Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

У вересні 2019 р. позивач звернулась до суду з позовними вимогами про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їй на праві власності належить квартира за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2002 року. В зазначеній квартирі проживає відповідачка, на всі вимоги відмовляється виселитись, для позивачки вона є сторонньою особою і її присутність створює перешкоди позивачкі в користуванні квартирою, а тому позивачка просить суд виселити відповідачку з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Представником відповідача адвокат Корзаченко Володимир Миколайович 17.01.2020 року подано до суду зустрічну позовну заяву до позивача [PERSON] про відшкодування витрат понесених на ремонт та утримання майна. Обґрунтовуючи зустрічний позов представник зазначив, що за час проживання в квартирі [ADDRESS] позивач за зустрічним позовом зробила дорого вартісний ремонт, в свою чергу поліпшила квартиру позивачки за первісним позовом. Під час проживання [PERSON] постійно сплачувала усі платежі за комунальні послуги та утримання квартири, відтак просить суд стягнути з [PERSON] витрати понесені на ремонт та утримання майна в загальній сумі 119449 грн. 50 коп. та понесенні судові витрати в розмірі 1194 грн. 50 коп. та банківські послуги в розмірі 11,95 грн. Ухвалою суду від 23.10.2020 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. 17.01.2020 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат понесених на ремонт та утримання майна та об`єднати його в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення з квартири. Ухвалою суду від 25.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав щодо усунення перешкод для позивачки за первісним позовом у користуванні вказаною вище квартирою шляхом виселення відповідача за первісним позовом та повідомив, що в вказаній квартирі ніхто не зареєстрований, в тій квартирі проживав син позивачки, з відповідачкою, в 2018 році син [PERSON] помер, а відповідачка не пускає її в власну квартиру,чинить перешкоди, проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечив та повідомив, що позивачка за первісним позовом не надавала дозволу на проживання в зазначеній квартирі відповідачці, навіщо остання робила ремонт, поліпшувала житлові умови їй не відомо, дозволу вона не давала. Позивачка за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позовну заперечила та повідомила, що на даний час відповідачка [PERSON] чинить перешкоду у користуванні її квартирою, яка належить їй на праві приватної власності. Представник відповідачки за первісним позовом Корзаченко В.М. в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог первісного позову заперечив, надав до суду відзив та повідомив, що викладенні обставини справи в за первісним позовом є безпідставними та не обґрунтованими, позивач просить суд про виселення відповідачки, при цьому не зазначає про необхідність надання їй іншого житлового приміщення. Відповідачка за первісним позовом проживала з покійним сином [PERSON] близько восьми років, на даний час проживає в вказаній квартирі правомірно. Заявлені позовні вимоги зустрічної позовної заяви підтримав в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що житлова квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 02.10.2002 року належить позивачу за первісним позовом [PERSON] . Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 28.9 кв.м за адресою [ADDRESS] . Отже, у відповідності з вимогами ст.334 ЦК України позивачі набули права власності на вказану вище квартиру. Відповідно до довідки №474 від 11.09.2019 р., наданої Виконавчим комітетом Української міської ради в спірній квартирі ніхто не зареєстрований. В судовому засіданні встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживали син позивачки за первісним позовом [PERSON] з відповідачкою за первісним позовом [PERSON] . [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області 13.10.2018 року. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Але, як встановлено в судовому засіданні,позивач [PERSON] позбавлена можливості користуватися належним їй майном, оскільки у вказаній вище квартирі проживає [PERSON] , яка на неодноразові вимоги про виселення, не реагує. Відповідач за первісним позовом не надав суду жодних заперечень, доказів щодо її права на користування спірною квартирою, тоді як право власності позивача за первісним позовом на дану квартиру підтверджено належними доказами. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. А як передбачено ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, позивач, як вважає суд, дійсно позбавлена права на користування належною їй квартирою, власниками якої вона є на даний час, на що вказано вище, а тому суд вважає за можливе задовольнити її вимоги щодо усунення перешкод у користуванні належним їй майном шляхом виселення з квартири [ADDRESS] відповідача. У частині позовних вимог за зустрічним позовом, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ч.3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦГІК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до наданих до розгляду матеріалів справи позивачка за зустрічним позовом [PERSON] не являється володільцем [ADDRESS] . Відповідно до ст.398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Позивачем, представником позивача за зустрічним позовом суду не надано будь яких відомостей про укладення сторонами будь яких договорів на право володіння вказаною квартирою. Будь яких інших підстав, встановлених законом на право володіння квартирою у позивачки за зустрічним позовом судом не встановлено. Згідно з ч. 3 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Частиною 4 ст. 390 ЦК України визначено, що добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, положення ч. 3 зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим, положення ч.4 ст. 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріальних прав суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема, за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право, зокрема, на повернення майна. На відміну від норми ч.3 ст. 390 ЦК України за положеннями ч.4 цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за первісним позовом, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість спірної квартири, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-389цс16. Представником позивача за зустрічним позовом, в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано до суду жодних доказів, як і не заявлялось під час розгляду справи відповідних клопотань про призначення експертиз, на підтвердження встановлення витрат, на які збільшилася вартість нерухомого майна, а саме встановлення вартості спірного нерухомого на час виконаних робіт та послуг. Судом одночасно враховується, що відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідності до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. На підставі викладеного, суд вважає в цій частині вимоги позивача з посиланням на ч.4 ст. 390 ЦК України не обґрунтованими та не доведеними належними доказами. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. Враховуючи вищевказане,

Outcome: dismissed