Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

У грудні 2012 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив суд визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 22.09.2011 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON]. На підтвердження своїх вимог позивач вказував, що він є онуком [PERSON], що померла [INFO]. За життя померлою на його ім'я був складений заповіт від 25.02.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], за яким остання заповіла йому належне їй на день смерті все своє майно. При зверненні до приватного нотаріуса [PERSON] з метою прийняття спадщини за вказаним заповітом, нотаріусом було повідомлено, що разом з заповітом, що оформлений померлою на його ім'я існує ще один заповіт, складений [PERSON] пізніше - 22.09.2011 року на ім'я [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Вказував, що за життя [PERSON] не повідомляла його про наявність ще одного заповіту, складеного нею на іншу особу, навпаки весь час стверджувала, що він єдина рідна для неї людина, яка залишилася та повинна отримати спадок після її смерті. Позивач вважає, що в момент посвідчення заповіту, що оскаржується, Заповідач [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними з підстави психічного розладу (що мав прояв в поведінці: виникнення страхів, підозри, агресії до оточуючих та рідних, різка зміна настрою, тощо), що і стало підставою звернення до суду з вказаним позовом. Адвокат позивача [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, проти позовних вимог заперечував. Відповідач приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не прибула, про день, час та місце справи була повідомлена належним чином. Третя особа по справі - приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні спору покладалась на розсуд суду. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, надавши оцінку зібраним по справі доказам в їх сукупності, встановив наступне. Позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON] та, відповідно, онуком [PERSON], що померла [INFO], згідно з свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського МУЮ, актовий запис № 401. Родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] (серія [NUMBER] (а.с. 16)) та свідоцтвом про народження позивача [PERSON] (серія [NUMBER] (а.с. 17). 25.01.2011 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено заповіт, складений [PERSON] (Заповідач), відповідно до якого остання заповіла своєму онукові - [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, як на території України, так і за кордоном, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона буде мати право (а.с. 13). Також, судом встановлено, що 22.09.2011 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено заповіт, складений [PERSON] (Заповідач), відповідно до якого остання заповіла - [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, як на території України, так і за кордоном, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона буде мати право (а.с. 9). Позивач вважає, що в момент посвідчення вказаного заповіту від 22.09.2011 року Заповідач [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними з підстави наявності в останньої психічного розладу, що мав прояв в поведінці: виникнення страхів, підозри, агресії до оточуючих та рідних, різка зміна настрою, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. З даного слідує, що в такій категорії спорів слід виходити з таких умов: по-перше, фізична особа, що укладала правочин повинна бути дієздатною, по-друге, у момент вчинення правочину ця особа перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тобто, йдеться про тимчасовий стан, при якому людина внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій або керувати ними). Заповідач [PERSON] за життя недієздатною у встановленому законом порядку не визнавалась. Протягом життя [PERSON] на обліку в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері з підстав наявності психічних хвороб чи розладів не перебувала, за період з 2007 року по 25.02.2012 р. за медичною допомогою не зверталась, що підтверджується довідкою, виданою Головним лікарем Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру В.П. Закладним від 11.09.2013 року № 03-28/5226 (а.с. 124). Згідно з довідкою головного лікаря Полтавського обласного наркологічного диспансеру І.А. Мацицької від 13.09.2013 року № 3979, [PERSON] під наглядом в диспансері не перебуває. З дослідженої судом медичної картки [PERSON], встановлено, що будь-які записи лікаря психіатра відсутні. Неспроможність дієздатної особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними може бути викликана різними обставинами: нервовим стресом, шоком від фізичної травми, алкогольним або наркотичним сп'янінням, перебуванням під дією медичних препаратів, що уповільнюють психомоторні реакції, тощо. Суду слід також встановити форму вияву стану особи, при якому вона не усвідомлювала значення своїх дій станом на момент укладення правочину. З метою встановлення форми вияву стану [PERSON] при якому вона не усвідомлювала своїх дій станом на момент укладення одностороннього правочину, ухвалою суду від 15.07.2013 року, за клопотанням адвоката позивача, була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено експертам Полтавської обласної психіатричної лікарні. При проведенні дослідження були використані наявні у справі письмові документи, медична картка [PERSON] в оригіналі, а також покази свідків, допитаних у судом під час проведення судового засідання. Висновком експертів встановлено наступне: - [PERSON] на момент складення заповіту 22.09.2011 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді розладів особистості і поведінки органічного походження без психозу та недоумства; - Вказаний психічний розлад на момент складання заповіту 22.09.2011 року не позбавляв [PERSON] можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і не мав істотного впливу на таку здатність; - [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними на час складання заповіту 25.01.2011 року; Також, висновком проведеної експертизи зазначено, що в наданих на проведення експертизи матеріалах відсутні дані про будь-які зміни психічного стану у [PERSON] в період з 25.01.2011 р. по 22.09.2011 р. Експертами не надано відповіді на наступні питання, з підстав відношення їх до предмету психологічної експертизи (а не психіатричної): «Чи спроможна була [PERSON] під час укладення одностороннього правочину 22.09.2011 року з урахуванням свого стану здоров'я, вікових особливостей, індивідуально-психологічних властивостей, рівню розумового розвитку та умовами мікросоціального середовища усвідомлювати реальний зміст власних дій та повною мірою свідомо керувати ними, передбачати їх наслідки?»; «Чи мала [PERSON] під час складання одностороннього правочину 22.09.2011 року відхилення у психічному розвитку, які не є виявленням психічного захворювання? Якщо так, то які його ознаки?». Таким чином, дослідивши висновок експертів, суд дійшов висновку, що Заповідач [PERSON] в момент укладення заповіту не була у такому стані, в якому б не розуміла значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, що свідчить про те, що даний правочин відображав справжню волю Заповідача. Також, слід зазначити, що ухвалою суду від 03.06.2014 року, за клопотання адвоката позивача, була призначена судово-психологічна експертиза, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України, на вирішення якої поставлено наступні питання: - 1. Чи спроможна була [PERSON] під час укладання одностороннього правочину 22.09.2011 року, з урахуванням свого стану здоров'я, вікових особливостей, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища усвідомлювати реальний зміст власних дій та повною мірою свідомо керувати ними і передбачати їх наслідки? - 2. Чи мала [PERSON], під час складання одностороннього правочину 22.09.2011 року, відхилення у психічному розвитку, які не є виявленням психічного захворювання, якщо так, то які його ознаки? - 3. Чи здатна [PERSON], під час складання одностороннього правочину 22.09.2011 року, у повній мірі усвідомлено приймати рішення адекватне ситуації та у повній мірі усвідомлено реалізувати його? - 4. Чи змінився психологічний стан [PERSON] в період з 25.01.2011 року по 22 вересня 2011 року? - 5. Якщо зміна відбулася, то яким чином вплинула на здатність [PERSON] приймати рішення щодо себе, оточуючих та свого майна? - 6. Чи не було у [PERSON] під час складання одностороннього правочину 22.09.2011 року непаталогічних психологічних аномалій, що перешкоджають адекватному відображенню дійсності, якщо були, то в чому вони виражалися? Судом матеріали справи разом з наявними у ній документами направлено на експертизу, однак, згідно з повідомленням експертної установи від 14.08.2014 року, у зв'язку з ненадходженням коштів за її проведення (обов'язок по оплаті покладався судом на позивача), - експертизу залишено без виконання та знято з провадження, а справу повернуто до суду. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Суд вважає, що сторони повинні сприяти своєчасному і добросовісному в межах можливостей зібранню доказів, і якщо отримання доказу буде залежати від безпосередніх своєчасних дій сторони, що його вимагає, - вона повинна їх здійснити (за виключенням поважності причин), в іншому випадку, відбудеться безпідставне затягування судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 212 ЦПК України). На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що підстав, передбачених, ч. 1 ст. 225 ЦК України, для визнання недійсним заповіту від 22.09.2012 року, що складений [PERSON] (Заповідач) на ім'я [PERSON] не вбачається.

Outcome: dismissed