Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, уточненним у подальшому до Фізичної особи-підприємця Котікова М.К., посилаючись на те, що останній є власником нежилої будівлі транспортного цеху (складське приміщення), що знаходиться по [ADDRESS] . Позивач зазначав, що 25 березня 2016 року між ним, як директором ПП « [PERSON] » та відповідачем було укладено договір оренди №3 від 25 березня 2016 року, строком дії до 01 квітня 2017 року, який після закінчення строку був пролонгований до 31 березня 2018 року. Відповідно до умов договору оренди №3 від 25 березня 2016 року позивачу було передано у строкове платне користування частина складського приміщення по [ADDRESS] , площею 150 кв.м. 29 листопада 2017 року в складському приміщенні по [ADDRESS] сталася пожежа, в результаті якої було знищено та пошкоджено значну кількість майна, в тому числі і майно, яке належало на праві власності позивачу, що було зафіксовано у акті про пожежу від від 30 листопада 2017 року. Вказував, що відповідно до акту про пожежу від 30 листопада 2017 року, причиною виникнення пожежі став аварійним режим роботи електрообладнання в місці розташування екструдера. Позивач стверджував, що відповідальність за вказану пожежу повинен нести власник приміщення, відповідач у справі [PERSON] , оскільки в приміщенні була відсутня система пожежної сигналізаці, і пожежа виникла в тій частині приміщенні, яке позивачем не орендувалася. Тільки через деякий час пожежа поширилася на частину орендованого ним приміщення. Тому, за його думкою, відповідач зобов`язаний відшкодувати йому матеріальну шкоду, яку він поніс в результаті пожежі та спричиненні збитки. Також зазначав, що оскільки відповідач в процесі судового розгляду справи передав у власність на підставі договорів дарування від 18 грудня 2017 року та від 19 грудня 2017 року своєму сину [PERSON] житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , то дані договора повинні бути скасовані та визнані недійсними. Зазначав, що відповідно до звіту ТОВ «Актів Інвестментс» щодо визначення розміру матеріальної шкоди (прямого збитку) завданого власнику товарно-матеріальних цінностей (обладнання, інвентаря, готової продукції і будівельних матеріалів) в кількості 83 номенклатурних найменувань від 29 червня 2018 року, матеріальна шкода (прямі збитки), яку він поніс в результаті виникнення пожежі, складає 1436035,00 грн. Крім того, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому суму матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції, що складає 195300,76 грн. та збиткі у вигляді упущеної вигоди в розмірі 252393,60 грн., оскільки він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу (упущеної вигоди). Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму матеріальної шкоди в розмірі 1883729,36 грн., з яких прямі збитки - 1436035,00 грн.; суму матеріальної шкоди з урахуванням індекса інфляції - 195300,76 грн.; упущену вигоду -252393,60 грн.; скасувати та визнати недійсними договори дарування від 18 грудня 2017 року та від 19 грудня 2017 року. Після винесення судом ухвали про роз`єднання позовних вимог, позивач остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь суму матеріальної шкоди в розмірі 1883729,36 грн., з яких прямі збитки - 1436035,00 грн.; суму матеріальної шкоди з урахуванням індекса інфляції - 195300,76 грн.; упущену вигоду - 252393,60 грн. Ухвалою суду від 27 грудня 2017 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (т. 1, а.с. 20). Ухвалою суду від 27 квітня 2018 року за заявою [PERSON] було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 158-160). Ухвалою суду від 06 червня 2018 року за заявою [PERSON] було заборонено [PERSON] здійснювати будівництво ангарів за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 202-204). Ухвалою суду від 06 червня 2018 року за заявою [PERSON] було залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІД» (далі - ТОВ «ВІД»), та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - фірму «Оскар Метал» (т. 1, а.с. 206-208). Ухвалою суду від 06 червня 2018 року підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «ВІД», третя особа: фірма «Оскар Метал» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі було закрито та призначено справу до судового розгляду (т. 1, а.с. 210-211). Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року за клопотанням відповідача та його представника цивільна справа за позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «ВІД», третя особа: фірма «Оскар Метал» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі була передана за підсудністю до Комінтернівського районного суду Одеської області (т. 3, а.с. 6-7). Постановою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2018 року була скасована та справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 3, а.с. 50-52). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2019 року було роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «ВІД», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: фірма «Оскар Метал» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі та скасування договорів, а саме у одне провадження - позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «ВІД», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: фірма «Оскар Метал» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі, а у інше провадження - позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «ВІД», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: фірма «Оскар Метал» про скасування договорів (т. 3, а.с. 70-72). 15 травня 2019 року в судовому засіданні після розгляду всіх клопотань та заяв сторін, суд приступив до з`ясування обставин справи та дослідження доказів та надав учасникам справи відповідно до вимог ст. 227 ЦПК України виступити з вступним словом, а саме дати пояснення по справі та викласти зміст та підстави своїх вимог і заперечень щодо предмета позову, але позивач та його представник відмовилися від виступу з вступним словом, посилаючись на те, що суд відмовив їм в задоволенні заявлених ними клопотань, а також заявили суду клопотання про відкладення справи для надання їм часу для підготовки з цих обставин заяви про відвід. 22 травня 2019 року представник позивача [PERSON] , діючий за довіреністю від 19 березня 2018 року, надав через канцелярію суду заяву про відвід судді по вказаній цивільній справі, в обґрунтування якої зазначав, що оскільки суд відмовив позивачу в задоволенні заявлених ним клопотань, то дані обставини викликають сумнів в неупередженості судді Сегеди О.М., що може зашкодити всебічному, повному, та об`єктивному розгляду справи (т. 3, а.с. 120-124). Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Плавича І.В. від 27 травня 2019 року заява представника позивача [PERSON] про відвід судді Сегеді О.М. була залишена без задоволення (т. 3, а.с. 136-138). 10 червня 2019 року представник позивача [PERSON] надав через канцелярію суду заяву про відвід судді по вказаній цивільній справі за п. 3 ст. 36 ЦПК України (т. 3, а.с. 156). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Мирончук Н.В.) від 21 червня 2019 року представнику позивача [PERSON] було відмовлено в задоволенні заяви про відвід судді Сегеди О.М. (т. 3, а.с. 156). Позивач та його представник, діючий на підставі довіреності від 19 березня 2018 року, в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були сповіщені належним чином, причини своєї не явки суду не повідомили. Надали через канцелярію суду клопотання про відкладення справи, але причини відкладення не зазначили. Раніше позивачем були надані письмові пояснення по справі та відповідь на відзив, в яких останній стверджував, що відповідач повинен був здавати в оренду приміщення, пристосовані до виробництва пально-небезпечних виробів для опалюваних печей, тобто брикетів, які складаються з горючих матеріалів-тирси, насіння, сіна та соломи, вугільний пил, цей матеріал сушився та дробився. За думкою позивача, такі вогнебезпечні приміщення повинні бути відокремлені від інших приміщень протипожежними стінами, що забезпечують непоширення пожежі в суміжні частини будинку, із своєї протипожежною сигналізацією, протипожежними гідрантами згідно Державних будівельних норм України, тому відповідач повинен нести відповідальність (т. 1, а.с. 163-164, т. 2, а.с. 217-220, т. 3, а.с. 146). Відповідач [PERSON] та його представник, діючий на підставі ордеру від 28 лютого 2018 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Раніше відповідач надав до суду відзив на позов, та додаткові доводи до відзиву на позов, в обґрунтування якого зазначили, що [PERSON] дійсно належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 13 червня 2015 року нежила будівля, загальною площею 1229,5 кв.м. по [ADDRESS] , яка складається з 14 ізольованих відсіків-боксів (кожен відсік має власний вихід) і частково використовується власником для підприємницької діяльності: приміщення (з 3-х боксів) площею 120 кв.м., з протилежної від приміщення позивача. Вказували, що позивач на підставі договору оренди №3 від 26 березня 2016 року є орендарем ізольованої внутрішньої частини будівлі, а саме приміщення, площею 150 кв.м. Інші приміщення нежилої будівлі також передані відповідачем в оренду на підставі договорів оренди, а саме Громадському руху «Вера, Надежда, Любовь» на підставі договору оренди №1 від 01 жовтня 2016 року; [PERSON] на підставі договору оренди №1 від 11 листопада 2014 року, [PERSON] на підставі договору оренди №4 від 01 жовтня 2017 року, [PERSON] на підставі договору оренди №2 від 18 серпня 2017 року, [PERSON] на підставі договору оренди №4 від 30 вересня 2014 року. Стверджував, що всі приміщення були передані орендаторам в належному стані. Крім того, 27 вересня 2017 року, за рекомендаціями ДСНС, з усіма орендарями під особистий підпис, було проведено інструктаж з техніки безпеки, та протипожежної безпеки. Зазначив, що доводи позивача, що відповідач, як власник приміщення несе відповідальність за протипожежну безпеку, спростовуються, зокрема договорами оренди. Крім того, вказував, що позивач не надав суду докази, які б підтверджували його, як власника приміщення, вину в тому що сталася пожежа, а тому просив суд відмовити в задоволенні позову (т. 1, а.с. 29). Представник відповідача [PERSON] , діючий на підставі ордеру від 25 червня 2018 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 2, а.с. 191). Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомили. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява №3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, суд дійшов до висновку про розгляд справи за відсутності позивача, представника позивача, та представників третіх осіб, які належним чином повідомлені про день та час розгляду справи. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність позивача та його представника, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи відповідачів, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 82 книги п`ятої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 13 червня 2005 року належить нежила будівля транспортного цеху (складське приміщення), що знаходиться по [ADDRESS] , загальною площею 1229,5 кв.м. (т. 1, а.с. 65-66). 22 липня 2005 року право власності [PERSON] на нежилу будівлю транспортного цеху (складське приміщення), що знаходиться по [ADDRESS] було зареєстровано в реєстрі про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, та технічним паспортом від 14 квітня 2005 року (т. 1, а.с. 14, 15, 67, 68-72). Встановлено, що 25 березня 2016 року між ФОП [PERSON] та ПП « [PERSON] » в особі директора [PERSON] було укладено договір оренди №3 від 25 березня 2016 року, строком дії з 01 квітня 2016 року по 01 квітня 2017 року. Після закінчення дії вказаного договору, за домовленістю сторін, договір оренди від 25 березня 2016 року був сторонами пролонгований до 31 березня 2018 року (т. 1, а.с. 5, 6, 42). Відповідно до умов Договору оренди №3 від 25 березня 2016 року ФОП [PERSON] було передано позивачу у строкове платне користування частина складського приміщення по [ADDRESS] , площею 150 кв.м. Умовами договору сторони погодили, що об`єкт оренди на момент передачі в оренду придатний для використання згідно з п.2 цього Договору; вступ орендаря у володіння та користування об`єктом оренди настає з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2018 року; термін оренди становить один рік з моменту прийняття орендарем об`єкту оренди; орендар зобов`язаний підтримати об`єкт оренди в справному стані, належному санітарному стані, запобігати його пошкодженню, псуванню, дотримуватись правил пожежної безпеки, а також правил користування тепловою та електричною енергією, не допускати перевантаження електромереж; здійснювати за власний рахунок поточний ремонт об`єкта оренди; в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за Договором винна сторона зобов,язана відшкодувати завдані збитки (пункти 1.3, 2.1, 3.1, 6.3, 8.1, 10.1 договору). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був фізичною особою підприємцем, та займався підприємницькою дільністю, яка на час звернення до суду була припинена, що підтверджується копією описа документів, що надаються фізичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням» (т. 1. а.с. 9). Встановлено, що інші приміщення нежилої будівлі по [ADDRESS] також були передані відповідачем в оренду на підставі договорів оренди іншим підприємцям та організації, а саме Громадському руху «Вера, Надежда, Любовь» на підставі договору оренди №1 від 01 жовтня 2016 року; ФОП [PERSON] на підставі договору оренди №1 від 11 листопада 2014 року, [PERSON] на підставі договору оренди №4 від 01 жовтня 2017 року, [PERSON] на підставі договору оренди №2 від 18 серпня 2017 року, [PERSON] на підставі договору оренди №4 від 30 вересня 2014 року (т. 1, а.с. 42-61). Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] за рекомендаціями ДСНС, з усіма орендарями нежилого приміщення по [ADDRESS] під особистий підпис, провів інструктаж з техніки безпеки, та протипожежної безпеки, що підтверджується витягом з журнала (т. 1, а.с. 62-64). 29 листопада 2017 року в складському приміщенні по [ADDRESS] сталася пожежа, що підтверджується актом про пожежу від 30 листопада 2017 року (т. 1, а.с. 7). На підтвердження пошкодження нежилого приміщення по [ADDRESS] , внаслідок пожежі 30 листопада 2017 року, відповідач надав до суду фотофіксацію вказаного приміщення після пожежі. З матеріалів справи вбачається. що в результаті пожежі було знищена та пошкоджена значна кількість майна, яка належала відповідачу, в тому числі і майно, яке належало на праві власності позивачу, що було зафіксовано у акті про пожежу від 30 листопада 2017 року та фотофіксацією пошкоджених приміщень та обладнання (т. 1, а.с. 7, 73-75). Згідно висновку №04/86/30.11.2017 з дослідження технічної причини виникнення пожежі, яка сталася 30 листопада 2017 року в будівлі, що розташована по [ADDRESS] від 30 березня 2018 року осередок пожежі, яка сталася 30 листопада 2018 року в будівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS] знаходився в північній частині будівлі на території, яку орендував ФОП [PERSON] , в районі розташування печі для сушки сировини (сушильної печі); Найбільш ймовірною причиною виникнення даної пожежі стало потрапляння розжарених часток на горючі матеріали з печі для сушки сировини (сушильної печі), що розташовувалася на території ФОП [PERSON] , що привело до їх займання та розвитку пожежі (т. 1, а.с. 100-124). Позивач стверджує, що особою, відповідальною за завдану шкоду є відповідач, як власник приміщення, у якому виникла пожежа. Відповідач вважає, що позивач не довів належними та допустими доказами протиправності його дій (бездіяльність) та стверджує про відсутність вини. Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. За правилами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Фактичною підставою для настання делікатної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачене законом. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В зазначеній нормі міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов`язкову підставу делікатної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність). Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода- наслідком. Відповідно до частини другої ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Виходячи з цього, особа, яка вимагає відшкодування збитків (як грошової оцінки матеріальної шкоди), повинна довести факт заподіяння збитків (шкоди), розмір понесених збитків, (шкоди) безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями особи, яка спричинила збитки (шкоду), та самими збитками (шкодою). А відповідач має довести, що такі збитки (шкода) завдані не з його вини. Як вбачається з висновку №04/86/30.11.2017 з дослідження технічної причини виникнення пожежі, яка сталася 30 листопада 2017 року в будівлі, що розташована по [ADDRESS] від 30 березня 2018 року осередок пожежі знаходився в північній частині будівлі на території, яку орендував ФОП [PERSON] , в районі розташування печі для сушки сировини (сушильної печі), і найбільш ймовірною причиною виникнення даної пожежі стало потрапляння розжарених часток на горючі матеріали з печі для сушки сировини (сушильної печі), що розташовувалася на території ФОП [PERSON] , що привело до їх займання та розвитку пожежі. Таким чином, пожежа яка сталася 30 листопада 2017 року в будівлі, що розташована по [ADDRESS] виникла в приміщенні, яке знаходилося в користуванні ФОП [PERSON] на підставі договору оренди №1 від 11 листопада 2014 року (т. 1, а.с. 48-49). Тобто виходячі з змісту висновку №04/86/30.11.2017 пожар виник з вини [PERSON] , який відповідно до договору оренди №1 від 11 листопада 2014 року, як орендар, прийняв зобов`язання по збереженню об`єкта оренди, а також беручи до уваги відсутність належних та допустимих доказів причетності третіх осіб до пожежі, що сталась 30 листопада 2017 року в належному відповідачу приміщенні. Згідно п. 6.3. Умовами договору №1 від 11 листопада 2014 року орендар зобов`язаний підтримати об`єкт оренди в справному стані, належному санітарному стані, запобігати його пошкодженню, псуванню, дотримуватись правил пожежної безпеки, а також правил користування тепловою та електричною енергією, не допускати перевантаження електромереж; здійснювати за власний рахунок поточний ремонт об`єкта оренди. Отже, відповідальність за порушення цих вимог несе орендар. Згідно висновку ВГСУ у справі №911/316/16 від 09 листопада 2016 року при пожежі у приміщенні орендар несе відповідальність за заподіяну шкоду перед орендодавцем, якщо не доведе відсутність своєї вини у виникненні пожежі та пошкодження об`єкту оренди. Відповідно до статей 759, 779 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово ознайомлювавався з матеріалами справи, у тому числі і з висновком №04/86/30.11.2017 з дослідження технічної причини виникнення пожежі, яка сталася 30 листопада 2017 року в будівлі, що розташована по [ADDRESS] від 30 березня 2018 року, але при цьому жодних вимог до [PERSON] не заявляв і до справи його в якості відповідача не залучав. За змістом статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Положеннями частини першої ст. 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Згідно звіту ТОВ «Актів Інвестментс» щодо визначення розміру матеріальної шкоди (прямого збитку) завданого власнику товарно-матеріальних цінностей (обладнання, інвентарю, готової продукції і будівельних матеріалів) в кількості 83 номенклатурних найменувань від 29 червня 2018 року, матеріальна шкода (прямі збитки), яку позивач поніс в результаті виникнення пожежі, складає 1436035,00 грн. (т. 2, а.с. 1-190). Встановлено, що 08 червня 2018 року [PERSON] надав ФОП [PERSON] розписку про те, що все майно, яке знаходилося на території [PERSON] вивіз, претензій не має (т. 2, а.с. 226, 227). Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Однак, позивач на підтвердження своїх вимог до ФОП [PERSON] , жодних доказів, які б підтверджували факт того, що дії останнього були неправомірними, між ними і завданою шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, суду не надав. Крім того, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вини відповідача у пожежі, яка сталася 30 листопада 2017 року у нежитловому приміщенні, що належить останньому на праві власності. Отже, вина відповідача [PERSON] в заподіянні шкоди майну позивача не встановлена. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 1883729,36 грн. є необґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову- на відповідача. Судовий збір у справі складає 8000,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі (т. 1, а.с. 1).

Outcome: dismissed