Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із вищенаведеним позовом до [PERSON] . В поданому позові [PERSON] просить змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2019 року, та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів відповідача , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що на примусовому виконанні у Соборному відділі ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавчий лист у справі № 201/3570/19 від 26 червня 2019 року, що виданий на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів у розмірі 1/15 частини заробітку (доходу) відповідача до досягнення донькою трирічного віку. На думку позивача на даний час обставини, які мають значення для визначення розміру аліментів, змінилися. Так, позивач зазначила, що вона працює та самостійно утримує свою дитину, а також несе додаткові витрати. У зв`язку із зростанням цін на продукти харчування та комунальні послуги, її допомоги, яку вона отримує, не вистачає. Після прийняття рішення від 26 червня 2019 року її фінансовий стан значно погіршився, зокрема зменшилася її заробітна плата. У зв`язку з тим, що позивач була вимушена переїхати до іншого місця проживання, остання понесла також додаткові витрати на облаштування побуту (1-)2. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 вересня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 14). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.15). До суду 25 вересня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.17). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини (а.с.19-20). До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 18 жовтня 2019 року від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів, які підтверджують, що її заробітна плата значно зменшилася, а оплата за винаймання житла значно збільшилася (а.с.25-41). 13 листопада 2019 року до суду надійшов відзив відповідача, у якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, позовну заяву [PERSON] просить залишити без розгляду у зв`язку з відсутністю предмета спору. Так, відповідач посилається на те, що на підставі судового наказу від 28 лютого 2019 року та заяви позивача за місцем його роботи утримувалися аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу). Однак, 28 серпня 2019 року позивач своєю заявою відкликала судовий наказ. Посилання позивача на те, що фінансовий стан позивача погіршився з моменту прийняття рішення документально нічим не підтверджено. На думку відповідача, позивач діє несумлінно та сама штучно створює умови, за яких створюється уявлення про зменшення розміру сукупних доходів. Також, відповідач звертає увагу на те, що ним окрім сплати аліментів добровільно додатково витрачаються кошти на дитину. У позовній заяві не міститься ані відомостей про погіршення фінансового стану позивача, зокрема щодо зменшення заробітної плати, а також не підтверджено витрати позивача на утримання дитини та її особистих. Позивач за короткий проміжок часу подала три цивільні позови з різними предметами спорів, у тому числі і безпідставних. Крім того, зі змісту позову не зрозуміло, в чому саме полягає предмет спору, у зміні способу стягнення аліментів чи у змін розміру аліментів. Також, відповідач звертає увагу на те, що позивач в обґрунтування позову посилається на норми СК, які встановлюють обов`язок сплати аліментів на утримання дитини, а не утримання дружини, тому позов фактично не обґрунтований. Позивач зловживає своїми правами, подала завідомо безпідставний позов за відсутності предмета спору (а.с.47-52). 26 листопада 2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у яких остання посилається на те, що до спірних правовідносин підлягає застуванню не тільки ст. 192СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей. Щодо посилань відповідача на понесення ним додаткових витрат на утримання дитини жодним чином не стосуються суті даного спору. Щодо тверджень відвідача про зловживання позивачем своїми правами, позивач зазначила, що вона звернулася із позовами до відповідача, що випливають із шлюбно-сімейних відносин (а.с.76-79). 09 грудня 2019 року до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у зазначеній цивільній справі (а.с.81-83). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2019 року відповідачу відмовлено у задоволенні указаного клопотання. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у відзив на позов. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народилася донька [PERSON] (а.с.6). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с.12) Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2019 року було стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/15 частини його заробітку доходу щомісячно до досягнення дитиною трьох років (а.с.10-11). Відповідно до ч. 2, 4, 6 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною 3-х років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. За змістом ч. 3 ст. 80 СК України розмір аліментів може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. За змістом ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При цьому одержувач аліментів має право змінити спосіб стягнення. Якщо суд визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі, позивач може змінити їх виплату на частку від доходу відповідача або навпаки. У таких випадках потрібно звертати увагу саме на доходи платника аліментів, їх розмір, форму (грошова, натуральна), періодичність надходження. В даному випадку у матеріалах справи відсутні відомості щодо зменшення розміру аліментів, що сплачуються відповідачем на утримання дружини. А отже позивач фактично просить збільшити розмір аліментів на її утримання. Щодо доводів відповідача про зловживання позивачем своїми процесуальними правами та залишення позову без розгляду необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст.44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана); подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин; заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того ж самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб , які мають бути залучені до участі у справі. Згідно вимог ч. 3 цієї ж статті якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Тобто, за вищевказаною нормою закону суд може залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву чи клопотання, звернення з яким було судом визнано зловживанням процесуальними правами. Звертаючись до суду із клопотанням про залишення позову без розгляду на підставі ч. 3 ст. 44 ЦПК України, відповідач не врахував положень ст. 257 ЦПК України, що передбачає вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду, який розширеному тлумаченню не підлягає. Однак, посилання відповідача на наявність хоча б однієї з таких підстав клопотання не містить. При цьому, аналізуючи в системному взаємозв`язку положення ст. 44 та 257 ЦПК України, слід дійти висновку, що не кожне зловживання процесуальними правами, будь воно й очевидним, тягне за собою залишення позову без розгляду. Більш того, залишення позову без розгляду з підстав не передбачених ст. 257ЦПК України може призвести до порушення права позивача на справедливий судовий розгляд у частині доступу до правосуддя гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Позивач обґрунтовує зміну способу стягнення аліментів, визначений рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2019 року, тим, що змінився її матеріальний стан, оскільки вона несе витрати на оренду житла, а також збільшилися її витрати на продукти харчування та комунальні послуги. Також вона вимушена нести витрати на облаштування свого помешкання, а також зимового одягу та взуття. Згідно із рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2019 року середньомісячний дохід позивача складав 12700 грн., а середньомісячний дохід відповідача - 11464,67 грн. Згідно із довідкою про доходи № 908 від 15 жовтня 2019 року позивач працює на посаді викладача у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ та має середньомісячну заробітну плату 11923,61 коп. (а.с.32). Також позивач отримує щомісячно допомогу при народженні дитини у розмірі 860 грн. Згідно із звітом ГУ НП в Дніпропетровській області про здійснення відрахування та виплати відносно [PERSON] заробітна плата останнього у період з липня по жовтень 2019 року складає 13944, 99 грн. (а.с.64). При цьому з відповідача на користь позивача сплачується аліменти на утримання дитини у розмірі 2806,44 грн., а також аліменти на утримання дружини у розмірі 748,38 грн. (а.с.64). З урахуванням викладеного, позивачем не доведено факту істотного покращення матеріального становища платника аліментів, крім того позивачем не доведено також і погіршення її матеріального стану, а найм кімнати у гуртожитку не може вважатися обставиною, що вказує на суттєву зміну матеріального стану. Основним доходом відповідача, як працівника поліції, є отримання грошового забезпечення і у випадку його збільшення, збільшується, при й розмір аліментів у грошовій сумі. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову [PERSON] немає, оскільки належних та допустимих доказів того, що у сторін відбулись зміни, які обумовлюють можливість збільшення розміру аліментів, які стягуються на утримання дружини позивачем не надано. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed