Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому поставлено питання про стягнення з відповідача Державного підприємства «Науково - дослідний інститут «Оріон» (надалі - ДП «НДІ «Оріон») на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 26254,71 грн., а також відшкодування моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., заподіяної порушенням законних прав та інтересів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з лютого 2009 р. позивач працював у ДП «НДІ «Оріон», та був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Однак, в день звільнення розрахунок з ним було проведено лише частково, що зумовило звернення до суду за захистом порушених прав, оскільки неодноразові звернення до керівництва підприємства були проігноровані. На підтвердження своїх вимог позивач надав суду розрахунково-платіжну відомість за вересень 2014 р., в якій визначено борг підприємства на кінець місяця в сумі 26254,71 грн. Посилаючись на те, що на його вимоги стосовно проведення розрахунку відповідач не вчиняє жодних дій, у зв'язку із чим, позивач стверджує, що такими діями (бездіяльністю) відповідача не лише формально порушуються його права, а і завдається йому моральних страждань, що пов'язано із неможливістю утримувати сім'ю, тому позивач просить стягнути з відповідача також і відшкодування моральної шкоди. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин неприбуття суду не повідомив. Третя особа також належним чином повідомлена судом про розгляд справи, причини неявки суду невідомі. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених підстав, а також враховуючи згоду сторони позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності представника ДП «НДІ «Оріон». Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивач працював у ДП «НДІ «Оріон» з 24.02.2009 р. спочатку на посаді охоронця-контролера, а згодом - слюсаря-сантехніка, та був звільнений з роботи з 30.09.2014 р. за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (наказ №102-К від 29.09.2014), що підтверджується копією трудової книжки позивача. Станом на день звільнення [PERSON] (вересень 2014 р.) підприємство мало заборгованість перед ним по заробітній платі в розмірі 26254,71 грн., що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за вересень 2014 р. В ході розгляду справи судом ухвалою від 26.02.2015 р. на задоволення клопотання сторони позивача про витребування доказів у відповідача, з огляду на те, що інформація з приводу нарахованої, але не виплаченої працівникові (позивачу у справі) заробітної плати, а також, розрахунок середнього заробітку позивача, в розпорядженні саме роботодавця (відповідача у справі), було витребувано відповідну інформацію у ДП «НДІ «Оріон». Копія ухвали була отримана уповноваженим представником відповідача 05.03.2014 р., однак станом на час розгляду справи вимоги суду залишено невиконаними. Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, оскільки стороною відповідача не представлено суду заперечень та витребуваної інформації, суд дійшов висновку що позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 26254,71 грн. підлягають задоволенню. Щодо вимоги про відкодування на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом цієї норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин є порушення роботодавцем будь-яких із передбачених законом прав найманого працівника, якщо таке порушення поєднано з його моральними стражданнями, втратою ним нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9, 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує, що при звільненні позивача з роботи, відповідачем, як роботодавцем, не було проведено з ним остаточного розрахунку, що спричинило у позивача негативні зміни в звичайних умовах його життя, зниження самооцінки, що зумовлено неспроможністю утримувати сім'ю, чим позивачеві були спричинені моральні страждання, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 2000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial