Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

У жовтні 2010 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, зокрема, до Державної Казначейської Служби України, Управління міністерства Внутрішніх Справ України у Миколаївській області та Центрального районного відділу Миколаївського Міського Управління Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Миколаївській області . На виконання вимог ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України від 12 червня 2013 року та відповідних їй роз'яснень суду під час розгляду цієї справи 28 січня 2014 року позивач подав уточнену позовну заяву, у якій просив: ? визнати незаконною бездіяльність Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Миколаївській області та Центрального районного відділу Миколаївського міського управління Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Миколаївській області щодо неприйняття належних заходів по встановленню осіб, які вчинили на його розбійний напад; ? стягнути з цих юридичних осіб коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої такими діями; ? стягнути з Державної Казначейської Служби 2.000 грн. на відшкодування шкоди, завданої йому злочином. Під час судового розгляду справи 14 березня 2014 року позивачу роз'яснювалось його право належним чином уточнити предмет позову відповідно до юрисдикції цивільного судочинства, та, зокрема, просити лише про відшкодування шкоди з мотивів неправомірності дій відповідачів, але таким правом позивач скористатись не побажав та наполягав на розгляді його вимог у повному обсязі та й відповідно до предмету, вказаного у позові. За такого суд змушений був, прийнявши вказану заяву до розгляду, провадження у справі за вимогами про визнання дій /бездіяльності/ УМВС України у Миколаївській області та Центрального РВ ММУ УМВС України у Миколаївській області та відшкодування завданої такими діями шкоди закрити та роз'яснити позивачеві право звернутись з цими вимогами в порядку адміністративного судочинства. Під час судового розгляду справи в іншій частині позивач заявлені вимоги про стягнення коштів з Державної Казначейської Служби України підтримував. Зі змісту поданого ним позову та його пояснень у судовому засіданні вбачається, що в межах цих вимог позивач просить про стягнення з держави Україна 2.000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої йому злочином, що не розкритий внаслідок тривалого розслідування кримінальної справи за фактом розбійного нападу на його, під час якого невідомі особи заволоділи його майном. Відповідачі під час судового розгляду справи вважали позов необґрунтованим на нормах діючого законодавства та фактичних обставинах справи, через що просили у його задоволенні відмовити. Після вислуховування сторін та дослідження письмових матеріалів справи суд доходе такого. І……Матеріалами справи встановлено, та сторони не заперечують того, що 20 вересня 2007 року біля 20:15 годин невстановлені на цей час особи, знаходячись в районі будинку 8 по вулиці Адміральській у місті Миколаєві, із застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя та здоров'я потерпілого [PERSON], заволоділи належним йому майном, спричинивши йому матеріальну шкоду у розмірі 6.800 грн. 27 вересня 2007 року за цим фактом порушена кримінальна справа № 07010868. З 27 вересня 2007 року й до теперішнього часу /тобто - протягом майже 6 років та 6 місяців/ справа не розслідувана та особи, що вчинили напад на позивача, не встановлені. ІІ……Відповідно до частини 1 статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Частина 2 статті 1177 ЦК України передбачає, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. 1. На цей час діюче законодавство передбачає, що шкода потерпілому від злочину відшкодовується винною особою, яку /винну особу/ має встановити держава під час досудового слідства. Порядок відшкодування шкоди у разі, якщо винна особа не встановлена державою, діючим законодавством не передбачена. Також на цей час спеціальний закон, що окремо регулює випадки та порядок відшкодування потерпілому шкоди за рахунок Державного бюджету України, на території України не прийнятий. В той же час, 30 березня 2006 року набрав чинності прийнятий 23 лютого 2006 року Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до статті 17 якого суди застосовують при розгляді справ Конвецію про захист прав людини та основних свобод /надалі - Конвенцію/, а також практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий публічний розгляд його прав впродовж розумного строку. Відповідно до Предентної практики Європейського суду з прав людини у випадку порушення вимог Конвенції громадянин має право на відшкодування. Наведені норми діючого законодавства надають підстави для висновку про те, що за змістом частини 2 статті 1177 ЦК України потерпілий від злочину має право на відшкодування шкоди за рахунок держави у разі, зокрема, надмірно тривалого не встановлення державою особи, винної у вчиненні злочину щодо неї. 2. Прецентне право Європейського Суду з прав людини виробило загальний підхід до критерієв оцінки розумності тривалості провадження, якими є складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, важливість предмета розгляду для заявника («Павлюлинець проти України» (Pavlyulynets v. Ukraine), № 70767/01, пп. 49- 50, рішення від 6 вересня 2005 року; «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine), № 23853/02, п. 59, рішення від 30 листопада 2006 року; «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukraine), № 36545/02, п. 60, рішення від 21 грудня 2006 року, та «Огурцова проти України» (Ogurtsova v. Ukraine), № 12803/02, п. 59, рішення від 1 лютого 2007 року; «Борщевська проти України»; «Білоус проти України»; «Ващенко проти України»; «Фрідлендер проти Франції» та інші). Така оцінка тривалості провадження в цьому випадку призводить до такого. На цей час провадження у справі є невеликим за обсягом, фактичні обставини справи не є винятковими. За таких обставин суд не може прийти до висновку про те, що складність справи у цьому випадку може виправдати тривалість провадження у неї. Відповідачами не надано, та судом не встановлені докази, які дозволяли б стверджувати, що позивач своїми діями чинив перепони у розслідуванні цієї справи. Навпаки, матеріали справи свідчать, що позивач постійно наполягав на прискоренні розгляду справи, з свого боку постійно з'являвся до органів досудового розслідування та вносив пропозиції щодо проведення слідчих та оперативно-розшукових дій задля встановлення осіб злочинців. Ця обставина сторонами не заперечується та підтверджується усіма матеріалами справи. Отже, поведінка позивача також не може виправдовувати таку тривалість розслідування у його справі. В той же час, матеріали справи свідчать, що поведінка органів досудового розслідування й є тією обставиною, що зумовила тривалість розгляду справи. Так, по-перше, з залученої до матеріалів справи довідки по кримінальній справі, по якій [PERSON] є потерпілим, вбачається, що протягом більше, як 6 років власне розслідування у справі проводилось менше 2 років (з 20 вересня до 15 листопада 2007 року; з 26 до 27 листопада 2007 року; з 8 до 20 травня 2008 року; з 27 листопада до 12 грудня 2008; з 30 квітня до 5 травня 2009 року; з 28 червня по 18 липня 2009 року; з 4 по 18 жовтня 2009 року; з 31 січня до 10 лютого 2009 року; з 10 листопада 2011 року до 3 квітня 2012 року; з 29 травня 2012 року до теперішнього часу), решту часу досудове розслідування у справі зупинялось на тривалі строки без проведення усіх необхідних для встановлення злочинців дій. По-друге, тривале розслідування у справі та невстановлення осіб, які вчинили злочин, є значною мірою пов'язаними із неналежним виконанням посадовими особами органів досудового слідства своїх функціональних обов'язків, про що свідчать висновки за матеріалами службових розслідувань, зокрема, від 30 жовтня 2009 року; від 3 березня 2010 року та від 15 вересня 2010 року. Оцінюючи наведені вище докази у їх сукупності, суд вважає, що в цьому випадку тривалість досудового розслідування у справі є надмірною та не відповідає вимозі «розумного строку». За такого суд вважає, що з Державної Казначейської Служби України на користь позивача в цьому випадку слід стягнути відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок вчинення злочину. ІІІ…..При визначенні розміру матеріальної шкоди суд враховує конкретні обставини та обсяги перенесених позивачем душевних і психічних страждань, а також відсутність тяжких незворотніх наслідків для позивач, а також вимоги розумності і справедливості. За такого суд вважає, що на користь позивача з Державної Казначейської Служби України слід стягнути 500 грн. ІV……Заперечуючи позов, відповідач - Державна Казначейська Служба України - посилалась про те, що на наведені норми діючого законодавства позивач прямо не посилається. Проте зі змісту цивільного процесуального законодавства вбачається, що позивач має послатись на обставини /тобто - фактичні данні/, що обґрунтовують позов, та не зобов'язаний належним чином надати їм правову кваліфікацію, яку має дати саме суд під час ухвалення рішення. В цьому ж випадку суд оцінив саме ті фактичні обставини, на які послався позивач, отже - за межі заявлених позовних вимог не вийшов. Відповідач - Державна Казначейська Служба України - посилалась про те, що спеціального закону, який передбачав би порядок та випадки відшкодування шкоди за рахунок державного бюджету, не прийнято, отже, на думку відповідача, ці вимоги не підлягають задоволенню. Але ці посилання представника відповідача спростовуються наведеним у пункті 1 розділу «ІІ» цього рішення. Відповідач посилається й про те, що на цей час немає рахунку, з якого слід списувати кошти, про стягнення яких просить позивач. Але державою визначена спеціальна програма на стягнення коштів на виконання рішення судів, отже - ці посилання не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення. Отже, заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial