Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначив, що 30.12.1995 року між сторонами було укладено шлюб, актовий запис №1891, шлюбні відносини тривають. Разом з тим, позивач бажає поділити спільно нажите під час шлюбу майно - магазин продовольчих товарів по [ADDRESS] . Як зазначено в позовній заяві, право власності на вказане майно зареєстроване за [PERSON] , яка є фізичною особою-підприємцем, однак особисто підприємницьку діяльність не здійснює, магазин передано в оренду, його утримання, оплату послуг здійснює позивач. Посилаючись на те, що спірне майно набуте подружжям за спільні кошти та використовується в інтересах сім`ї, позивач просить суд визнати магазин по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, в порядку поділу майна визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного майна за кожним, припинити право спільної сумісної власності на таке майно, вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідач у відзиві на позов проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, зазначивши, що [PERSON] з 2001 року є ФОП. 13.06.2002 року відповідачем за особисті кошти було придбано торгівельний кіоск по [ADDRESS] , де й здійснювала свою підприємницьку діяльність. 21.01.2010 року ФОП [PERSON] отримала дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва магазину продовольчих товарів в районі житлового будинку [ADDRESS] . Як вказує [PERSON] , спірний магазин нею було збудовано за кошти, отримані від підприємницької діяльності, а також за кошти, надані її матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] . Відповідач заперечує будь-яку участь позивача у будівництві магазину, придбання будівельних матеріалів, виконання на його замовлення будівельних робіт іншими особами тощо, зазначаючи, що усі роботи було виконано підрядником - ФОП [PERSON] , оплату вказаних робіт та будівельних матеріалів проводила особисто [PERSON] ( Т.2 а.с. 35-45). 15.12.2020 року [PERSON] звернулася до суду зі зустрічною позовною заявою, в якій вказала, що за час спільного життя з [PERSON] , сім`я накопичила грошові кошти за рахунок доходів, отриманих від підприємницької діяльності, здачі магазину в оренду, доходів, отриманих від роботи за кордоном. Як вказує [PERSON] , за рахунок вказаних заощаджень, [PERSON] в лютому 2020 року було придбано квартиру [ADDRESS] , проте угоду купівлі-продажу чоловік оформив як договір дарування. Позивач за зустрічним позовом вважає, що договір дарування №259 від 28.02.2020 року насправді приховує договір купівлі-продажу,а кошти сплачені за цим договором, є спільним майном. [PERSON] подала заяву про зміну предмета позову, зважаючи на те, що оспорюваний договір дарування було розірвано 05.12.2020 року, в якій просила визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений на користь [PERSON] удаваним та визнати його договором купівлі-продажу, визнати спірну квартиру у період з 28.02.2020 року по 05.12.2020 року спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з [PERSON] на свою користь вартість Ѕ частки квартири в сумі 194179,50 грн., а також судові витрати по справі (Т. 2 а.с. 141-148, 188-189). [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив у задоволенні зустрічного позову відмовити, так як за договором дарування, який [PERSON] просить визнати удаваним, [PERSON] не передавав будь-яких грошових коштів, крім того, вказаний договір розірвано 05.12.2020 року (Т. 2 а.с.179-181). Ухвалою суду від 29 вересня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 28 жовтня 2020 року по справі у заочному порядку ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Ухвалою суду від 04.12.2020 року заочне рішення від 28.10.2020 року скасовано, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 18.01.2021 року прийнято зустрічний позов [PERSON] , об`єднано його в одне провадження з первісним позовом, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.01.2021 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.02.2021 року задоволено клопотання представників сторін про витребування доказів по справі. Ухвалою суду від 16.02.2021 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 22.03.2021 року накладено арешт на магазин продовольчих товарів по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20.04.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Скляров М.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених у позові, додатково пояснили, що [PERSON] раніше також був ФОП, потім припинив свою діяльність. Оскільки господарську діяльність здійснювала його дружина, оформлення всіх документів для виділення земельної ділянки під магазин, його будівництво тощо здійснювалося на [PERSON] . Сторони разом за спільні кошти здійснювали будівництво спірного магазину, крім того, мати [PERSON] також надавала для будівництва магазину гроші. Позивач керував ходом будівництва, купував будівельні матеріали, винаймав осіб, які здійснювали окремі будівельні роботи, оплачував їх, а відтак спірний магазин було збудовано за рахунок спільних матеріальних та фізичних зусиль подружжя, а відтак є їх спільним сумісним майном, кожному в якому належить по Ѕ частині. Проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] та його представник заперечували, вважаючи їх необґрунтованим, так як спірний договір дарування квартири був безоплатним, будь-які грошові кошти не передавалися. У наступні судові засідання [PERSON] не з`явився, участь брав через свого представника. Адвокат Скляров М.М. у судове засідання, призначене на 05.10.2021 року не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, у судових засіданнях брав участь його представник - адвокат Оловятенко О.Ю., яка проти задоволення первісного прозову заперечувала з підстав, викладених у відзиві, також зазначала, що спірний магазин хоча й було збудовано за час шлюбу з [PERSON] , проте виключно за особисті кошти [PERSON] , отримані від підприємницької діяльності, а також за рахунок власних накопичень, депозитних рахунків, коштів, наданих матір`ю та бабусею. Представник позивача зустрічний позов підтримала, просила задовольнити з підстав, зазначених у ньому, вказала, що оспорюваний договір дарування було укладено з товаришем [PERSON] - [PERSON] з метою приховати справжній правочин - договір купівлі-продажу, а відтак він є удаваним, а кошти, сплачені за вказаним договором, підлягають поділу між сторонами в рівних частках. У судовому засіданні третя особа [PERSON] проти задоволення зустрічного позову заперечив, повідомив, що товаришує з [PERSON] понад 30 років. Він з родиною збирався виїхати на ПМЖ до Польщі на роботу, де йому запропонували гарну зарплатню та житло. [PERSON] вирішив подарувати спірну квартиру [PERSON] з домовленістю, що якщо йому вона знадобиться, останній поверне квартиру назад, будь-яких коштів третя особа за квартиру не отримував, в наступному договір було розірвано, оскільки змінилися сімейні обставини. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність через неможливість явки до суду, так як має двомісячну дитину, з зустрічними позовними вимогами не погодилася, зазначивши, що її чоловік та [PERSON] 28.02.2020 року уклади договір дарування квартири, вона, як дружина, надавала на це свою згоду, в подальшому вказаний договір було розірвано, грошових коштів [PERSON] не передавалося (Т. 2 а.с. 36). У судовому засіданні було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які пояснювали, що під час будівництва магазину по [ADDRESS] на прохання [PERSON] виконували окремі роботи з будівництва, зварювальні, монтаж системи димовідведення, виготовлення електричної схеми газової сигналізації котельні тощо, за які розраховувався особисто [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] у період 2010-2014 років купував у неї будівельні матеріали. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснював, що на прохання [PERSON] встановлював кондиціонер у спірному магазині. Щодо укладення договору дарування квартири вказав, що мав намір виїхати на ПМЖ за кордон з сім`єю, квартиру подарував своєму другові - [PERSON] , у зв`язку зі зміною сімейних обставин, вирішили розірвати вказаний договір, будь-яких коштів від [PERSON] свідок не отримував. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є матір`ю [PERSON] , вона протягом будівництва спірного магазину надавала доньці грошові кошти, а саме: на початку 2010 року надала 25000 грн., пізніше - 40000 грн. та 50000 грн., які свідок заощадила зі своєї зарплати та пенсії. Після продажу частки квартири, яка дісталася у спадок бабусі [PERSON] , останній, як єдиній онуці, було передано 83000 грн. Допитаний свідок [PERSON] пояснила, що у 2009 році [PERSON] оформлювала документи для будівництва магазину, а [PERSON] давала кошти на це, зокрема восени 2010 року - 40000 грн. Зі слів [PERSON] свідок знає, що остання дала доньці приблизно 100000 грн. Суд, заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 30.12.1995 року, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області зроблено актовий запис №1891 ( Т. 1 а.с.13). Згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію СПД - фізичної особи, [PERSON] з 28.02.2001 року є фізичною особою-підприємцем (Т. 2 а.с. 53). Як вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 13.06.2002 року [PERSON] придбала торгівельний кіоск, площею 12 кв.м., який тимчасово розташований по [ADDRESS] , в районі магазину « [INFO] », вартістю 300 грн., та отримала дозвіл на розміщення об`єкту торгівлі (Т. 2 а.с. 54-55). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] як СПД 02.11.2007 року уклала договір на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] , договір на виконання робіт по геодезичному обміру земельної ділянки від 17.10.2007 року (Т. 2 а.с. 63-66). 21.01.2010 року ФОП [PERSON] отримало дозвіл на виконання будівельних робіт №1 Г-10 з будівництва магазину продовольчих товарів в районі жилого будинку [ADDRESS] відповідно до проектної документації, яка розроблена ФОП [PERSON] , відповідальним виконавцем робіт є ФОП [PERSON] ( Т. 2 а.с. 67). Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 28.11.2011 року, магазин продовольчих товарів в районі жилого будинку [ADDRESS] є закінченим будівництвом та готовий до експлуатації (Т. 2 а.с. 94-96). Вказаному об`єкту присвоєно поштова адреса : [ADDRESS] (Т. 2 а.с. 99). [PERSON] 16.07.2012 року оформила право власності на магазин продовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , площею 37,8 кв.м, а 06.12.2012 року - зареєструвала право власності в КП «Кременчуцька БТІ Полтавської обласної ради» ( Т 1. а.с. 14-15). Судом встановлено, що 28.02.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Курячим В.МА., реєстровий номер 259. За умовами вказаного договору [PERSON] передає безоплатно у власність [PERSON] вищевказану квартиру (Т. 2 а.с. 182). 05.12.2020 року [PERSON] та [PERSON] уклади договір про розірвання договору дарування спірної квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Курячим В.М., реєстровий номер 1292 (Т. 2 а.с. 183). Розглядаючи первісний позов [PERSON] , суд прийшов до переконання, що між сторонами виник спір з приводу поділу майна подружжя . Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України) Відповідно до частини першої та третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до роз`яснень пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, про визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статті 372 ЦК, а вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, то виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, сторони перебувають у шлюбі з 1995 року, мають спільну доньку, тривалий час разом проживали та вели спільне господарство. У період шлюбу було набуто спірний магазин, право власності на який зареєстровано за [PERSON] . Матеріали справи не містять інформації щодо місця роботи та отримані доходи [PERSON] у період будівництва магазину, а саме протягом 2010-2011 років, проте з пояснень позивача та його представника постає, що [PERSON] офіційно не працевлаштовувався, так як разом з дружиною займався сімейним бізнесом, будував магазин, на що витрачалися спільні кошти сім`ї. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до загального журналу робіт, виконаних ФОП [PERSON] з будівництва спірного магазину, підрядником у період з 24.04.2010 року по 20.03.2011 року виконано наступні види робіт: підготовка до будівництва та знос дерев, вивіз сміття, монтаж огорожі, влаштування підготовки з бетону під фундаменти (акт огляду прихованих робіт від 05.05.2010 року), влаштування фундаментів під навіс (акт огляду прихованих робіт від 10.05.2010 року), влаштування фундаментів (акт огляду прихованих робіт від 10.05.2010 року), влаштування гідроізоляції (акт огляду прихованих робіт від 11.05.2010 року), монтаж несучого каркасу (акт огляду прихованих робіт від 20.06.2010 року), монтаж металевих форм (акт огляду прихованих робіт від 14.07.2010 року), влаштування покриття (акт огляду прихованих робіт від 28.08.2010 року), кладка цегляних стін (акт огляду прихованих робіт від 05.09.2010 року), влаштування підлоги (акт огляду прихованих робіт від 10.09.2010 року), монтаж стоїк під навіс (акт огляду прихованих робіт від 10.11.2010 року), монтаж елементів навісу (акт огляду прихованих робіт від 12.11.2010 року), внутрішні електро-монтажні, сантехнічні роботи, оздоблювальні роботи (Т. 2 а.с. 68-89). Разом з тим, розписками, наявними в матеріалах справи та показаннями свідків підтверджується безпосередня участь [PERSON] у проведенні будівництва, ремонтних робіт в магазині, його облаштування, інших, ніж вказано у загальному журналі робіт, зокрема, [PERSON] пояснював, що його запрошував [PERSON] для встановлення дверей в магазині, за що згідно з розпискою у червні 2011 року отримав від позивача 2500 грн. (Т.1 а.с. 32), ці ж обставини підтвердив свідок [PERSON] , [PERSON] пояснював, що здійснював на замовлення [PERSON] роботи по виготовленню комплектуючих для обслуговування димових та вентиляційних каналів та роботи з монтажу димових та вентиляційних каналів, за що згідно з розпискою у вересні 2011 року отримав від позивача 2500 грн. та 1000 грн. (Т.1 а.с. 33-34), [PERSON] пояснював, що на замовлення [PERSON] у магазині виконував гіпсокартонні, малярні роботи, клав плитку, розрахунок за виконані роботи проводив позивач, [PERSON] пояснював, що на замовлення позивача та за його рахунок виготовляв електричну схему газової сигналізації котельні магазину. Крім того, допитаний як свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснював, що після закінчення будівництва магазину на прохання [PERSON] здійснював установку кондиціонеру, про що також свідчить розписка від 14.05.2012 року (Т. 1 а.с. 35). Той факт, що кошти за придбання кондиціонеру, зі слів представника відповідача, було повернуто орендарем спірного магазину ФОП [PERSON] , не спростовує особисту участь [PERSON] в облаштуванні приміщення під магазин. До того ж, на підтвердження цих доводів відповідачем жодних доказів не надано. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснювала, що [PERSON] протягом 2010-2014 років купував у неї будівельні матеріали, пісок, щебінь тощо, в більшості випадків вивозив їх самостійно, декілька разів свідок здійснював доставку будівельних матеріалів до магазину, де велося будівництво. Вказані обставини підтверджуються товарними чеками, виданими [PERSON] ФОП [PERSON] ( Т. 1 а.с. 36-73). Суд не погоджується з доводами представника відповідача щодо неврахування товарних чеків, датованих після 28.11.2011 року, тобто після введення об`єкту в експлуатацію, так як з вищевказаного журналу загальних робіт з будівництва та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 28.11.2011 року не вбачається, що у спірному магазині було виконані усі внутрішні оздоблювальні та ремонтні роботи. Судом не беруться до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON] в частині того, що ними проводилися роботи з будівництва навісу, підготовки фундаменту, так як відповідно до загального журналу робіт, виконаних ФОП [PERSON] з будівництва спірного магазину, вказані роботи виконано саме підрядником. Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що розрахунки за роботи з будівництва, ремонту, облаштування магазину здійснювалися [PERSON] як ФОП чи виключно за особисті кошти, в свою чергу, зібраними по справі доказами підтверджується, що спірний об`єкт було створено спільними зусиллями подружжя та за їх спільно нажиті кошти. Суд також не бере до уваги письмові показання [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Гальонкіною О.В., в частині того, що підрядник самостійно закуповував усі матеріали, необхідні для будівництва спірного магазину, передавав квитанції ФОП [PERSON] , яка з ним розраховувалася, так як вказані обставини належними та достатніми доказами по справі не підтверджені. [PERSON] надані товарні чеки від 05.01.2011 року на суму 1197,50 грн., від 28.07.2011 року на суму 35,06 грн., від 17.09.2011 року на суму 16, 50 грн., від 06.09.2010 року на суму 324,50 грн., від 18.08.2010 року на суму 670,08 грн., що свідчать лише про купівлю будівельних матеріалів, проте з них не вбачається ким саме. Крім того, розмір вказаних витрат є незначним та не дорівнює витратам, необхідним для проведення будівництва спірного нерухомого об`єкту. Крім того, суд звернув увагу на те, що в товарному чеку, наданому [PERSON] , від 26.07.2011 року на суму 122,49 грн., клієнтом вказано [PERSON] ( Т. 2 а.с. 92). Доводи [PERSON] щодо наявності особистих коштів на рахунку АКІБ «Укрсиббанк» , відкритому як ФОП [PERSON] спростовуються випискою, наданою банком, відповідно до якої на рахунку [PERSON] у період з 12.01.2007 року по 09.03.2021 року наявні грошові кошти у розмірі 26,41 грн. ( Т. 2 а.с. 245-246) , інших доказів до суду не надано. Також не заслуговують на увагу доводи [PERSON] з приводу того, що будівництво спірного магазину відбувалося виключно за кошти, накопичені відповідачем від здійснення підприємницької діяльності, так як в податкових деклараціях за 2004 рік сума чистого доходу, одержаного ФОП [PERSON] , склала 493 грн., за 2005 рік - 866 грн., за 2006 рік - 420 грн., за 2007 рік - 590 грн., за 2008 рік - 1950 грн., за 2009 рік - 1420 грн., за 2010 рік - 2070 грн., за 2011 рік - 600 грн., за 2012 рік декларація не подавалася (Т. 2 а.с. 248-249)? що є свідченням отримання незначних доходів [PERSON] безпосередньо від своєї підприємницької діяльності. Оцінюючи доводи відповідача щодо отримання грошових коштів від своєї матері [PERSON] та бабусі [PERSON] на будівництво магазину, суд аналізує розписки, надані відповідачем, відповідно до яких [PERSON] , діючи як представник [PERSON] , на виконання мирової угоди, затвердженої Автозаводським районним судом м. Кременчука від 03.12.2010 року, отримала наступні грошові суми: 04.04.2011 року отримала 5426,45 грн., 30.06.2011 року - 5358,62 грн., 30.09.2011 року - 5290,79 грн., 25.12.2011 року -5222,96 грн., 30.06.2012 року - 6029,40 грн., 31.03.2012 року - 5132,53 грн., 30.09.2012 року - 4522,05 грн., 20.12.2012 року - 4235,66 грн., 31.03.2013 року - 4883,85 грн., 30.06.2013 року - 7536,50 грн., 03.10.2013 року - 6029,40 грн., 02.01.2014 року - 3014,70 грн., 01.04.2014 року - 3014,70 грн., 01.07.2014 року - 3015,25 грн., 18.07.2014 року - 1300 грн. ( Т. 2 а.с. 117-126)., а також показання [PERSON] , допитаної як свідка, яка пояснювала, що на початку 2010 року надала [PERSON] грошові кошти на будівництво магазину в сумі 25000 грн., пізніше 40000 грн. та 50000 грн., які нею було заощаджено зі заробітної плати та пенсії, також було надано кошти за частку у квартирі [PERSON] у сумі 83000 грн. , а всього близько 200000 грн. В ході розгляду справи не підтверджено факт передачі грошових коштів у сумі 83000 грн. [PERSON] на будівництво магазину [PERSON] , до того ж, вбачається, що вказану суму [PERSON] отримувала для [PERSON] за довіреністю невеликими частинами у період з 04.04.2011 року по 18.07.2014 року, тоді як будівництво магазину здійснювалося протягом 2010-2011 років. Суд критично оцінює показання матері [PERSON] в частині того, що нею було передано вказані грошові кошти на будівництво магазину, так як свідок не вказував коли саме вказані грошові кошти передавалися. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснювала, що була свідком передачі восени 2010 року грошових коштів [PERSON] доньці [PERSON] у сумі 40000 грн. для будівництва магазину. Свідку зі слів [PERSON] відомо, що остання надавала доньці кошти у розмірі 100000 грн., проте свідок особисто цього не бачила. Оцінивши вказані докази, суд погоджується з тим, що матір`ю відповідача [PERSON] надавалася матеріальна допомога на будівництво магазину у сумі 40000 грн., разом з тим, суд критично оцінює пояснення свідка щодо надання коштів в особисту власність [PERSON] , а не в інтересах сім`ї, зважаючи на те, що подружжя разом проживало однією сім`єю, спільно займалося будівництвом магазину, про що свідчать інші зібрані докази по справі. Також суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] в частині надання грошових коштів на будівництво магазину у сумі 25000 грн. та 50000 грн. протягом 2010 року, так як, аналізуючи виписку по рахунку АТ КБ «Приватбанк», відкритого на ім`я [PERSON] , за період з 01.01.2007 року по 30.12.2010 року (Т. 2 а.с. 102-113), не можливо дійти переконливого висновку про можливість накопичення матір`ю відповідача вказаних сум, інших доказів, на підставі яких можливо було б встановити розмір доходів [PERSON] у вказаний період, до суду не надано. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] в частині того, що [PERSON] надавала доньці кошти у розмірі 100000 грн., так як вказані обставини їй відомі зі слів [PERSON] , вона особисто не була присутня під час передачі грошових коштів. Інші доводи відповідача на увагу також не заслуговують та спростовують доводи позивача, викладені у первісному позові. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що спірний магазин належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, оскільки набутий подружжям за час шлюбу, їх частки у спільному майні відповідно до ст. 70 СК України є рівними, тому за кожним зі сторін необхідно визнати право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна. Презумпцію набуття майна у спільну сумісну власність відповідач не спростував, як і не заявив вимог про визнання спірного магазину об`єктом особистої приватної власності. Разом з тим, суд не вбачає підстав для припинення права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, так як згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється в силу закону. Розглядаючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та стягнення компенсації за Ѕ частку, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої і четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Як вважає позивач за зустрічним позовом, між [PERSON] та [PERSON] було укладено фіктивний правочин - договір дарування від 28.02.2021 року, який мав на меті приховати договір купівлі-продажу квартири та змінити правовий статус майна - зі спільного сумісного майна подружжя на особисту приватну власність [PERSON] , а відтак [PERSON] має право на отримання компенсації вартості Ѕ частини квартири, у зв`язку з чим звертається до суду з вимогами визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений на користь [PERSON] , удаваним та визнати його договором купівлі-продажу, визнати спірну квартиру у період з 28.02.2020 року по 05.12.2020 року спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з [PERSON] на свою користь вартість Ѕ частки квартири в сумі 194179,50 грн. Виходячи зі змісту зустрічних позовних вимог, суд приходить до висновку, що можливе судове рішення буде стосуватися прав та обов`язків сторін оспорюваного договору дарування - [PERSON] та [PERSON] , а відтак вони повинні бути залучені до участі у справі як співвідповідачі. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». За таких обставин, встановивши, що зустрічні позовні вимоги пред`явлено не до усіх осіб, які мають відповідати за позовом, зокрема, [PERSON] , у суду відсутні визначені процесуальним законом підстави для залучення співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору дарування удаваним , визнання його договором купівлі-продажу, а також у вимогах про визнання спірної квартири у період з 28.02.2020 року по 05.12.2020 року спільною сумісною власністю подружжя, стягнення з [PERSON] вартості Ѕ частки квартири в сумі 194179,50 грн., так як вказані вимоги є похідними від вимог про визнання договору дарування удаваним та не можуть бути розглянуті у вказаному судовому провадженні без залучення усіх - належних відповідачів. При цьому, суд не вдається до оцінки доводів, викладених позивачем та відповідачем у відзиві, оскільки це є предметом дослідження у справі, де позовні вимоги пред`явлені до усіх належних відповідачів, які мають відповідати за позовом. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , а саме визнання магазину продовольчих товарів за адресою: [ADDRESS] , площею 37.8 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] до [PERSON] , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного магазину за кожним, та відмовляє у задоволенні позовних вимог про припинення права спільної сумісної власності подружжя. Суд також вважає за необхідне відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 4919 грн. 65 коп. ( Т. 1. а.с. 1), а також судовий збір у розмірі 445 грн. за звернення з заявою про забезпечення позову (Т. 3 а.с. 3), яка була задоволена судом ухвалою від 22.03.2021 року, а всього судові витрати склали 5373 грн. 65 коп. , які належить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Суд не вбачає підстав для стягнення на користь [PERSON] витрат на проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, виконаної судовим експертом Шпак С.Л. 24.12.2019 року, оскільки позивач не надав доказів того, що такі витрати ним були понесені у зв`язку з підготовкою саме зазначеного позову, а також того, що вартість дослідження склала 5500 грн. та була сплачена позивачем у вказаному розмірі. Витрати за зустрічним позовом не відшкодовуються в силу п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial