Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до укладеного договору б/н від 02.10.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими АТ КБ «Приват Банк» «Умовами та правилами, Тарифами надання банківських послуг», складає між ним та банком кредитний договір. АТ КБ «Приват Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. В порушення вищезазначених вимог закону та умов договору, відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує. [PERSON] у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором має заборгованість в розмірі 249769,40 грн, яка складається з: 4859,32 грн - заборгованості за тілом кредиту; 239210,08 грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 5700 грн - заборгованості за пенею та комісією. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 16 листопада 2007 року у розмірі 127888,40 грн та судові витрати. Представник відповідача [PERSON] у письмових поясненнях від 01 лютого 2020 року проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити в позові за необґрунтованістю. Окрім того, у заяві від 01 лютого 2021 року представник відповідача просила суд у разі визнання позовних вимог обґрунтованими, застосувати позовну давність, у зв`язку з чим відмовити у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву, в якій просив справу розглянути за відсутністю позивача. Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав, викладених у письмових поясненнях від 01 лютого 2020 року, або застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог з цієї підстави. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Із матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2007 року відповідач підписав заяву, в якій зазначено, що банк на підставі цієї угоди має право виплатити клієнтові винагороду за надані банку послуги (виконані роботи). Повний перелік оплачуваних банком послуг і умови їх надання та оплати визначаються або Правилами, розміщеними на сайті банку, або окремо підписаною угодою між клієнтом і банком. Також, в заяві зазначено, що відповідач ознайомився і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт), а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом відповідач підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження. Він надав згоду на те, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Банк має право у будь-який момент збільшити, зменшити чи скасувати кредитний ліміт. 16 листопада 2007 року [PERSON] підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій визначена базова відсоткова ставка на місяць в розмірі 1,9 % (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік). Також передбачено, що розмір щомісячних платежів (які включають і плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн/10 доларів США і не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с. 17). Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] отримані картки за № [NUMBER] із терміном дії 11.2011 року, № [NUMBER] із терміном дії 06.2015, № [NUMBER] із терміном дії 04.2016, про що свідчить довідка АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 98). Таким чином, судом встановлено, що відповідач отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на картку за кредитним договором № б/н від 16 листопада 2007 року у розмірі 5000 грн, користувався кредитною карткою, знімав з неї кошти, здійснював погашення заборгованості. Останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитними коштами він здійснив 17 січня 2014 року (а.с. 101 зворот). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 16 листопада 2007 року [PERSON] підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з базовою процентною ставкою за кредитом 1,9 % на місяць із розрахунку 360 днів на рік (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік), що підтверджується його підписом на Анкеті-заяві та Довідці . Отже, відсоткова ставка на рік за укладеним сторонами договором складає 22,8 % річних. Таким чином, сторони узгодили умови договору щодо розміру процентів за користування кредитними коштами. З наданої банком виписки з рахунку [PERSON] вбачається, що користуватися карткою відповідач почав з 26 травня 2008 року. З карткового рахунку відповідачем проводилися зняття готівки, розрахунки за придбаний товар (а.с. 99-105). Також з виписки вбачається, що відповідач не лише знімав кошти, але й частково погашав заборгованість по кредиту. Зазначені вище обставини свідчать про те, що відповідач користувався кредитними картками. В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим, згідно розрахунку позивача, станом на 31 жовтня 2018 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 249769,40 грн, яка складається з: 4859,32 грн - заборгованості за тілом кредиту; 239210,08 грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 5700 грн - заборгованості за пенею та комісією. Згідно зі ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ( стаття 610 ЦПК України). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530,631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як вбачається із матеріалів справи, сторони поряд з установленням строку дії договору - квітень 2016 року (строк дії останньої картки), встановили й строки виконання відповідачем окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів). Так, відповідач щомісячно повинен вносити щомісячний платіж на погашення кредиту у розмірі 7% від заборгованості, про що зазначено в Тарифах банку. Отже, умовами укладеного між сторонами договору від 16 листопада 2007 року передбачено щомісячне виконання відповідачем зобов`язання. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 2 ст. 258 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України). Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року зазначено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача за тілом кредиту в сумі 4859,32 грн, яку просить стягнути позивач, виникла станом на 30 квітня 2014 року. З вимогами про стягнення заборгованості за кредитом публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду 26 грудня 2018 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду. Останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідачем був здійснений 17 січня 2014 року в сумі 1500 грн, який було спрямовано позивачем на часткове погашення заборгованості. Зазначені вище обставини свідчать про те, що на час звернення позивача до суду із позовом сплив трирічний строк позовної давності за тілом кредиту, перебіг якого розпочався з 30 квітня 2014 року та сплив 30 квітня 2017 року. Доводи представника позивача, що строк позовної давності не сплив, у зв`язку з тим, що строк позовної давності щодо вимоги про повернення кредиту в повному обсязі розпочинається з останнього дня місяця дії картки, суд відхиляє з підстав, викладених вище, зокрема, на підставі правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. За таких обставин, суд вважає, що оскільки позивач до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом (тілом кредиту) звернувся 26 грудня 2018 року, то такі вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками за користування кредитом суд зазначає наступне. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. В заяві позичальника, яка підписана відповідачем зазначено, що процентна ставка за користування кредитом становить 1,9 % на місяць на суму залишку заборгованості. Отже, виходячи з відсоткової ставки, зазначеної в заяві позичальника, відсоткова ставка на рік за укладеним сторонами договором складає 22,8% річних. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] отримані картки за № [NUMBER] із терміном дії 11.2011 року, № [NUMBER] із терміном дії 06.2015, № [NUMBER] із терміном дії 04.2016, про що свідчить довідка АТ КБ «ПриватБанк». Тобто, сторони узгодили строк кредитування за кредитним договором від 16 листопада 2007 року кінцем квітня 2016 року. Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 34-35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Як вже зазналося вище, перебіг позовної давності щодо місячних платежів зі сплати відсотків за користування кредитом починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця зазначеного, як кінцевий строк повернення кредиту. За умовами укладеного сторонами договору строк кредитування закінчився у квітні 2016 року. У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За таких обставин суд вважає, що оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 30 квітня 2016 року позивач не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим вимога банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 01 травня 2016 року по 31 грудня 2017 року задоволенню не підлягає за необґрунтованістю. Щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 26 травня 2008 року до 30 квітня 2016 року суд зазначає, що оскільки позивач до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом за зазначений період звернувся 26 грудня 2018 року, а дії, які б свідчили про переривання відповідачем строку позовної давності щодо погашення відсотків, в межах строку останнім не вчинялися, та як зазначалося вище останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідачем був здійснений 17 січня 2014 року в сумі 1500 грн, то такі вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, немає. Щодо питання про розподіл судових витрат, понесених відповідачем, суд зазначає наступне. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником відповідача до початку судових дебатів, як 16 березня 2021 року, так і в судовому засіданні 26 квітня 2021 року, подано уточнену заяву про відшкодування судових витрат, які поніс та має понести відповідач у зв`язку з розглядом справи, з якої вбачається, що загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 12800 грн. Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу підтверджується копією ддоговору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2020 року, додатковою угодою № 1 від 24 жовтня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2020 року, додатковою угодою № 2 від 25 січня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2020 року, додатковою угодою № 3 від 20 лютого 2021 року до договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2020 року, актом здачі-приймання наданих послуг №1 від 10 березня 2021 року, актом здачі-приймання наданих послуг №2 від 22 квітня 2021 року. Пунктом 3.1 та 3.5 розділу 3 договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2020 року, укладеного між [PERSON] та Адвокатським бюро «Ольги Полупанової» в особі керуючого Полупанової Ольги Олександрівни, передбачено, що розмір гонорару та порядок його оплати визначається сторонами додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. За результатами надання правової допомоги складається акт приймання-передачі наданих послуг, який підписується сторонами. В акті вказується обсяг наданої Бюро правової допомоги і її вартість. Відповідно до п. 2-4 додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2020 року вартість послуг адвоката, передбачених п. 1 додаткової угоди, становить 5700 гривень. Клієнт зобов`язується сплатити гонорар протягом трьох банківських днів з моменту виставлення рахунку-фактури. За результатами надання професійної правничої допомоги сторони складають та погоджують акт приймання-передачі послуг. Розмір гонорару за умовами додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2020 року становить 3400 гривень. Відповідно до умов додаткової угоди № 3 до договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2020 року 1700 грн. Відповідно до акту здачі-приймання наданих послуг №1 від 10 березня 2021 року адвокатом надано такі послуги: складання заяви на ознайомлення з матеріалами справи та видачу заочного рішення у справі - 1 год. вартістю 250 грн, складання заяви про перегляд заочного рішення у справі 6 год. вартістю 500 грн за годину, складання заяви про доступ до Електронного суду у справі 1 год. вартістю 250 грн, складання запиту до ПАТ КБ «ПриватБанк» про надання виписки по рахунку на ім`я [PERSON] 1 год. вартістю 500 грн, представництво інтересів клієнта у судових засіданнях 2 судодня вартістю 1700 грн за судодень, складання заяви про застосування пропуску позовної давності 1 год. вартістю 500 грн, складання письмових пояснень 1 год. вартістю 700 грн, складання заяви про відшкодування судових витрат 1 год. вартістю 500 грн. Загальний розмір гонорару 9100 грн. Відповідно до акту здачі-приймання наданих послуг № 2 від 22 квітня 2021 року адвокатом надано такі послуги представництво клієнта в судовому засіданні 16 березня 2021 року тривалістю 1 судодень. Розмір гонорару 1700 грн. Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 1 від 20 лютого 2021 року до договору про надання правової допомоги від 24 жовтня 2020 року, розмір гонорару за один виїзд до суду складає 1700 грн. Відповідно до копії квитанції № 1_5 від 21 квітня 2021 року [PERSON] здійснено оплату послуг АБ «Ольги Полупанової» згідно з додатковою угодою від 20 лютого 2021 року та рахунку-фактури № 4 від 15 квітня 2021 року у розмірі 1700 грн, тобто здійснено оплату одного судодня - участі в судовому засіданні 26 квітня 2021 року. Окрім того, на підтвердження понесених [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу долучено копії квитанцій №52_5 від 25 січня 2021 року на суму 3400 грн, № 61_5 від 26 жовтня 2020 року на суму 5700 грн, № 63_5 від 09 березня 2021 року на суму 1700 грн. Таким чином, представником відповідача належними та допустимими доказами доведено фактично здійснений розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12500 грн. Суд наголошує, що відповідно до ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Окрім того, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, передбачених ст. 12, 13 ЦПК України відповідно, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. З аналізу зазначених положень закону вбачається, що виключно за клопотанням сторони суд має право зменшити розмір витрат на правничу допомогу, у разі доведення стороною неспівмірності витрат. При цьому, будь-яких клопотань про зменшення розміру на правову допомогу представником позивача не заявлялось. Враховуючи те, що позивач не оспорював розмір витрат на правничу допомогу в порядку ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі, встановленому судом, а саме у сумі 12500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved