Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 23 березня 2001 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через її подружню зраду, що стало підставою втрати почуття любові та поваги один до одного, припинення шлюбних стосунків з березня 2013 року, та окремого проживання з вересня 2013 року. Спору про поділ майна та місце проживання дітей немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачкою, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Ухвалою суду від 21 жовтня 2013 року сторонам надавався строк для примирення у шість місяців, а провадження на цей час зупинялося, після чого ухвалою суду від 22 квітня 2014 року провадження у справі відновлено. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явився, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що примирення з відповідачем не відбулося та спільне проживання і ведення господарства з нею припинені з 15 вересня 2013 рокуровича. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, у поданій через канцелярію суду заяві позов визнала у повному обсязі, вказавши, що протягом наданого судом строку сімейні відносини не вдалося відновити, а ведення господарства та спільне проживання припинені з 15 вересня 2013 року. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 23 березня 2001 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №164, що підтверджується свідоцтвом про одруження, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 7). Сторони є батьками народжених у цьому шлюбі дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с. 7, 8). Сімейне життя не склалося з причин подружньої зради відповідачем, що стало підставою втрати почуття любові та поваги один до одного, припинення шлюбних стосунків з 10 березня 2013 року та з 15 вересня 2013 року - припинення ведення спільного господарства і окремого проживання. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній, як і врегульовано за спільною згодою сторін питання проживання малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] з матір'ю (відповідачем). Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя двох малолітніх дітей, враховує також їх інтереси та зазначає про те, що задля охорони їх інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, заперечення як позивача, так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved