Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсним договір про відкриття кредитної лінії по програмі мультивалютного кредитування №1-014/07Ф, укладеного між акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Правекс-Банк» та [PERSON], за яким ПАТ «Правекс-Банк» надав [PERSON] кредит в сумі 8 130 500,00 грн. на строк до 10 серпня 2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,99 % річних. Як вказує позивач, з відповідачем [PERSON] вона перебуває в шлюбі з 1976 року і про існування зазначеного договору кредиту довідалась лише в жовтні 2016 року з повістки Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/15897/14-ц про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 25 297 318,87 грн. В обґрунтування вимог позивач зазначає, що власної згоди, як один з подружжя, на укладення оспорюваного правочину, який виходить за межі дрібного побутового, вона не надавала, а тому посилаюсь на положення ст. 65 СК України та 31, ч. 4 ст. 369 ЦК України ЦК України, просить визнати договір про відкриття кредитної лінії по програмі мультивалютного кредитування №1-014/07Ф, укладеним 10 серпня 2007 рокуміж акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Правекс-Банк» та [PERSON]недійсним. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 23 січня 2017 року зазначену позовну заяву залишено без розгляду. Ухвалою апеляційного суду м.Києва від 23 березня 2017 року, ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 23 січня 2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 11 липня 2017 року занесеною до журналу судового засідання у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором №1-014/07Ф від 10 серпня 2007 рокуздійснено заміну відповідача з публічного акціонерного товариства «Правекс-Банк» на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар». В судовому засіданні представник позивача [PERSON], [PERSON]заявлені вимоги підтримала та просила про їх задоволення, посилаючись на обставини та підстави викладені в позові. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», Остащенко О.М. проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідач [PERSON] про час і місце судового розгляду повідомлявся за відомим місцем його проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку у відповідності до вимог статтей 75,76 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач просить визнати недійсним договір про відкриття кредитної лінії по програмі мультивалютного кредитування №1-014/07Ф, укладеним 10 серпня 2007 рокуміж акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Правекс-Банк» та [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, позивач [PERSON] перебуває з відповідачем [PERSON] в шлюбі з 1976 року. Як зазначає позивач та її представник про існування зазначеного договору кредитування №1-014/07Фпозивач дізналась лише в жовтні 2016 року з повістки Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/15897/14-ц про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 25 297 318,87 грн. 26 травня 2017 року між публічним акціонерним товариством «Правекс-Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором №1-014/07Ф від 10 серпня 2007 року. В свою чергу, в обґрунтування вимог позивач зазначає, що власної згоди, як один з подружжя, на укладення оспорюваного правочину, який виходить за межі дрібного побутового, вона не надавала, а тому як на підставу позовних вимог посилається на положення ст. 65 СК України та 31, ч. 4 ст. 369 ЦК України ЦК України. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Проте п. 25 постанови №5 твід 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» встановлено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. При оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. З вказаного вбачається, що положення ст. 65 СК України не застосовуються при укладенні договору поруки, а отже і підстав для визнання його недійсним у зв'язку з ненаданням згоди одного із подружжя відсутні. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з обставин, на які позивач посилається як на підставу позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено перед судом їх переконливості та обґрунтованості, не подано жодних достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, натомість доводи позивача спростовуються матеріалами справи, а отже в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed