Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача 29103,03 грн. заборгованості з оплати за послугу з централізованого опалення за період з 01.12.2013 р. по 01.04.2019 р. та 1921 грн. сплаченого судового збору. В подальшому позивачем було уточнено позовну заяву в бік зменшення обсягу заборгованості, а саме просив стягнути з відповідача 28581,40 грн. заборгованості з оплати за послугу з централізованого опалення за період з 01.04.2014 року по 01.04.2019 року. Ухвалою судді від 17.03.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді від 11.06.2020 року визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судовому засіданні. 18.09.2020 року відповідачем надано суду письмову заяву про визнання позову в межах строку позовної давності, який становить 3 роки. Також просила проводити розгляд справи у її відсутність. Представником позивача також було подано письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що КПТМ «Криворіжтепломережа» забезпечувало теплопостачання квартири [ADDRESS] , власником якої є відповідач (а.с. 7-9). Згідно зі ст. 322 ЦК України тягар утримання майна покладено на власника майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами) визначено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України «Про теплопостачання». Пунктом 18 Правил надання послуг передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Згідно з п. 21 Правил надання послуг у разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв.метр (куб.метр) опалювальної площі квартири та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення згідно із законодавством. Згідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 01.04.2014 року по 01.04.2019 року за особовим рахунком № [NUMBER] , за адресою [ADDRESS] існує заборгованість за надані послуги з централізованого опалення квартири на суму 28581,40 грн. В силу ст. 634 ЦК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» між сторонами фактично укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води. Відповідно до Правової позиції ВСУ у справі № 6-2951-цс15, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. З`ясувавши повно і всебічно обставини справи, суд приходить до висновку про порушення майнових прав позивача та необхідність їх захисту в судовому порядку. Відповідач визнає позов та свій обов`язок щодо сплати заборгованості, однак просить застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності у три роки. Так, відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, слід зазначити, що відповідно до положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем кожного року (2014-2019) вносилися платежі за опалення квартири, однак вони були меншими, аніж нараховані суми, внаслідок чого і утворилася зазначена у позові заборгованість. Останній платіж згідно розрахунку було здійснено 01.2019 у сумі 700 грн на погашення поточної заборгованості, та 200 грн на погашення заборгованості за виконавчим листом. Таким чином, відповідачем було перервано строк позовної давності в той час, коли ним були внесені відповідні кошти в рахунок погашення заборгованості, а тому заява про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, зважаючи на визнання відповідачем позову, суд при розподілі судових витрат застосовує ч. 1 ст. 142 ЦПК України, за якою у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». З огляду на викладене необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 960,50 грн.

Outcome: approved