Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким: - визнати договір дарування квартири, серія та номер: 317, посвідчений Яровою\~Н.Г., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладений 28.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним; - визнати квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] майном набутим за час шлюбу та таким, що є спільною сумісною власністю - [PERSON] та [PERSON] і розділити його по 1/2 частки кожному та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]; - стягнути з відповідачів солідарно на її користь судові витрати у сумі 2588 грн. 81 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем; 12 вересня 2017 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, про що складено актовий запис №135 Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. За час шлюбу позивачем та відповідачем було придбано за договором купівлі - продажу квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на ім'я відповідача - [PERSON]. Квартира була придбана для проживання позивача та відповідача, в інтересах сім'ї. Відповідачем було зареєстроване право власності на квартиру, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 100401607, дата державної реєстрації приватної власності на квартиру 12.11.2012 року, реєстраційний номер майна: 3395294. У вказаній квартирі позивач та відповідач проживали разом, це було єдине та постійне місце проживання. 28.04.2017 року відповідачі уклали між собою договір дарування квартири, серія та номер: 317 посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г. На той час сімейні стосунки позивача з відповідачем були припинені. Відповідачі запропонували купити позивачу 2-х кімнатну квартиру в м. Кам'янське, а позивач мала надати дозвіл відповідачу на укладення фіктивного договору дарування квартири між [PERSON] та [PERSON], без наміру сторін створити правові наслідки, тобто, відповідач [PERSON] залишилася проживати в своїй квартирі. На даний час позивач та відповідач - [PERSON] офіційно розлучилися, житло позивачу так ніхто і не придбав, їй як дружині відповідача - [PERSON] повинна належати 1/2 частина квартири [ADDRESS], у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні позивач підтримала позовну заяву в повному обсязі, просила її задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що спірна квартира була куплена за грошові кошти, отримані від продажу спадкової квартири бабусі, та за пропозицією сина [PERSON] та згоди його колишньої дружини - позивача по справі, було вирішено оформити квартиру на неї. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що договір дарування квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] був укладений у встановленій законом формі, волевиявлення відповідача [PERSON], як учасника правочину було вільним та відповідало внутрішній волі. Колишня дружина відповідача - позивач у справі, добровільно надала згоду на укладення договору дарування квартири, заперечень проти цього не мала, тому позовні вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. В судове засідання третя особа не з'явилась, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У лютому 2018 року та 20.03.2018 в судовому засіданні, був поданий відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 28.09.2018 було вірно визначено прізвище позивача як «Корсун» у зв'язку з укладенням останньою шлюбу (а.с.154). Вислухавши сторони, свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 2011 року, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 12 вересня 2017 року розірвано Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 19 червня 2013 року (а.с.8, 9). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 317, виданого 28.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г. (а.с.10). Як вбачається з договору дарування квартири від 28.04.2017 року, [PERSON] подарував [PERSON] житлову квартиру [ADDRESS]. Житлова квартира належить дарувальнику на підставі Договору купівлі - продажу квартири, посвідченого 25 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуфман Я.С., зареєстрованого в реєстрі № 672. Правочин вчинено зі згоди дружини дарувальника - [PERSON], оформленої заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г. 28 квітня 2017 року за р. № 316 (арк.с.54). Таким чином, за час шлюбу подружжям [PERSON] набуто у власність нерухоме майно, а саме: житлову квартиру [ADDRESS], в якій подружжя проживало однією сім'єю. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він є батьком відповідача [PERSON] та чоловіком відповідача [PERSON]. Позивач є його колишньою невісткою, яка до спірної квартири ніякого відношення не має, так як квартира була придбана за кошти з продажу квартири, яку його син - [PERSON] отримав у спадок від бабусі. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом. Відповідно до ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач, в силу ст.12 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст.ст. 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.ч.3,4 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З копії матеріалів нотаріальної справи вбачається, що [PERSON], перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи зміст та правові наслідки документу, діючи відповідно до власного волевиявлення, без будь-якого примушення та/або тиску зі сторони, дала свою згоду на дарування її чоловіком [PERSON] житлової квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Питання нотаріального посвідчення правочину врегульовано нормами ст.209 ЦК України, частина 3 якої передбачає, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована. За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину. В судовому засіданні, підтверджено та не заперечувалося сторонами, що укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири був вчинений за добровільним волевиявленням учасників, вчинений безоплатно. Договір укладений в письмовій формі, та нотаріально посвідчений. Таким чином, суд проходить до висновку, що договір дарування відповідає дійсним намірам сторін, та був направлений на виникнення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу на неї інших осіб. При обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Аналізуючи, надані докази, суд приходить до висновку, що посилання позивача на те, що вона надала згоду на продаж під впливом обману, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, як того вимагає ст.77 ЦПК України. Крім того, відсутність волевиявлення останньої під час надання згоди на укладення її чоловіком договору дарування квартири, також останньою не підтверджено, чим не виконано вимоги ст.81 ЦПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Предметом доказування у даній справі є наявність у відповідача - [PERSON], на момент укладення договору дарування, умислу та введення в оману позивача, а тому обов'язок доказування наявності такого умислу покладається на позивача, що позивачем не виконано. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed