Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

У жовтні 2014р. [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], [PERSON], Департаменту міського господарства Одеської міської ради (далі-Департамент), Житлово-експлуатаційної контори Дочірнього підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод керамічних виробів» (далі - ЖЕК ДП ТОВ «Одеський завод керамічних виробів»), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» (далі - КП«Міське агентство з приватизації житла»), [PERSON], [PERSON], Малиновський районний відділ Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - Малиновський РВ ОМУ ГУМВД України в Одеській області), орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - орган опіки та піклування Малиновської РА ОМР), прокуратура Малиновського району м. Одеси, посилаючись на те, що вона з 1996р. проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. В 1997р. вони з [PERSON] посилилися і стали проживати разом в кімнаті площею 10,8 кв.м в квартирі [ADDRESS], яка була виділена батькам [PERSON] на сім'ю в складі п'яти чоловік. Позивачка зазначала, що [INFO]. у них народилася донька [PERSON], яка також стала проживати разом з ними. Зазначала, що на той момент крім них в спірній квартирі проживали також сестри її чоловіка, а саме [PERSON] із своєю донькою [PERSON], та [PERSON], її діти: [PERSON] та [PERSON], а також її чоловік. Вказувала на те, що при житті [PERSON], відповідачка [PERSON] не давала згоду на реєстрацію їх доньки в спірній квартирі. [INFO]. [PERSON] помер. Позивачка стверджувала, що після його смерті, а саме 20 вересня 2013р. відповідачка [PERSON] не впустила та виселила її разом з донькою із спірної квартири. Тому позивачка була змушена була переїхати у гуртожиток до своєї матері та проживати з нею та з донькою в одній кімнаті. На початку 2014р. їй стало відомо, що [PERSON] приватизувала спірну квартиру на себе та своїх дітей, незаконно виселивши при цьому [PERSON] та її доньку [PERSON] Посилаючись на порушення прав неповнолітньої [PERSON], позивачка просила суд визнати недійсними розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства від 11.11.2013р. №240281, та свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] усунути неповнолітньої [PERSON] перешкоди в користуванні спірною квартирою, вселити останню в спірну квартиру, виділивши їй в користування кімнату площею 8,8 кв.м., а також виділити в користування [PERSON] кімнату площею 8,2 кв.м., а відповідачам кімнати площею 10,9 кв.м. та 19,1 кв.м., коридор площею 4,6 кв.м., ванну кімнату площею 2,2 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., вбудоване приміщення площею 0,8 кв.м., кухню площею 5,7 кв.м. залишити у спільному користуванні сторін. Крім того, просила суд змінити умови договору найму жилого приміщення спірної квартири, зобов'язати ЖЕК ДП ТОВ «Одеський завод керамічних виробів» укласти з неповнолітньою [PERSON] окремий договір найму жилого приміщення спірної квартири. Ухвалою суду від 08.10.2014р. по справі було відкрите провадження та призначений судовий розгляд справи (а.с.22). Матеріалами справи встановлено, що 25.11.2014р. до суду звернулася третя особа з самостійними вимогами [PERSON] з позовом до [PERSON], яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Житлово-експлуатаційної контори Дочірнього підприємства товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський завод керамічних виробів», треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», Малиновський районний відділ Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло недійсними, усунення перешкод в користуванні, вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням та зміну умов договору найму житлового приміщення. Ухвалою суду від 09.12.2014р. вищевказані справи були роз'єднані в різні провадження та позовні вимоги [PERSON] виділені в самостійне провадження (а.с.128). Позивачка, яка дії в інтересах неповнолітньої [PERSON], та її представник, діючий за ордером та угодою від 17.09.2014р. в судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити (а.с.9,10). Відповідачі [PERSON], яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], та її представник, діючий за довіреністю від 20.02.2014р., в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні, надав свої заперечення (а.с. 39-40,49). Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Представник Департаменту міського господарства Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с.70). Представник ЖЕК ДП ТОВ «Одеський завод керамічних виробів» в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с.71). Треті особі, які не заявляють самостійні вимоги: представник Малиновського РВ ОМУ ГУМВД України в Одеській області, та представник КП «Міське агентство з приватизації житла», в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце слухання справи повідомлялись належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили (а.с.69,74). Представник органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с.72). Представник прокуратури Малиновського району м. Одеси представник КП «Міське агентство з приватизації житла» в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом 4 главою 16 книги першої, розділом першим главою 29 книги третьої Цивільного Кодексу України, Житловим Кодексом України та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що позивачка знаходилася в період з 1996р. до 1997р. включно у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] Від спільного проживання у них народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про народження батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] Згідно адресної довідки від 06.08.2013р. [PERSON] проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.16). Згідно довідки від 19.11.2013р. №358 в спірній квартирі були зареєстровані: [PERSON] з 07.09.1973р. по день смерті [INFO]., [PERSON] з 07.09.1973р. по день смерті [INFO]., [PERSON] з 14.10.1985р. по 09.04.1993р., [PERSON] з 25.07.1987р. по 02.04.1993р., [PERSON] з 30.07.1988р. по 09.04.1993р., [PERSON] з 19.08.1991р. по день смерті [INFO] [PERSON] з 30.06.1982р. по 27.02.2002р. (а.с.57). Встановлено, що 12.05.2006р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] (а.с.58). [INFO]. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.15). На час приватизації спірної квартири в ній проживали та були зареєстровані [PERSON] з 05.09.1988р., [PERSON] з 14.01.1993р., [PERSON] з 12.08.1998р. (а.с.41). Отже, відповідачі на законних підставах проживали та були зареєстровані в [ADDRESS]. Судом встановлено, що розпорядженням органу приватизації від 11.11.2013р. № 240281 [PERSON], [PERSON], [PERSON] була передана у спільну часткову власність в рівних частках 4-х кімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 62,40 кв.м. (а.с.43). На підставі розпорядження органу приватизації від 11.11.2013р. № 240281 Департаментом міського господарства Одеської міської ради на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на житло від 11.11.2013р. на квартиру [ADDRESS] загальною площею 62,40 кв.м. (а.с.42). 04.02.2014р. право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на спірну квартиру було зареєстровано в Реєстраційній службі, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.45). З довідки КП «Міське агентство з приватизації житла» від 11.11.2013р. №385 вбачається, що неповнолітня донька позивачки в приватизації державного житла участі не приймала (а.с.44). Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.09.2014р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.12.2014р. [PERSON] було відмовлено в задоволенні її позовних вимог до [PERSON], яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ЖЕК ДП ТОВ «Одеський завод керамічних виробів», треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: КП «Міське агентство з приватизації житла», Малиновський РВ ОМУ ГУМВД України в Одеській області про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло недійсними, усунення перешкод в користуванні, вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням та зміну умов договору найму житлового приміщення (а.с.93-103). В ході судового розгляду було встановлено, та не заперечувалося сторонами, що позивачка [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] з 26.02.1993р. зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується штампом у паспорті (а.с.11). За цією же адресою 17.09.1997р. була також зареєстрована і неповнолітня донька позивачки [PERSON], що підтверджується штампом у паспорті (а.с.12). Встановлено, що [PERSON] з 1993р. по день смерті перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] що підтверджується штампом у паспорті (а.с.14). Доказів розірвання шлюбу між вказаними вище особами суду не надано. В судовому засіданні позивачка стверджувала, що вона разом з донькою та [PERSON] з 1997р. по день смерті останнього проживали в спірній квартирі. На підтвердження даного факту позивачка надала суду фото знімки, але при цьому вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] не заявляла. Суд критично ставиться до вказаних фото знімків, оскільки з них неможливо зробити висновок того, що неповнолітня дитина проживала разом з батьком та матір'ю у спірній квартирі, оскільки з моменту народження, дитина зареєстрована за місцем реєстрації позивачки. Інших доказів, а саме документів, які підтверджують оплату позивачкою комунальних послуг за користування спірною квартирою, суду не надано. Твердження позивачки в судовому засіданні стосовно того, що відповідачка [PERSON] відмовляла [PERSON] в реєстрації неповнолітньої [PERSON] в спірній квартирі також не найшли свого підтвердження, оскільки відповідно до ст. 65 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей письмової згоди наймача та членів його сім'ї не потрібно. За таких обставин, суд вважає, що позивачка не довела факту постійного проживання її доньки в спірній квартирі. Крім того, з пояснень позивачки в судовому засіданні вбачається, що після смерті [PERSON] вона разом з неповнолітньою донькою забрала частину речей та добровільно виселилася із спірної квартири і переїхала проживати за місцем своєї реєстрації. Іншу частину майна вона залишила у сусідів. Отже, якщо припустити, що позивачка разом з дитиною проживала у спірній квартирі, то після їх добровільного виселення разом з донькою з спірної квартири, можливо вважати, що останні самостійно вибрали місце свого проживання. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, суд прийшов до висновку, що якщо позивачка та неповнолітня [PERSON] дійсно проживали у спірній квартирі, та після смерті [PERSON], спірна квартира, вибула із їх користування за волею позивачки, яка добровільно разом з неповнолітньою [PERSON] виїхала зі спірної квартири за місцем своєї та доньки реєстрації. Отже добровільно змінила своє місце проживання та місце проживання дитини. Крім того, згідно з поясненнями позивачки, після виселення, вона не зверталася ні до органу опіки та піклування, ні до суду щодо порушення прав її доньки на житло, що свідчить про те, що вона не вважала що були порушенні права її доньки. Згідно ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Оскільки позивачка, за думкою суду, не надала доказів порушення відповідачами права користування неповнолітньою [PERSON] спірною квартирою, то вимоги позивачки стосовно визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло недійсними, задоволенню не підлягають у зв'язку з їх безпідставністю і незаконністю. Відповідно до частин 1-3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на час приватизації спірного житлового приміщення, приватизація державного фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Таким чином, небажання когось із членів сім'ї взяти участь у приватизації квартири позбавляє інших членів сім'ї на отримання квартири у власність у порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно з частиною 5 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в наведеній редакції, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Встановлено, що розпорядженням органу приватизації від 11.11.2013р. № 240281, [PERSON], [PERSON], [PERSON] була передана у спільну часткову власність в рівних частках 4-х кімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 62,40 кв.м., на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на житло від 11.11.2013р., яке зареєстровано в Реєстраційній службі. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9. Виходячи з роз'яснень п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. У п.10 вказаної вище постанови зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з чим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. В процесі судового розгляду судом не було встановлено, що донька позивачки була незаконно позбавлена права користування спірної квартири, шляхом її незаконного виселення відповідачкою із спірної квартири, оскільки як вбачається з пояснень самої позивачки вони разом з донькою добровільно виселилися з спірної квартири. Крім того, судом також не було встановлено, що позивачка разом з донькою постійно проживала в спірній квартирі. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Щодо позовних вимог про зобов'язати не чинити перешкоди неповнолітній у користуванні спірною квартирою то, суд дійшов до висновку, що вони задоволенню не підлягають, у зв'язку з недоведеністю, виходячи з наступного. Згідно з ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх у випадках, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні сторонам роз'яснено їх обов'язок довести обставини, які підтверджують їх вимоги. Суд вважає, що позивачкою в судовому засіданні не було доведено факту того, що відповідачі чинять перешкоди її доньці неповнолітній [PERSON] у користуванні спірною квартирою, оскільки не встановлений факт проживання останніх у спірній квартирі, а також відповідно до пояснень позивачки в судовому засіданні вона разом з донькою добровільно виселилися із спірної квартири за місцем своєї реєстрації. Крім того суд вважає, що поясненнями свідків, допитаних у судовому засіданні, також не були доведені жодні позовні вимоги позивачки. Що стосується вимог стосовно вселення неповнолітньої [PERSON] у спірну квартиру та виділення їй у користування окремої кімнати площею 8,8 кв.м., третій особі [PERSON] кімнату площею 8,2 кв.м., а відповідачам кімнат площею 10,9 кв.м., 19,1 кв.м., та залишення у спільному користуванні сторін коридору площею 4,6 кв.м., ванної кімнату площею 2,2 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., вбудованого приміщення площею 0,8 кв.м., кухні площею 5,7 кв.м., а також щодо зобов'язання ЖЕК ДП ТОВ «Одеський завод керамічних виробів» змінити умови договору найму жилого приміщення спірної квартири, та укласти з неповнолітньою [PERSON] окремий договір найму жилого приміщення спірної квартири, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки у неповнолітньої не виникло право користування спірною квартирою. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки [PERSON] та відповідачі [PERSON] не уповноважували позивачку на звернення до суду за захистом їх прав, то остання не має право вимоги стосовно захисту прав останніх, а тому не має право просити суд виділяти їм у користування житлових приміщень. Згідно ст.61 ЖК України договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ст.63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення ( кухня, коридор, комора тощо). Таким чином, позовні вимоги позивачки, стосовно укладення окремого договору найму з неповнолітньою [PERSON] задоволенню не підлягають. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволені позовних вимог. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає: 243,60грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: dismissed