Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди завданої злочином. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] приблизно о 18.40 годин по вул. Робочій з боку вул. Каверина автомобіль під керуванням невстановленого водія в районі буд. 168 здійснив наїзд на пішохода [PERSON], [INFO], яка від отриманих травм померла на місці ДТП. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09.01.2014 року. Водій з місця дорожньо-транспортної пригоди втік. За фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України було порушено кримінальне провадження, яке було внесене до ЄРДР за № 12014040030000011. В ході досудового розслідування було з'ясовано, що до вчинення злочину причетний легковий автомобіль «Мерседес-Бенц Е240», державний номер [NUMBER], який належить відповідачу [PERSON]. Саме цей автомобіль перебував під керуванням невстановленого слідством водія під час здійснення наїзду на пішохода. Позивач є матір'ю загиблої [PERSON]. Зазначила, що під час досудового розслідування вона була визнана потерпілою від цього злочину. Відповідач [PERSON] був притягнутий, як підозрюваний досудовим розслідуванням, однак пізніше підозру було скасовано. Під час допитів на досудовому розслідуванні, [PERSON] повідомив, що мав намір продати належний йому автомобіль «Мерседес-Бенц Е240», для чого поїхав на авторинок, де зустрів раніше невідому йому молоду людину, яку звали «[PERSON]». Останній залишив йому заставу у розмірі 200 доларів США та повідомив, що бажає придбати автомобіль, та вони домовилися зустрітися 08.01.2014 року в районі вул. Уральської у 18.00 годин. Зі слів [PERSON], вони зустрілися з [PERSON], як було обумовлено, відповідач передав ключі та управління автомобілем [PERSON], оскільки той бажав випробувати автомобіль на ходу до купівлі. Саме під час керування автомобілем [PERSON] здійснив наїзд на [PERSON], потім [PERSON] втік, залишивши відповідача в шоковому стані, [PERSON] намагався спіймати [PERSON], але не зміг. Злякавшись [PERSON] поїхав чинити автомобіль на СТО. Залишивши автомобіль на ремонт, сам відповідач до міліції не звертався, а купив квиток та поїхав до м. Бердянськ, де переховувався до 01.02.2014 року. Вважає, що за кермом вищевказаного автомобіля перебував саме відповідач, а цю історію він вигадав, щоб заплутати слідство та уникнути покарання. Таким чином, хто був за кермом зазначеного вище автомобіля слідством з'ясовано не було. Однак, відповідач є власником джерела підвищеної небезпеки - автомобіля, який здійснив наїзд на доньку позивача та завдав їй смертельні тілесні ушкодження. При цьому посилалась на положення ст.ст. 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України. Вважає, що оскільки відповідач є власником джерела підвищеної небезпеки та можливо керував транспортним засобом під час ДТП, саме він повинен відповідати за завдану позивачу моральну шкоду у зв'язку із загибеллю доньки. Зазначає, що через дії відповідача, який або сам керував автомобілем, або необачно передав його іншій людині, про яку нічого не знав, навіть те чи мала вона право на керування автомобілем, позивач втратила рідну доньку, яка була в молодому віці. Відповідач після ДТП не повернувся до місця ДТП, хоча мав таку можливість, не викликав швидку, а втік та переховувався від слідства. У зв'язку зі смертю доньки позивача у позивача загострились хронічні захворювання - гіпертонія, сердечні хвороби, страждає від порушення сну, вона вимушена лікуватись та тратити великі суми коштів на ліки. З урахуванням душевних страждань, які позивач зазнала у зв'язку зі смертю доньки, позивач оцінила розмір моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. З приводу вищенаведеного, позивач звернулась до суду з даним позовом та просила стягнути з відповідача на її користь у якості відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок загибелі доньки [PERSON] грошову суму у розмірі 1 000 000,00 грн. Представник відповідача надав суду заперечення, в яких позов не визнав та просив суд в повному обсязі відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Представник відповідача зазначив, що розмір моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Вважає, що заявлена сума моральної шкоди є необґрунтовано завищеною та не підтвердженою. Позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема щодо дій відповідача та причинний зв'язок між діями відповідача та заподіяною шкодою. В обґрунтування своєї вимоги в частині обов'язку саме відповідача відшкодувати моральну шкоду позивач послався на матеріали кримінального провадження № 12014040030000011 за фактом порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, а не відносно відповідача [PERSON] Відповідач вважає, що позивач не довів сам факт причетності відповідача до протиправних дій, що спричинили заявлену моральну шкоду. З наданої суду копії постанови про закриття кримінального провадження від 29 лютого 2016 року вбачається, що слідством не був встановлений факт причетності відповідача до злочину, що спричинило смерть доньки позивача. Проведеними слідчими діями та розшуковими заходами в рамках кримінального провадження встановити докази, які у своїй сукупності давали б можливість у повній мірі стверджувати про винуватість [PERSON] у порушенні правил дорожнього руху, що спричинили смерть [PERSON], не здобуто. Під час розслідування кримінальної справи було проведено безліч експертиз, в тому числі додаткову комісійну судово-автотехнічну експертизу від 13.11.2014 року, згідно яких встановити невідповідність правил дорожнього руху України не надалося можливим. Під час досудового слідства були виконані всі можливі слідчі дії для встановлення винних осіб. Кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Зазначив, що наведене свідчить про те, що кримінальне провадження щодо відповідача було закінчене з реабілітуючих підстав. При цьому позивач, який є потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що вказані рішення слідчого в порядку, визначеному кримінально-процесуальним законодавством, скасовані. У зв'язку з цим посилання позивача на причетність відповідача до вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, жодним чином не підтверджуються наданими суду доказами. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди неправомірними діями відповідача [PERSON] Обвинувальний вирок, що підтверджував би наявність вини останнього у скоєному злочині, відсутній. Таким чином, оскільки вина відповідача не була доведена в законному порядку і встановлена обвинувальним вироком суду, зважаючи на предмет і підстави позову, поданого з метою відшкодування моральної шкоди, завданої винною особою внаслідок скоєння злочину, вважає, що правові підстави для задоволенні позову відсутні. Відповідач в судовому засіданні 16 березня 2017 року повністю підтримав раніше надані ним свідчення під час досудового розслідування та пояснив, що [INFO], приблизно о 18.40 годин, сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої належним відповідачу на праві власності автомобілем «Мерседес-Бенц», номерний знак [NUMBER], був здійснений наїзд на дівчину. Наїзд відбувся на вул. Робочій у м. Дніпрі. Автомобілем керував хлопець на ім'я [PERSON], який відповідачу є малознайомою особою, та якому відповідач хотів продати автомобіль. Документів на право керування транспортними засобами він у малознайомого хлопця [PERSON] не перевіряв та не питав чи має останній посвідчення водія, усно [PERSON] повідомив, що водити вміє. При цьому, відповідач в момент події ДТП знаходився у вищезазначеному автомобілі. Після здійснення наїзду на пішохода [PERSON] не зупинився та поїхав по вулиці Робочій, та згодом повернув на вул. Криворізьку. Проїхавши автомийку, на вул. Криворізькій [PERSON] зупинив автомобіль, вийшов з нього та втік. Далі, відповідач, перелякавшись та будучи шокованим подією ДТП, поїхав з вул. Криворізької на СТО, де залишив автомобіль та поїхав додому. Після події ДТП він поїхав до м. Бердянськ і лише через деякий час приїхав до дому та повідомив правоохоронні органи про обставини події ДТП. Також повідомив, що і на час скоєння ДТП і на теперішній час, він є власником автомобіля «Мерседес-Бенц», номерний знак [NUMBER]. З часу скоєння ДТП він перед позивачем не вибачався, жодної шкоди не відшкодував. Його батько вибачився перед позивачем, та пропонував в рахунок відшкодування шкоди віддати їй автомобіль, але вона відмовилися від такої пропозиції. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі з підстав, наведених у запереченні на позовну заяву. Просив залишити позов без задоволення, оскільки вини відповідача в причинені позивачу шкоди не встановлено, а отже не має підстав для відшкодування шкоди. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та цей факт визнається сторонами, що позивач по справі - [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON]), є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 06 червня 1992 року Відділом РАЦС виконавчого комітету Жовтневої райради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис - № 880 (а.с. 6). Судом встановлено, та це не оспорюється сторонами, що [INFO], приблизно о 18 годині 40 хвилин, мала місце дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої невстановлена особа, керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц», номерний знак [NUMBER], що рухався по вул. Робочій в напрямку руху з боку вул. Каверіна до вул. Криворізької, скоїла наїзд на пішохода [PERSON], яка перетинала проїзну частину вулиці Робочої в районі будинку № 168, з права на ліво, за напрямком руху автомобіля. У зв'язку з подією ДТП [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, від яких вона померла на місці ДТП. Факт смерті [PERSON] [INFO] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], яке видано 09 січня 2014 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 177 (а.с.7). Згідно Акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 72 від 16 січня 2014 року, складеного експертом КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР смерть [PERSON], [INFO], наступила від відкритої черепно-мозкової травми, з переломами кісток склепіння та основи черепу, крововиливами під оболонки та в шлуночки головного мозку. Вказані тілесні ушкодження виникли прижиттєво, безпосередньо перед настанням смерті, у короткий проміжок часу, від дії тупого твердого предмета (предметів) та при ударі об такий (такі), можливо при дорожньо-транспортній події, що підтверджується характером та локалізацією тілесних пошкоджень (а.с. 120-123). Судом встановлено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження від 29 лютого 2016 року, винесеної слідчим СВ ДВП в Дніпропетровській області Тимошенко Є.В. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014040030000011 від 08.01.2014 року, [INFO] біля будинку № 168 по вул. Робочій у м. Дніпропетровську сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої від отриманих тілесних ушкоджень загинула [PERSON] Під час огляду місця події виявлено та вилучено фрагменти решітки радіатора, осколки скла. Загибла на місці пригоди [PERSON] отримала тілесні ушкодження, зокрема в область голови, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення. Смерть потерпілої настала від відкритої черепно-мозкової травми, з переломами кісток склепіння та основи черепу, крововиливами під оболонки та в шлуночки головного мозку. Виявлені тілесні ушкодження в області голови знаходяться у прямому причинному зв'язку із настанням смерті. Відповідно до висновку судово-трасологічної експертизи № 70/02-38 від 27.02.2017 року з'ясовано, що частина декоративної решітки бамперу, вилучена при огляді місця події від 08.01.2014 року, на вул. Робочій у м. Дніпропетровську, могла бути як складовою частиною нижнього бамперу з декоративною решіткою, встановленого на автомобілі «Мерседес-Бенц», номерний знак [NUMBER], так і іншого автомобіля з аналогічним бампером. Три фрагменти захисного скла, вилучені при огляді ДТП від 08.01.2014 року за вищевказаною адресою, і фрагменти захисного скла, встановлених на правій блок-фарі автомобіля «Мерседес-Бенц», номерний знак [NUMBER], до розлому, раніше складали єдине ціле - захисне скло правої автомобільної блок-фари. Згідно із інформацією УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області, транспортний засіб марки «Мерседес-Бенц», номерний знак [NUMBER], належить [PERSON] Допитаний як підозрюваний [PERSON] показав, що на початку січня 2014 року він приїхав до авторинку м. Дніпропетровська. Біля території авторинку він познайомився з раніше йому незнайомим чоловіком на ім'я [PERSON], який зацікавився продажем належного [PERSON] автомобіля «Мерседес-Бенц» та надав завдаток у розмірі 200 доларів США. Телефонними номерами [PERSON] та чоловік на ім'я [PERSON] не обмінювались та по телефону не спілкувались. 08.01.2014 року, приблизно о 18.10 годин [PERSON] разом зі своїм знайомим [PERSON] зустрілись з [PERSON] на вул. Робочій у м. Дніпропетровську. [PERSON] власноручно захотів випробувати технічний стан транспортного засобу, у зв'язку з чим [PERSON] надав йому ключі від автомобіля, та той сів за кермо. В подальшому, невстановлений чоловік на ім'я [PERSON], рухаючись по вул. Робочій у м. Дніпропетровську, в напрямку вул. Криворізької, висадив біля магазину «Сільпо» [PERSON] Продовжуючи свій рух по вул. Робочій, в напрямку вул. Криворізької, знаходячись поряд з вул. Театральною у м. Дніпропетровську, сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було здійснено наїзд на пішохода. Після ДТП [PERSON] не зупинився та продовжив свій рух. Поряд з мийкою для транспортних засобів, по вул. Криворізькій у м. Дніпропетровську, [PERSON] вийшов з транспортного засобу та зник у невідомому напрямку. Слідчими діями та розшуковим заходами встановити додаткові докази та, які у своїй сукупності давали б можливість у повній мірі стверджувати про винуватість [PERSON] у порушенні правил дорожнього руху, що спричинили смерть [PERSON], не здобуто. Під час досудового слідства було проведено додаткову комісійну судово-автотехнічну експертизу, за висновками № 8585/2403-14 від 13.11.2014 року встановити невідповідностей правил дорожнього руху України не надалося можливим. Встановити винних осіб не надалось можливим, крім того за висновками проведених експертиз невідповідність ПДР України в діях невстановленого водія відсутня. У зв'язку з викладеним кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014040030000011 від 08.01.2014 року було закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с. 8-12). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Судом встановлено та цей факт визнається відповідачем по справі, що автомобіль «Мерседес-Венц», 1998 року випуску, світло-сірого кольору, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER] належить на праві власності відповідачу [PERSON], що підтверджується відповіддю Управління Державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області № 14/1567 від 18 березня 2014 року (а.с. 68) та свідоцтвом про реєстрацію [NUMBER] від 19.08.2008 року (а.с. 66-67). Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об'єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об'єкт. Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Як зазначено у пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (надалі - Постанова Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року) з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно положень пункту 7 зазначеної Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Отже, за змістом вищезазначених норм закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки. Аналізуючи механізм дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до висновку, що між діями невстановленої в ході досудового розслідування особи, який керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц», номерний знак [NUMBER], скоїв наїзд на [PERSON], та наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, є прямий причинний зв'язок. Однак відсутність у діях відповідача водія автомобіля, який здійснив наїзд на пішохода [PERSON], складу злочину не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи належних доказів, у розумінні ст.ст. 10, 60 ЦПК України, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої стороною відповідача надано не було, відповідачем не доведена наявність умислу потерпілого або наявність непереборної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 1187 КК України якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Правомірне володіння джерелом підвищеної небезпеки передбачає не лише володіння на підставі права власності, але й володіння, що ґрунтується на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право). Особою, яка правомірно володіє транспортним засобом, є особа, яка керує транспортним засобом на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України, а саме: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб. З пояснень відповідача в судовому засіданні та наявних в матеріалах справи протоколів допиту [PERSON] по кримінальному провадженню № 12014040030000011 вбачається, що [INFO] відповідач дозволив малознайомому чоловіку на ім'я [PERSON], який є невстановленою в ході досудового розслідування особою, керувати належним відповідачу на праві приватної власності автомобілем «Мерседес-Бенц», номерний знак [NUMBER], тобто відповідач допустив останнього до керування джерелом підвищеної небезпеки. При цьому судом встановлено, що допускаючи до керування вищевказаним автомобілем малознайомого чоловіка на ім'я [PERSON], відповідач не перевіряв у останнього документів на право керування транспортними засобами відповідної категорії, не питав чи має останній посвідчення водія та не передавав вказаному чоловікові реєстраційний документ на транспортний засіб. За таких обставин, оцінивши показання відповідача та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до переконливого висновку, що відповідач, допускаючи малознайому особу до керування джерелом підвищеної небезпеки, не пересвідчившись у тому, що останній має право керування транспортними засобами відповідної категорії, не перевіривши наявність у такої особи посвідчення водія та не передавши вказаному чоловікові реєстраційний документ на транспортний засіб, допустив недбалість, яка спряла неправомірному заволодінню вказаними транспортним засобом, що у подальшому призвело до завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки [PERSON] Підсумовуючи наведене суд приходить до висновку, що [PERSON] як власник автомобілю «Мерседес-Бенц», номерний знак [NUMBER], внаслідок недбалості якого невстановлена особа, керуючи вищезазначеним автомобілем скоїла наїзд на [PERSON], яка внаслідок ДТП померла на місці, має також нести відповідальність за спричинення моральної шкоди позивачу. При цьому, суд визнає рівною ступінь відповідальності за спричинену позивачу моральну шкоду як відповідача так і невстановленої в ході досудового розслідування особи, протиправними діями якої спричинено смерть доньці позивача - [PERSON] Тобто, і володілець автомобіля, яким є відповідач по справі - [PERSON], і невстановлена особа [PERSON], який безпосередньо перебував за кермом автомобіля «Мерседес-Бенц», номерний знак [NUMBER], під час наїзду на пішохода [PERSON], повинні нести відповідальність у рівній частці, а саме по 50% кожний. У зв'язку з викладеним, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, доведеними, обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру задоволення позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Системно-правовий аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов'язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяна майну потерпілого. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров'ю потерпілого або його життю, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов'язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця моральна шкода завдана не з його вини. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок ДТП потерпіла [PERSON] померла, у зв'язку з чим позивач як мати та найближча їй людина, зазнала тяжкі душевні страждання та переживання, перенесла нервовий зрив, погіршився стан здоров'я позивача. Померла [PERSON] була єдиною дитиною позивача, та у зв'язку з її трагічною загибеллю позивачу була завдано непоправної шкоди, оскільки втрата рідної та єдиної дитини для матері є найтяжчим душевним випробуванням. Суд також враховує той факт, що після скоєння ДТП відповідач [PERSON], не здійснював спроб вибачитися перед позивачем, не запропонував відшкодувати шкоду та не відшкодував її, що визнавалося самим відповідачем у судовому засіданні. Згідно виписки з історії хвороби № 316, виданої КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР» [PERSON] з 19.05.2014 року по 18.07.2014 року перебувала на лікуванні зі скаргами на порушення сну, внутрішнє тремтіння, зниження настрою, емоціональну лабільність та інше (а.с. 23). Для лікування [PERSON] вживала ліки, копії квитанцій та рецепти на придбання яких містяться в матеріалах справи (а.с. 101-102, 104-106). Виходячи з вищезазначених приписів законодавства суд зазначає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а цивільно-правова відповідальність за завдану позивачу шкоду лежить, в тому числі, на відповідачеві по справі - [PERSON], як володільцеві джерела підвищеної небезпеки, яким було завдано шкоду, внаслідок недбалості якого невстановлена в ході досудового розслідування особа, неправомірно заволоділа транспортним засобом, здійснила наїзд на пішохода [PERSON], тим самим завдала моральної шкоди позивачу. Як вже було зазначено вище, відповідно до ч. 4 ст. 1187 КК України якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Позивачем розмір моральної шкоди, завданої їй смертю доньки [PERSON], був визначений у розмірі 1 000 000,00 грн. При цьому суд враховує вимоги ст. 11 ЦПК України, згідно яких суд розглядає позовну заяву в межах заявлених позовних вимог. Оскільки вимог до невстановленої особи, яка безпосередньо перебувала за кермом автомобіля під час наїзду на [PERSON], позивачем не пред'явлено, суд не вирішує питання про визначення частки шкоди, яка підлягає стягненню з вказаної особи. Враховуючи, що неправомірному заволодінню транспортним засобом сприяла груба недбалість власника автомобілю, яким є відповідач по справі, виходячи з принципів об'єктивності та справедливості, з урахуванням усіх істотних обставин справи, суд приходить до переконливого висновку, що частка відповідальності відповідача (тобто шкоди, яку має відшкодувати відповідач), повинна становити 50% від пред'явленої до стягнення суми, а тому з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди слід стягнути 500 000,00 грн. Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з [PERSON] моральної шкоди частково. Крім того, в силу ч. 2 ст. 88 ЦПК України, у разі якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. З позовною заявою до суду позивач звернувся 07 грудня 2016 року. На 01 січня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати в Україні становив - 1 378,00 грн. Отже, ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 551,20 грн. Таким чином, при зверненні до суду з даним позовом позивачу належало сплатити судовий збір за позовними вимогами немайнового характеру у розмірі 551,20 грн. Враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду з даними позовом, вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави на підставі ч. 2 ст. 88 ЦПК України, у розмірі 551,20 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 23, 1167-1168, 1187 ЦК України та

Outcome: partial