Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів, яким просив суд визнати недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки [ADDRESS] , який був укладений 31.01.2014 року [PERSON] в інтересах [PERSON] з однієї сторони «Продавець», та [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони «Покупець», який був посвідчений нотаріусом Туранською А.М. На обгрунтування своїх доводів [PERSON] вказав, що він перебував на момент вчинення даного правочину у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Продавець - [PERSON] є його мамою. Інтереси [PERSON] він представляв на підставі довіреності від 23.01.2014 року. Проте, [PERSON] вважає, що даний правочин має бути визнаний недійсним, оскільки за ч.3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Крім того, представник [PERSON] - адвокат Занько А.М. в судовому засіданні послався на те, що грошові кошти [PERSON] за цією угодою не отримував, і ці самі кошти не були отримані самим продавцем. [PERSON] просив поновити йому строк на подання позову, оскільки на його думку він пропущений з поважної причини, зокрема у листопаді 2017 року його дружина стала виганяти його з будинку, який розташований на цій земельній ділянці, і у листопаді 2017 року їх шлюб рішенням суду розірваний. Представник [PERSON] адвокат Краснопивцев О.К. заперечував. У своїй промові адвокат послався на те, що жодної зловмисної домовленості між сторонами правочину не існувало, грошові кошти оплачені були ще до підписання сторонами договору, жодних підстав для визнання угоди недійсною з тих підстав, які заявлені у позові, не має. Крім того, адвокат просив суд, що у тому випадку, якщо суд дійде до висновку про можливість задоволення позову, застосувати позовну давність, оскільки з часу укладення договору минуло більше 5 років. В судове засідання [PERSON] не з`явилась, сповіщена належним чином, її неявка не перешкоджає розгляду, оскільки остання не повідомила суду поважні причини своєї неявки. Нотаріус сповіщена належним чином, її неявка не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши адвокатів, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного висновку: 31.01.2014 року було укладено договір купівлі- продажу земельної ділянки [ADDRESS] , де продавцем виступав [PERSON] в інтересах [PERSON] з однієї сторони, а покупцем виступали [PERSON] , [PERSON] з іншої сторони. Договір посвідчений нотаріусом Туранською А.М. [PERSON] на момент укладення договору представляв інтереси [PERSON] на підставі довіреності від 23.01.2014 року посвідченої приватним нотаріусом Гребенюк І.М. Плата за земельну ділянку становила 13997 грн, які отримані продавцем у відповідних рівних частках від покупців до підписання цього договору. Підписанням договору продавець засвідчив, що гроші він отримав повністю, та відсутні будь- які претензії. У силу статті 237, частини третьої статті 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов`язком. Також до обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Суд нагадує, шо кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду із даним позовом позивач, із урахуванням положень статей 203, 215, 237, 238, ЦК України, посилався на ту обставину, що продаж земельної ділянки було здійснено без його згоди, а кошти від відчуження майна він не отримував, як і не отримував кошти від продажу земельної ділянки і її власник. Також [PERSON] вказує, що він допустив порушення правила ст. 238 ЦК України і діяв в інтересах своєї дружини. Разом із тим, представник [PERSON] заперечував, вказав, що гроші були оплачені продавцеві до підписання договору, і ніякі зловмисні домовленості не мали місця. Судом встановлено, що у 2014 році [PERSON] було добровільно видано довіреність, якою остання уповноважила свого сина [PERSON] розпоряджатись належним їй майно, у тому числі продавати за ціною та на умовах на власний розсуд уповноваженого, при умові сплати, в установленому законом порядку, податку з доходів фізичних осіб або державного мита. Видаючи довіреність, [PERSON] мала усвідомлювати, що наділила [PERSON] правом продажу належного їй нерухомого майна будь-якій особі і на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Вказана довіреність не оспорювалася і не є предметом спору по даній справі. [PERSON] діючи в межах повноважень, наданих йому вказаною довіреністю, вчинив правочин щодо продажу земельної ділянки належної своїй матері своїй дружині та [PERSON] , за ціною у розмірі 1997 грн., що підтверджується змістом договору, та це не суперечить чинному законодавству. Суди дійшов висновку про те, що вчиняючи правочин, предметом якого є спірна земельна ділянка, [PERSON] діяв в межах чинного законодавства із урахуванням повноважень, наданих на підставі довіреності. Можливе неповернення продавцю виручених коштів від продажу земельної ділянки не є підставою для визнання правочину недійсним, однак не позбавляє останнього (чи його правонаступників) права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв`язку із неналежним виконання договору доручення. Відповідно до частини першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним. За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. В даному випадку [PERSON] не довів суду свій інтерес у цих правовідносинах. Так [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] не надав суду жодного доказу про прийняття ним спадщини після смерті матері. З цієї підстави свій інтерес [PERSON] не обгрунтовував. Крім того, повноваження [PERSON] як представника [PERSON] за довіреністю припинились у зв`язку із її смертю. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України. Сукупність зібраних у справі доказів, які оцінені судом, свідчить про відсутність зловмисної домовленості продавця, який діяв за довіреністю від імені власника, з іншими особами - покупцями, один з яких був дружиною продавця. Не доведено жодним доказом, що кошти за договором передані не були. Навпаки, зміст договору доводить протилежне. Наведене дає суду підстави для висновку щодо відсутність умислу представника, відсутність домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам власника. За таких обставин, підстав для задоволення позову не має. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed