Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , згідно з яким, враховуючи заяву про зміну предмета позову, просив: -Надати [PERSON] право перебувати з [PERSON] або [PERSON] (на вибір [PERSON] ) з 08.00 кожного четверга до 20.00 кожної неділі (без присутності [PERSON] ) у своїй квартирі [ADDRESS] або заміському будинку [ADDRESS] . При цьому [PERSON] надається право відвідувати з дитиною будь-які розважальні заклади для дітей відповідного віку, магазини, торгові центри, заклади культури, медичні заклади, ресторани, кафе, тощо, у випадку, якщо це не шкодить здоров`ю, правам та інтересам дитини; -Надати [PERSON] право перебувати у відпустці з [PERSON] або [PERSON] (на вибір [PERSON] ) чотири рази на рік протягом двох тижнів в межах України або за кордоном (без присутності [PERSON] ); -Надати [PERSON] право у будь-який момент відвідати з дитиною заклади охорони здоров`я у випадку, якщо у нього виникнуть об`єктивні підстави вважати, що [PERSON] чи [PERSON] хворіє. Позовні вимоги, позивач обґрунтовує тим, що він та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають із матір`ю. Разом з тим, позивач зазначає, що з того моменту, як він з червня 2015 року припинив спільне проживання з відповідачем, остання всіляко перешкоджає його спілкуванню з дітьми, які, в свою чергу, дуже його люблять та завжди чекають зустрічей. При цьому, позивач вказує, що після народження другої дитини він бачив своїх дітей всього два рази на рік. За таких обставин, та враховуючи те, що відповідач перешкоджає позивачу вільно, без участі будь-яких інших осіб спілкуватися з дитиною, вирішувати будь-які питання, пов`язані з її як фізичним, так і духовним розвитком, забезпечувати її усім необхідним та виховувати, позивач просив позов задовольнити. Ухвалою від 17.12.2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 25.01.2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 13.11.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою від 13.12.2019 року задоволено заяву представника позивача про допит свідка та викликано в якості свідка [PERSON] для допиту у судовому засіданні. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували та погодилися з графіком побачень позивача з дітьми, запропонованим органом опіки та піклування. Представник третьої особи в судовому засіданні просив при постановленні рішення врахувати права та інтереси дитини, та визначити порядок зустрічей позивача з дітьми згідно наданому Висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації. Також в судовому засіданні в якості свідків було допитано: [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення представника третьої особи та показання свідків, дослідивши зібрані в справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, він та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З червня 2015 року сторони проживають окремо один від одного, при цьому їх спільні діти проживають разом з відповідачем, про що свідчать матеріали справи та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Так, відповідно до положень ст. 141 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 150 та ч.ч. 1, 3 ст. 151 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Положеннями ст. 157 СК України, серед іншого, визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. В судовому засіданні, з матеріалів справи, пояснень учасників судового розгляду та показань свідка, судом не встановлено, що спілкування позивача з дітьми не відповідає інтересам останніх або негативно впливає на розвиток дитини. При цьому, суд вважає, що небажання відповідача, як матері дітей, надавати можливість позивачу, як батьку, спілкуватися з дітьми ґрунтується на особистих конфліктних відносинах, які склались між сторонами. Водночас, відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка була ратифікована Україною 27.02.1991 року та набрала чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як встановлено рішенням Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України», дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними права батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас, ч. 6 ст. 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тобто, при винесенні рішення у справах щодо дітей та участі батьків у їх вихованні, суд, може відступити від висновку органу опіки та піклування, адже судом оцінюються усі наявні докази у їх сукупності та перш за все враховуються інтереси дитини. Так, як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2020 року Органом опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації складено доповнення до висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.04.2019 року за № 109/04/40-5910, згідно з яким рекомендовано встановити наступний графік для зустрічей батька з дітьми: І та ІІІ тиждень місяця. При цьому, суд зауважує, що у вказаному висновку органом опіку та піклування не визначено необхідності присутності матері під час зустрічей батька з дітьми. В той же час, слід зазначити, що відповідно до наявної в матеріалах справи медичної документації діти мають ряд захворювань та потребують дотримання певного режиму дня. При цьому, вимоги позивача про надання йому можливості спілкування з кожною дитиною окремо, оскільки такі рекомендації встановлені лікарем-психіатром, судом до уваги не приймаються, оскільки як вбачається з наданого позивачем рекомендацій консультативно-лікувального центру патології мовлення від 04.02.2020р. лікарем - психіатром рекомендовано проходження оздоровчих, корекційних та лікувально-профілактичних заходів дитини [PERSON] окремо від брата, проте рекомендацій щодо окремого спілкування дітей з батьком лікарем не встановлено (а.с.43-44, т.2). Спілкування дітей з батьком не повинно набувати риси психотравмуючих подій, а виховний процес повинен сприяти емоційному, когнітивному, особистому розвитку дітей та допомагати набувати корисні навички для подолання труднощів у подальшому дорослому житті.Тому суд вважає, що спільні зустрічі та спілкування дітей з батьком буде краще впливати на психоемоційний стан та розвиток дітей. Також судом взято до уваги фізичний стан позивача, відповідно до наданих висновків (а.с. 134-136, т.1). Таким чином, на підставі, встановлених судом обставин, враховуючи рекомендації, викладені у Висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, а також відсутність спілкування між ними протягом значного часу, з метою не допущення настання можливих негативних наслідків для дітей,суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та визначити наступний спосіб участі [PERSON] у вихованні і спілкуванні з дітьми: встановити графік побачень батька [PERSON] з дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] без присутності матері з 08.00 кожного четверга до 20.00 кожної неділі у своїй квартирі [ADDRESS] , або заміському будинку [ADDRESS] з дотриманням режиму дня для дітей. Вимоги щодо надання позивачу право перебування у відпустці з дітьми чотири рази на рік протягом двох тижнів в межах України або за кордоном без присутності відповідача не підлягають задоволенню з огляду на наступне . Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України», постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків, батька і матері у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зважаючи, що позивачем не зазначено конкретного терміну вивезення дітей за кордон, не зазначено перелічених конкретних країн, а надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові короткочасні виїзди дітей за кордон без згоди матері суперечить положенням чинного законодавства та призведе до фактичного позбавлення матері можливості брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині. Також, відсутні правові підстави для задоволенні позовних вимог щодо надання право позивачу у будь-який момент відвідати з дитиною заклади здоров`я у випадку, якщо у нього виникнуть об`єктивні підстави вважати що діти хворіють, оскільки суд не може встановлювати правовідносини або вирішувати наперед спір. Враховуючи наведене, на підставі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19, 141, 150, 151, 157, 159 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial