестали існувати, а тому Відповідач повинен повернути кошти, що були сплачені Позивачем відповідно до п. 3.2. Договору. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ГК Моноліт Девелоп» не виконали зобов`язання за Договором №15/07/20-1 від 15 липня 2020 року, у зв`язку з чим відпала правова підстава перебування коштів у Відповідача, оскільки Позивачем реалізовано право на відмову від договору, у зв`язку з порушенням Відповідачем умов Договору, а відтак заявлені позовні вимоги про стягнення передоплати є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач під час подання позову був звільнений від сплати судового збору. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 800,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved