Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

у жовтні 2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням наступних змін, остаточно просила визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], що оформлена та зареєстрована на праві приватної власності одноосібно на ім'я [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 04 лютого 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та припинити право власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS], що оформлена та зареєстрована на праві приватної власності одноосібно на ім'я [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 04 лютого 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Також просила суд вирішити питання судових витрат у справі (а.с. 109-111). Свої вимоги мотивувала тим, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя, набутим під час перебування з [PERSON] у шлюбі, тому, виходячи з положень ст. ст. 69-70 СК України та ст. ст. 372, 392 ЦК України ? частина останнього належить їй. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити, виходячи з обставин, викладених в заяві про зміну позовних вимог та письмових поясненнях, наявних в матеріалах справи (а.с. 109-111, 186-189). Відповідач та його представник в ході розгляду справи заперечили проти пред'явлених [PERSON] вимог та просили суд відмовити у задоволенні позову, врахувавши при цьому доводи сторони відповідача, викладені в його запереченнях. Свою позицію мотивували тим, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] не є укладеним, спірна квартира є майном лише [PERSON], оскільки придбана ним за рахунок його власних коштів, отриманих від продажу квартири у м. Бердичеві та зароблених за час проживання та роботи у Португалії. Крім того, посилався на пропуск з боку позивача строків позовної давності (а.с. 33-34, 194-196). Третя особа [PERSON], будучи в установленому законом порядку, в судове засідання не з'явився, проте, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив про визнання ним вимог [PERSON] та висловив прохання про задоволення вимог останньої (а.с. 185). Заслухавши сторін, їх представників, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності третьої особи, повідомленого в установленому законом порядку про час та місце проведення судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 3 вказаної статті обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, судом встановлено, що сторони у справі з 30 жовтня 1999 року по 28 лютого 2006 року перебували у шлюбі, укладеному та зареєстрованому в установленому законом порядку (5, 6, 100-102). Судом також встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, судових рішень від 10 грудня 2008 року та 26 жовтня 2011 року, які набули законної сили, що під час перебування сторін у шлюбі [PERSON] в інтересах сім'ї була придбана квартира [ADDRESS] (а.с. 8-9,145-146). 15 лютого 2013 року позивачем змінено прізвище на [PERSON] через укладення шлюб з [PERSON] (а.с. 108). Як вбачається з матеріалів справи,04 лютого 2005 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). З тих же матеріалів справи вбачається, що вказана квартира 29 грудня 2005 року була відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 14-15). Однак, з матеріалів справи вбачається, що вказаний договір рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2008 року, було визнано недійсним, повернуто сторони в попередній стан, вселено [PERSON] до спірної квартири, зобов'язано [PERSON] й [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні зазначеною квартирою, а також зобов'язано ВГІРФО зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9). Статтею 69 СК України визначено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім'ї. Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно зі ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим, в ході розгляду справи судом було встановлено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за третьою особою у справі - [PERSON] (а.с. 176). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. ст. 316, 317 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тому, з огляду на вищевказане, суд приходить до висновку щодо передчасності вимог позивача, з огляду на що останні не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що право позивача, про захист якого він просить, не є порушеним з боку відповідача, не підлягає, на думку суду, застосуванню строк давності, про що клопотав відповідач. При цьому, на думку суду, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи доводи сторони відповідача щодо неукладеності шлюбу між ним та позивачем, а також відносно того, що квартира [ADDRESS] не відноситься до спільного майна подружжя, останні повністю спростовуються матеріалами справи, а тому не приймаються судом до уваги. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 316, 317 ЦК України, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: dismissed