Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

у вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А.М., [PERSON] , в якому просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 722, вчинений 03.03.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. В обґрунтування позову зазначено, що 22.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та позивачем було укладено кредитний договір № ML-400/262/2007, відповідно до ямов якого позивач отримала кредитні кошти в сумі 200000,00 доларів США, строком до 22.08.2027 р. В цей же день між сторонами було укладено договір іпотеки № PCL-400/262/2007 посвідчений приватним Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. в забезпечення зобов`язань позивача за кредитним договором № ML-400/262/2007 та 21.05.2009 року укладено додатковий договір № 1 до договору іпотеки № PCL-400/262/2007. Згідно п. 3.1. і 3.2. Договору іпотеки предметом іпотеки визначено квартиру [ADDRESS] . В зв`язку із неналежним виконанням позивачем зобов`язань, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із позовом та рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.01.2013 року у справі № 2-717/11 було стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22.08.2007 року в сумі 1818577,51 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.12.2017 року, зупинено виконання зазначеного рішення суду до закінчення касаційного провадження. 06.08.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М. було відкрито виконавче провадження № 59723319 з примусового виконання виконавчого напису № 722, вчиненого 03.03.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення із позивача боргу за кредитним договором шляхом звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Зі змісту виконавчого напису вбачається, що із позивача підлягає стягненню кошти в сумі 2225081,53 грн. Позивач вказує, що зазначений виконавчий напис перебував на виконанні в Голосіївському РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві до 25.07.2019 року, та був повернутий на підставі відповідної заяви стягувачу. В провадженні суду перебувала справа № 752/6960/15-ц за позовом [PERSON] про визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, однак, в задоволенні позову було відмовлено з підстав того, що позивачем не було доведено те, що в суді існував спір між сторонами. На даний час існують два виконавчі провадження за одним і тим же кредитним зобов`язанням. Кредитор скористався своїм правом вибору задоволення вимог в позасудовому порядку шляхом вчинення виконавчого напису № 722 від 03.03.2014 року, за яким стягненню підлягає сума в розмірі 2225081,53 грн. та одночасно під час розгляду цивільної справи № 2-717/10, по якій було ухвалено рішення про стягнення боргу в сумі 1818577,51 грн. Позивач вказує, що стягнення заборгованості та звернення стягнення на квартиру є тотожними, оскільки, звернення стягнення на предмет іпотеки проводиться в межах кредитного договору. Більше того розмір стягнення за виконавчим написом нотаріуса є значно більшим ніж за виконавчим листом, виданим у справі № 2-717/10. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що спірний виконавчий напис було вчинено щодо заборгованості, яка не була безспірною, приватним нотаріусом належним чином не було встановлено дійсний розмір боргу, залишено поза увагою перебування на розгляді в суді спору щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, виконавчий напис містить помилки та неточності, а відтак наявні підстави для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.09.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.09.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Просила позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «ФК «Інвестстандарт» в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, застосувавши до позовних вимог строки позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засіданні не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Інші сторони в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 22.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та позивачем було укладено кредитний договір № ML-400/262/2007, відповідно до умов якого позивач отримала кредитні кошти в сумі 200000,00 доларів США, строком до 22.08.2027 р. В цей же день між сторонами було укладено договір іпотеки № PCL-400/262/2007 посвідчений приватним Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. в забезпечення зобов`язань позивача за кредитним договором № ML-400/262/2007 та 21.05.2009 року укладено додатковий договір № 1 до договору іпотеки № PCL-400/262/2007. Згідно із п. 3.1. і 3.2. Договору іпотеки предметом іпотеки визначено квартиру [ADDRESS] . В зв`язку із неналежним виконанням позивачем зобов`язань, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із позовом та рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.01.2013 року у справі № 2-717/11, було стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № ML-400/262/2007 від 22.08.2007 року в сумі 1818577,51 грн. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17.07.2017 року, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.01.2013 року було залишено без змін. Позивач вказує, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.12.2017 року, зупинено виконання зазначеного рішення суду до закінчення касаційного провадження, однак, доказів наведеним твердженням матеріали справи не містять. Крім того, судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.07.2015 року у справі № 752/6960/15-ц, у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» треті особи - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2017 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.07.2015 року було залишено без змін. Із мотивувальної частини зазначеної ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що в ході розгляду зазначеної справи судом було встановлено, що 16.05.2013 року відповідачем було направлено позивачу згідно опису вкладення в цінний лист Вимогу про погашення заборгованості (вих. № n2200 16/05/2013 року), щодо дострокового виконання позивачем боргових зобов`язань за Кредитним договором, шляхом сплати відповідачу 209975,01 доларів США залишку заборгованості за кредитом, 19253,76 доларів США заборгованості по відсоткам (а.с.44). При цьому вищезазначеною вимогою відповідач проінформував позивача про можливість вчинення виконавчого напису нотаріуса щодо примусового стягнення боргу після спливу тридцяти днів після направлення вказаної вимоги. В матеріалах справи відсутні та позивачем не надано докази погашення нею заборгованості за Кредитним договором чи заперечення відповідачу проти визначеної ним суми заборгованості, обов`язку її погашення. Крім того, судом апеляційної інстанції констатовано те, що на час вчинення виконавчого напису рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором набрало чинності, спорів у суді щодо розміру заборгованості на час вчинення виконавчого напису не існувало, грошове зобов`язання боржником виконано не було, тобто у кредитора було наявне право на стягнення грошових сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. 06.08.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М. було відкрито виконавче провадження № 59723319 з примусового виконання виконавчого напису № 722, вчиненого 03.03.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., яким було запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , яка належить позивачу. З копії постанови про відкриття виконавчого провадження, вбачається, що стягувачем є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а боржником [PERSON] . Матеріалами справи підтверджено, що на даний час ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є правонаступником стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Позивач вказує, що на даний час наявні два виконавчі провадження за одним і тим же кредитним зобов`язанням, стягнення заборгованості та звернення стягнення на квартиру є тотожними поняттями, оскільки, звернення стягнення на предмет іпотеки проводиться в межах одного кредитного договору, розмір стягнення за виконавчим написом нотаріуса є значно більшим ніж за виконавчим листом, виданим у справі № 2-717/10, а тому, приймаючи до уваги те, що приватним нотаріусом належним чином не було встановлено дійсний розмір боргу, виконавчий напис містить помилки та неточності, а відтак наявні нові підстави для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог з окреслених позивачем підстав, суд приймає до уваги те, що згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік) для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. Нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-158цс15 від 20 травня 2015 року. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржник, а тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс 17, постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16 та постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 308/11193/16-ц. За результатами розгляду справи № 752/6960/15-ц судами було вже встановлено відсутність підстав для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, зокрема, з підстав того, що нотаріусом при його вчиненні були порушені вимоги закону, а також констатовано надання нотаріусу всіх необхідних документів. Не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даного спору посилання сторони позивача про те, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису належним чином не переконався у безспірності розміру суми, не встановив дійсний розмір боргу, та наведене повністю спростовується наявними у справі доказами. Крім того, слід вказати на те, що позивач, пред`явивши позов в 2019 році, про визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не довела необґрунтованість та безпідставність вимог кредитора до неї, як до боржника, як і не було доведено належне виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за укладеними кредитним та іпотечним договорами. Суд вважає, що нотаріусом при вчиненні спірного виконавчого напису були дотримані вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, та наведені позивачем підстави, зокрема, наявність двох виконавчих проваджень за одним і тим же кредитним зобов`язанням, наявність помилок та неточностей у виконавчому написі, тощо, на думку суду, не свідчать про можливість його визнання таким, що не підлягає виконанню. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що наведені позивачем підстави позову не є такими, з якими закон пов`язує можливість визнати спірний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, а тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті пред`явлених позовних вимог, а відтак клопотання сторони відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось. Судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed