Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва із позовом до відповідачів про усунення перешкод в користування майном шляхом виселення. Просить зобов`язати відповідачів не чинити перешкод в користуванні власністю, а саме, квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власниками квартири [ADDRESS] . Між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] 15.01.2019 року було укладено договір найму житлового приміщення. Однак, починаючи з червня 2019 року відповідачі припинили орендну плату та на вимогу позивача щодо виселення із вказаної квартири не реагують. Таким чином, відповідачі порушують право власності позивача. Ухвалою судді Дарницького районного суду м.Києва від від 12.11.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.02.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання від 27.02.2020 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі у судове засідання також не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило, відзиву на позов не подали. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу, що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.02.2018 року у справі №753/21935/16-ц позов задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з жилого приміщення, вселення до жилого приміщення. Усунуто перешкоди [PERSON] у користуванні його власністю шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та інших мешканців квартири з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, звільнення квартири від їх речей та майна. Вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). В контексті наведеної статті, виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. В матеріалах справи наявна копія постанови про закінчення виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №753/21935/16, яким встановлено, що рішення суду виконано в повному обсязі. Отже, судове провадження в межах справи №753/21935/16-ц є завершеним у зв`язку з виконанням рішення суду. Разом з тим, 15.01.2019 року між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався передати [PERSON] та [PERSON] у тимчасове користування житлове приміщення, а саме: квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 1.3 договору, сторони домовились про те, що передача вказаного житлового приміщення в користування не тягне за собою виникнення у наймачів [PERSON] та [PERSON] права власності на зазначене майно. Згідно п. 2.1., 2.3 договору, сторони встановили, що розмір плати за користування житловим приміщенням складає 8500,00 грн., що становить еквівалент 300,00 доларів США. Всі платежі здійснюються наймачами до 16 числа поточного місяця. Відповідно до п. 4.1 вказаний договір укладався між сторонами на строк з 15.01.2019 року по 15.02.2019 року. Разом з тим, відповідно до п. 1.5 договору, якщо по закінченню строку дії договору жодна із сторін не виказала наміру припинити відносини, регульовані даним договором, договір вважається продовженим на невизначений строк. Також, відповідно до п. 4.2 договору, договір можливо розірвати достроково, зокрема у разі систематичного невнесення наймачем плати за користування житловим приміщенням. Як зазначає позивач, починаючи з червня 2019 року відповідачі припинили виконувати покладений на них обов`язок щодо сплати позивачу орендної плати за користування квартирою [ADDRESS] , разом з тим, відповідачі відмовляються добровільно звільнити вказану квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 317 ЦК України зміст права власності складають право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. (ст. 150 ЖК Української РСР.) Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Як передбачено ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ст. 169 ЖК Української РСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] та відповідно до ст. 319, 321 ЦК України має право володіти, користуватися, розпоряджатися вказаною квартирою на власний розсуд та не може бути обмежений у здійсненні цього права. Відповідачі проживають у квартирі позивача без правових підстав, що відповідачами не спростовано. В матеріалах справи немає жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про законність проживання відповідачів у квартирі позивача. Враховуючи те, що відповідачі самовільно зайняли та проживають у квартирі позивача, що порушує його права, то згідно вимог чинного законодавства, повинні виселитися з квартири [ADDRESS] . Як передбачено ст. 9 ЖК Української РСР, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 3073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved