Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

У вересні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 11 856,85 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 лютого 2015 року між сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 3 681,11 грн. на платіжну картку зі сплатою 0,01% за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 10 серпня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 11 856,85 грн., яка складається з: 3 528,35 грн. - заборгованості за кредитом; 1,83 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 8 326,67 грн. - заборгованість за пенею; 590,94 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Оскільки, відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав та представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, то судом постановлено ухвалу про заочний розгляд цієї справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 24 лютого 2015 року між сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт. Своїм підписом на Генеральній угоді відповідач підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення, та погодився з його умовами, а також з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. За цією Генеральною угодою відповідач отримав кредит у розмірі 3 681,11 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Дата остаточного погашення заборгованості 31 серпня 2015 року. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, взяті на себе зобов`язання за Генеральною угодою відповідач припинив виконувати, у зв`язку з чим станом на 10 серпня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 11 856,85 грн., яка складається з: 3 528,35 грн. - заборгованість за кредитом; 1,83 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 8 326,67 грн. - заборгованість за пенею; 590,94 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом п. п. 1.1.3. та 2.1. Генеральної угоди банком надано строковий кредит на строк 6 місяців з 24 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року та 31 серпня 2015 року є датою кінцевого погашення заборгованості за договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження№14-10цс18. Тому суд не погоджується з розрахунком банку, що проценти підлягають стягненню станом на 10 серпня 2020 року, оскільки строк дії договору закінчився 31 серпня 2015 року та приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню відсотки за користування кредитом, які були нараховані позивачем станом на 31 серпня 2015 року, тобто станом на день закінчення строку кредитування, розмір яких згідно з розрахунком позивача становить 0,20 грн. Частиною 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання він зобов`язаний сплатити неустойку. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди передбачено стягнення штрафу з позичальника при порушенні останнім строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням у розмірі 590,94 грн. Окрім того, п. 2.8. Генеральної угоди встановлено обов`язок позичальника при порушенні останнім зобов`язань щодо погашення кредиту сплатити банку пеню, розмір якої визначений Умовами та правилами надання банківських послуг за кожен день прострочки. Статтею 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Оскільки, відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17. Враховуючи те, що відповідач не виконав передбачені Генеральною угодою і законом зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 3 528,35 грн., за відсотками за користування кредитом в розмірі 0,20 грн. та штрафу відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди в розмірі 590,94 грн. В той же час, оскільки представник позивача в судове засідання не з`явився та не висловив свою думку щодо необхідності стягнення з відповідача штрафу чи пені, та з метою недопущення подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за пенею в розмірі 8 326,67 грн. Стягнення лише штрафу, який є меншим, ніж пеня, забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів сторін з огляду на загальну суму стягнення з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 735,70 грн.

Outcome: partial