Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтування якого вказує, що 27 грудня 2013 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики за умовами якого він надав у борг, а відповідачка [PERSON] отримала у борг 200000 гривень. Умови цього договору позики позичальник виконала та повернула 200000 гривень. Крім цього, 08 січня 2014 року між ним та відповідачкою також було укладено договір позики, за умовами якого він надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 200000 гривень, які вона зобов`язалась повернути у строк до 01 липня 2019 року. На підтвердження отриманих коштів відповідачка надала заяву. Проте, у визначений строк 01 липня 2019 року відповідач не повернула борг, що підтверджується оригіналом боргового документа заяви. У зв`язку із неповерненням грошових коштів в строк, що визначений договором позики, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом в якому просить стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти у сумі 200000 гривень. Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року судом відкрито провадження у справі та призначене розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Крім того, надала клопотання про доручення доказів, а саме оригіналу боргового документа. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі, вказуючи, що сплатити кошти можливості немає. У відповідності до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1 , ч.6 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 01 листопада 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 01 листопада 2014 року, виданого Виконавчим комітетом Нижньодуванської селищної ради Сватівського району Луганської області, актовий запис № 7 (а.с.8). На підтвредження заявлених вимог позивачем надано до суду оригінал заяви [PERSON] , з якої вбачається, що вона 27.12.2013 року отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 200000 гривень. Зазначені кошти були внесені нею на депозитний рахунок відповідно до договору банківського вкладу № 23762Д-14Ф від 23.12.2013 року, укладеного між відповідачем та ПАТ Комерційний банк Південкомбанк. Також, 08.01.2014 року нею було отримано від [PERSON] грошові кошти у сумі 200000 гривень, які вона також внесла на депозитний рахунок у ПАТ Комерційний банк Південкомбанк, уклавши договір банківського вкладу № 23881Д-14Ф від 08.01.2014 року. Грошові кошти у сумі 400000 гривень вона зобов`язалась повернути до 01.07.2019 року. В подальшому, вона отримала від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб грошові кошти у сумі 200000 гривень за одним із депозитних вкладів, які повернула [PERSON] . [PERSON] було визнано кредитором та включено в реєстр акцептованих кредиторських вимог на суму 236126,18 грн. Оскільки вказані грошові кошти є особистою приватною власністю [PERSON] , тому відповідач просить відповідні компетентні органи вважати його кредитором та включити в реєстр акцептованих кредиторських вимог(а.с.10). Відповідно до вимог ст. ст.\~6,\~627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог\~Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог\~ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. \~Згідно\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі\~ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із п. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~\~\~\~\~\~ Суд також враховує правову позицію Верховного Суду у постанові від 11.06.2021 року у справі № 753/11670/17 (провадження №61-21701св19) в якій зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачем зазначено про те, що 08.01.2014 року ним було надано у борг відповідачу грошові кошти в сумі 200000 грн. з терміном повернення 01.07.2019 року. Однак на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не надано до суду жодного письмового документу як то договір позики, боргова розписка чи інше, який би містив відповідну дату його складання, а саме 08.01.2014 року із вказівкою на отримання відповідачем суми коштів у борг в розмірі 200000 грн. та зобов`язанням їх повернення 01.07.2019 року. Натомість позивачем надано до суду документ, який має назву «Заява до відповідних компетентних органів», який не містить дату його складання, а містить вказівку лише на 2020 рік, що об`єктивно не може розцінюватись судом як підтвердження договору позику від 08.01.2014 року. Крім того, оцінюючи зміст вказаної заяви, суд вважає, що вона за своєю правовою природою не є борговим документом, оскільки містить лише звернення відповідача до невизначеного кола невстановлених осіб, у якій відповідач просить вважати кредитором та включити в реєстр акцептованих кредиторських вимог позивача [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінюючи визнання позову відповідачем, про що надана відповідна письмова заява, суд не знаходить жодних законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову. Виходячи із встановлених обставин, надаючи оцінку всім наявним доказам у справі, суд дійшов висновку щодо недоведеності позовних вимог та відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 200000 гривень за договором позики від 08.01.2014 року, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту сплати ним вказаних коштів відповідачу у справі, і жодних зобов`язальних правовідносин між позивачем та відповідачем судом не встановлено. Виходячи із результатів вирішення спору, у відповідності з вимогами\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати слід віднести на рахунок держави, оскільки при подачі позовної заяви позивача звільнено від сплати судового збору, як інваліда війни І групи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed