Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 березня 2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 200 доларів США та 2000 гривень, а відповідач зобовязався повернути указані грошові кошти до серпня 2014 року, про що відповідачем було надано розписку. Відповідач у порушення зобовязань в строки, обумовлені договором, грошові кошти не повернув. У звязку з чим, на момент звернення до суду з позовом, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, розмір якої складає 200 доларів США, що еквівалентно 5410 гривень, а також 2000 гривень. Крім того, ним було сплачено за отримання довідки про курс валют у розмірі 100 гривень, таким чином, всього 7510 гривень. Просив суд стягнути з відповідача на свою користь 7410 гривень заборгованості за договором позики, 100 гривень за сплату за довідку, всього 7510 гривень та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги, зазначивши, що сума боргу [PERSON] на день звернення до суду становить 2400 гривень, тому просив стягнути вказану суму з відповідача, а також 100 гривень, сплачених ним за отримання довідки про курс валют, і 500 гривень витрат на правову допомогу. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що протягом 2014-2016 років повернула позивачу всю суму боргу частково грошовими коштами, частково майном. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено наступні обставини. Від імені [PERSON] написано документ (розписка), який позивачем названо договором позики та згідно з яким [PERSON] взяла у [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 200 долларів США та 2000 гривень із зобовязанням повернути кошти у серпні 2014 року. Розписка датована 01 березня 2014 року. Також, розписка містить приписку, що свідками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Тобто, оскільки розписка містить приписку віддати гроші до певної дати, суд робить висновок, що правочин, вчинений [PERSON] та [PERSON] у письмовій формі, є по суті договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила той факт, що позичила в квітні 2016 року у [PERSON] 200 доларів США та 2000 гривень. У вересні-жовтні 2014 року вона повернула [PERSON] 1700 гривень, і на день смерті її чоловіка [PERSON] (квітень 2016 року) позивач їй повідомив, що залишок боргу становить 4000 гривень (2500 гривень за борговою розпискою та 1500 тисячі заборгував [PERSON]В.). Протягом 2016 року вона повертала борг частками 500 гривень, 400 гривень, 1000 гривень та 2000 гривень. Крім того, [PERSON] забрав у неї пральну машинку та обігрівач, які сам оцінив у 2000 гривень та 800 гривень відповідно. Позивач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував того, що відповідач повертала йому борг, в тому числі й після смерті [PERSON], але коли та в якому розмірі, не памятає. Згідав лише про повернення 500 гривень та 400 гривень. Не заперечував і того, що забрав у [PERSON] пральну машинку та обігрівач. Вважає, що позивач повинна йому сплатити ще 2400 гривень, зазначивши, що 2400 гривень це сума боргу станом на літо 2016 року. Додатково повідомив, що [PERSON] часто перепозичав у нього гроші, а натомість передав йому документи на власну квартиру, як гарантію поверення боргу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що проживає разом з відповідачкою, і йому було відомо про борг [PERSON] перед [PERSON], що становив 4000 гривень. Однак, зі слів [PERSON] вона повернула [PERSON] 5800 гривень. Він особисто в червні 2016 року надавав відповідачці 1400 гривень для сплати боргу. Крім того, [PERSON] продала компютер за 1000 гривень з метою повернути борг [PERSON], а також при ньому з квартири виносилися побутові речі для передачі їх [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона 29 серпня 2016 року перебувала в нотаріальній конторі по своїх справах і з нею була [PERSON], яка очікувала [PERSON] Останній приїхав, але дуже поспішав, тому нотаріуса не дочекалися, і [PERSON] передала йому 2000 гривень, а натомість отримала документи на квартиру. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст.61 цього Кодексу. Відповідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у їх сукупності, зясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] боргу за договором позики належним чином не обгрунтовані, суму боргу не підтверджено та не доведено належними та допустимими доказами. За таких обставин у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed