Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] заявив позов про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Інвестиційно-будівельна компанія «Альфа-Інвест» заборгованості по заробітній платі за період з січня по липень 2010 року в сумі 34 725,51 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 37519,52 грн. Позивач посилався на те, що він з 2004 р. по 26 липня 2010 р. працював на посаді генерального директора ТОВ Інвестиційно-будівельна компанія «Альфа-Інвест» і при звільненні йому не була виплачена заробітна плата за 2010 рік, не проведено розрахунок. Відповідач позов не визнавав, посилаючись на те, що позивач при звільненні не передав новому керівникові кадрових та бухгалтерських документів і на відсутність доказів наявності заборгованості по заробітній платі. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 листопада 2013 року позов задоволений частково, на користь позивача стягнуто 34725,51 грн. заборгованості по заробітній платі та 4456 грн. середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні. На користь держави з відповідача стягнуто 391 грн. 81 коп. судового збору. В апеляційній скарзі відповідач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення. Зокрема, на думку відповідача судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, і не доведено обставини, які суд вважав встановленими. Відповідач стверджує, що позивачем при звільненні з посади генерального директора не були передані новому керівнику кадрові та бухгалтерські документи, а надані позивачем до справи відомості про нарахування заробітної плати не є належними і допустимими доказами, оскільки не підписані особою, яка їх складала, не затверджені керівником та не скріплені печаткою підприємства. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що з 1 жовтня 2009 р. оклади працівників підприємства були встановлені у розмірі мінімальної заробітної плати, а тому сума заборгованості за період з 01 січня 2010 р. по 26 липня 2010 р., враховуючи перебування позивача у відпустці, не може становити заявлену ним суму та посилається на хибність висновків суду про наявність та розмір заборгованості із заробітної плати і, відповідно, наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач в апеляційній скарзі просить змінити рішення Деснянського районного суду м. Чернігова в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і стягнути на його користь 37519,52 грн. за період з 26 липня 2010 р. по 27 листопада 2013 р., тобто по день ухвалення рішення. Позивач посилається на порушення судом ст.ст. 116-117 КЗпП України і невідповідність рішення в оскаржуваній частині рішенню Конституційного Суду України № 4-рп/2012. У судовому засіданні кожна із сторін підтримала свою апеляційну скаргу і не визнала скаргу іншої сторони. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволена бути не може, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з січня 2010 р. по липень 2010 р. у розмірі 34725 грн. 51 коп. суд першої інстанції послався на довідку № 12 від 19.03.2010 р. та дані особових рахунків (а.с. 4). Такі висновки суду не відповідають обставинам справи і вимогам закону. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Із змісту позовної заяви (а.с. 1-3) і заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 38) встановлено, що позивач заявив вимоги про стягнення заробітної плати за період з січня 2010 р. по липень 2010 р. в розмірі 34725,51 грн. Зміст копії довідки № 12 від 19.03.2010 р. (а.с. 9) не дає підстав для висновку про те, що зазначена у довідці сума заборгованості виникла за період з січня по липень 2010 р. У довідці вказана сума заборгованості станом на 19 березня 2010 р. Проте, у копіях документів з назвою «Зарплата начислення по ТОВ «ІБК «Альфа-Інвест» (а.с. 4-7) вказано, що певні суми нараховувались позивачеві і у квітні-липні 2010 р. Крім того, сам позивач пояснив, що заробітна плата йому була встановлена на рівні мінімальної заробітної плати в державі. Ця обставина підтверджується також даними штатного розпису відповідача, який діяв з 01 січня 2010 р. (а.с. 25). Відтак, сума заборгованості по заробітній платі за спірний період, встановлений відповідно до поданих позивачем заяв, не може становити визначену ним суму, оскільки розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня по 31 березня 2010 р. становив 869 грн., з 1 квітня по 30 червня 2010 р. - 884 грн., з 1 липня по 30 вересня 2010 р. -888 грн. Не підтверджують висновків суду і дані копій документів, що містяться на а.с. 4-7, з яких можна встановити, що заборгованість за спірний період складає іншу суму, оскільки на початок січня 2010 р. вже показана сума боргу (а.с. 7), але період до 1 січня 2010 року знаходиться поза межами позовних вимог, оскільки у позовній заяві і заяві про уточнення позовних вимог заявлена вимога про стягнення заборгованості за період січень 2010 р. - липень 2010 р. Відповідач в апеляційній скарзі посилався на хибність висновку суду про наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачем і на необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотання про приєднання до справи довідки про відсутність такої заборгованості. Для перевірки доводів відповідача судом отримані з Державної податкової інспекції м. Чернігова за вихідним № 1261/9/25-26-11-02-13 від 03.02.14 р. відомості з ЦБД ДРФО України про отримані [PERSON] доходи, з яких вбачається, що нараховані відповідачем у першому і другому кварталах 2010 р. суми (відповідно 2998,39 та 6012.90) отримані. Заборгованість існує лише за третій квартал 2010 р. у сумі 1768 грн.50 коп. За мінусом сплачених з цієї суми податків і обов'язкових платежів до стягнення на користь позивача залишається 1449,11 грн. Виходячи із змісту позовних вимог і наведеного вище, вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню, а саме шляхом стягнення на його користь 1449 грн. 11 коп. такої заборгованості за період з 01 січня 2010 р. по день звільнення 26 липня 2010 р. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а у випадку не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спар вирішено на користь працівника. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Судом першої інстанції вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволені частково і стягнуто 4456 грн. Вирішуючи цю частину позовних вимог суд першої інстанції припустився помилки при визначенні періоду за який належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і невірно тлумачив рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012. Однак, вимоги позивача про стягнення 37519 грн. 52 коп. за затримку розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково, враховуючи наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивач не працював у день звільнення. Відповідно до наказу № 1-отп від 17 березня 2010 р. (а.с.30) позивач перебував у відпустці з 22 березня по 25 липня 2010 р. включно і звільнений з роботи 26 липня 2010 р. Доказів, які підтверджували б ту обставину, що позивач приступив до роботи, зокрема даних документів обліку робочого часу або нарахування заробітної плати за відпрацьований 26 липня 2010 р. час в матеріалах справи нема. Відтак, відповідач згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України, зобов'язаний був провести розрахунок з позивачем наступного дня після звернення останнього за розрахунком. Позивач звернувся до відповідача письмово з вимогою про розрахунок 14 вересня 2010 р. (а.с. 10) і 04 жовтня 2010 р. (а.с.11). Відповідач 17 жовтня 2010 р. надав відповідь на звернення (а.с.12), а до суду [PERSON] звернувся лише у жовтні 2013 року. Враховуючи, що позовні вимоги задовольняються частково і на незначну у порівнянні із заявленим у позові розміром частину (трохи більше 4%), що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати, апеляційний суд приходить до висновку, що достатнім розміром відшкодування за затримку розрахунку при звільненні позивача буде сума 2000 грн. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і, відповідно, в частині стягнення судового збору з відповідача.

Outcome: partial