Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача АТ «Українська залізниця», у якому просила суд стягнути заборгованість із заробітної плати за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 року по 17 липня 2017 року у сумі 54 701,94 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при переведенні, починаючи з 22 липня 2016 року до 20 серпня 2019 року, в розмірі 198 455,12 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 липня 2017 року, в розмірі 245 432,32 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 14 689,11 грн. В обґрунтувування позову зазначила, що з липня 2006 року по липень 2016 року вона працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця». Наказом від 20.07.2016 року № 1/ос з позивачем продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 17.07.2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 174-ос позивача звільнено з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення позивачу була нарахована, проте не виплачена заробітна плата, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 06 вересня 2019 року позов залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків, а саме для надання квитанції про сплату судового збору (а.с. 97). На виконання вказаної ухвали представник позивача подав суду клопотання про звільнення від сплати судового збору (а.с. 99-100), яке ухвалою суду від 20 вересня 2019 року задоволено та звільнено позивача від сплати судового збору (а.с. 106). Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 22 листопада 2019 року (а.с. 105). 28 жовтня 2019 року від представника відповідача Баранова А.С. (а.с. 117-122) до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого Висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійснені господарської діяльності вказаного товариства на території не підконтрольній українській владі. Крім того, у відзиві представником відповідача вказувалось на неможливість здійснити з позивачем розрахунки у зв`язку із відсутністю первинних документів, заперечувалось правильність наданих позивачем розрахунків та недоведеність обставин, на які він посилається. Ухвалою суду від 22 листопада 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, вімовлнео у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду з підстав необхідності сплатити судовий збір, оскільки ухвалою суду від 20 вересня 2019 року позивача звільнено від сплати судового збору (а.с. 150, 113-115) 22 листопада 2019 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 лютого 2020 року. 30 січня 2020 року представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому зазначалось про необґрунтованість доводів відповідача щодо належного доказу обставин непереборної сили та вини. Разом з відповіддю на відзив представником позивача подано клопотання про допуск до участі у справі експерта з питань права, у задоволенні якого ухвалою суду, занесеною до протоколу сдуоовго засідання, відмовлено у зв`язку з пропуском строку заявлення таких клопотань та заяви про поновлення строку для його подання представником позивача не подано. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на безпідставність невиплати заробітної плати та інших платежів, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу за його відсутності, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що з липня 2006 року по липень 2016 року позивач [PERSON] працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця». Наказом від 20.07.2016 року № 1/ос з позивачем продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 17.07.2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 174-ос позивача звільнено з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення позивачу була нарахована, проте не виплачена заробітна плата, що стало підставою для звернення до суду. Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Аналогічні положення передбачені й в ст. 21 Закону України «Про оплату праці». Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Будь-яких доказів проведення повного розрахунку з позивачем в день її звільнення відповідач суду не надав. Що стосується доводів відповідача з посиланням на відсутність первинних документів, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, то слід зазначити, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить саме на роботодавці, а не на працівникові. Невжиття роботодавцем (Відповідачем) заходів для відповідного доступу до зазначеної документації з урахуванням того, що вже тривалий час (з 2014 року) на території Донецької, Луганської областей триває антитерористична операція, вочевидь не відповідає вимогам належної обачності і зазначене не може бути підставою для відмови у виплаті працівнику гарантованих Конституцією України і законами України виплат і безумовно не може будь-яким чином погіршувати стан позивача. Незважаючи на те, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату, що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Як вже було судом встановлено, що з липня 2006 року по липень 2016 року позивач працювала на Державному підприємстві «Донецька залізниця». Відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 року №4442-IV та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25.06.2014 року № 200, ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця». Відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303 у складі регіональної філії «Донецька залізниця» утворено Донецьку та Луганську дирекції залізничних перевезень, а також затверджено їхню структуру. На виконання рішення засідання Правління ПАТ «Укрзалізниця» від 31.05.2016 року та 03.06.2016 року відбулось переведення працівників з ДП «Донецька залізниця» до регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», відповідно до вимог законодавства та внутрішніх нормативно-правових актів Товариства з повідомленням ДФС про прийняття на роботу кожного окремого працівника та видання наказів про прийняття на роботу кожного окремого працівника переведеного з ДП «Донецька залізниця». Наказом від 20.07.2016 року № 1/ос з позивачем продовжено трудові відносини у виробничому підрозділі «Луганська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця». Наказом № 58-ДН Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 16.03.2017 року, встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 0-00 годин 20.03.2017року. У наказі зазначалося, що на час простою робітникам приходити на свої робочі місця згідно з графіком роботи відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин ставки встановленої працівникові розряду (окладу) за час простою згідно графіку роботи. 17.07.2017 року наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 174-ос позивач звільнена з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. На день звільнення Позивача із структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період травень-липень 2016 року, з другої половини березня 2017 року по 17.07.2017 року. Отже, Ппозивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 17.07.2017 року, тому при звільненні не отримала всі належні їй платежі, а саме: за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 року по 17.07.2017 року в сумі 54 701,94 грн. без утримання податків та зборів, з яких 5 120,06 грн. (травень 2016 року) + 5 389,24 грн. (червень 2016 року)+ 2 409,31 грн. (липень 2016 року) +6 950,92 грн. (березень 2017 року) + 3 832,29 грн. (квітень 2017 року) + 3 832,29 грн. (травень 2017 року) + 3 832,29 грн. (червень 2017 року) + 23 335,54 грн. (липень 2017 року, в тому числі вихідна допомога) = 54 701,94 грн. Щодо доводів відповідача про відсутність заборгованості за період з травня по липень 2016 року, слід зазначити, що ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. АТ «Укрзалізниця», надаючи до відзиву на позовну заяву копії платіжних відомостей за 2016 рік, не довело, що зазначені в ній суми отримала саме позивач або вони перераховані на її особистий рахунок. Відповідачем надано до матеріалів справи відомість на виплату грошей № 546, згідно з якою позивач отримала 12.07.2017 року аванс за березень 2017 року в розмірі 2 276, 29 грн. та яка містить підпис позивач. Проте, доданий позивачем розрахунок заробітної плати за березень 2017 року в розділі «утримання» відображає аванс на зазначену суму, але позовні вимоги щодо стягнення заробітної плати були заявлені без врахування утримання податків і зборів, про що зазначено в позовній заяві. Позивач стверджує, що зазначену суму авансу вона не отримувала, підпис у відомості не її. Навіть при візуальному порівнянні підпису позивача у паспорті та у відомості вбачаються суттєві відмінності підпису. Натомість, позивач надала суду копії табелів обліку робочого часу, копію розрахунку відпустки та копії розрахунків заробітної плати за період травень-липень 2016 року, з березня 2017 по липень 2017, з яких слідує, що вказані суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги та оплата простою нараховані, проте не виплачені. Крім того, суд зазначає, що у постанові касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 по справі № 221/4255/16-ц досліджувалось питання та було встановлено, що комісією з реорганізації ДП «Донецька залізниця» разом з ПАТ «Укрзалізниця» та регіональною філією «Донецька залізниця» організовано роботу з визначення, виплати заборгованості з заробітної плати працівників ДП «Донецька залізниця», переведених на роботу до регіональної філії «Донецька залізниця», також визнаються зобов`язання щодо матеріального забезпечення у період праці в ДП «Донецька залізниця». Тобто, в даному випадку, при переведенні позивача на роботу з однієї юридичної особи до іншої у зв`язку із процесом реорганізації, з нею мав бути проведений розрахунок по виплаті заборгованості із заробітної плати. Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Отже, трудове законодавство під звільненням розуміє припинення або розірвання трудового договору. Таким чином, при переведенні на інше підприємство працівник припиняє трудові правовідносини з підприємством, з якого переводиться, а отже з ним повинен бути здійснений повний розрахунок, проте, такий розрахунок не був здійснений. Доводи, викладені у відзиві на позов щодо відсутності правових підстав покладення відповідальності саме на відповідача, не враховуються судом. Неможливість надати первинні документи на підтвердження фактичного виконання позивачем робіт та як наслідок неможливості здійснення нарахування заробітної плати не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи. Враховуючи, що з 20.07.2016 року позивач перебував у трудових відносинах саме з відповідачем, а спір між сторонами виник щодо виплат за травень-липень 2016 та березень-квітень 2017 року, суд вважає, що [PERSON] обґрунтовано пред`явлено позовні вимоги саме до ПАТ «Українська залізниця», які підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд вважає за необхідно зазначити наступне. Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Зазначена позиція міститься у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі № 592/11217/16-ц. Суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку виконаний позивачем правильно та з дотриманням вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а також не оспорювався відповідачем в частині визначення суми заборгованості. Підставами невизнання відповідачем правомірності заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є посилання на Науково-правовий висновок від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2, викладений на бланку Торгово-промислової палати України на замовлення ПАТ «Українська залізниця», згідно з яким встановлено, на думку відповідача, відсутність вини роботодавця у невиконанні вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку зі звільненими працівниками. У той же час, суд вважає, що відповідачем при посиланні на даний висновок не береться до уваги, що обставини та події, вказані в документі, зокрема щодо військових дій та проведення антитерористичної операції на сході України, стосуються, в першу чергу, подій 2014 року. Разом з тим, як встановлено судом, позивач була прийнята на роботу до ПАТ «Українська залізниця» 20.07.2016 року, тобто вже під час проведення антитерористичної операції. При цьому, відповідачем також не заперечувався факт того, що в період з липня 2016 року по березень 2017 року будь-яких перешкод у дотриманні трудового законодавства між сторонами не виникало: заробітна плата працівникам нараховувалася і виплачувалася, видавалися накази щодо прийняття, переміщення, звільнення саме з урахуванням норм КЗпП України, вносилися відповідні записи до трудових книжок в тому числі в частині внесення запису про звільнення позивача у липні 2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорні обставини можуть підтверджуватися виключно сертифікатом про такі обставини, який в матеріалах справи відсутній. Не було його надано відповідачем і під час розгляду справи. При цьому, суд акцентує увагу на тому, що регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» не є юридичною особою, а ПАТ «Українська залізниця» територіально розміщена в місті Києві, у зв`язку з чим будь-яких перешкод для належного виконання Відповідачем власних обов`язків перед Позивачем не встановлено. Крім того, пунктами 1 та 2 рішення РНБО України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України № 66/2017 від 15.03.2017 року, вирішено тимчасово, до реалізації пунктів 1 та 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно з законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення в межах Донецької та Луганської областей. КМУ доручено невідкладно вжити заходів щодо: припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, крім вантажів що мають гуманітарний характер і надаються українськими та міжнародними гуманітарними організаціями. Наказом ПАТ «Укрзалізниця» № 265 від 25.04.2017 року «Про деякі питання діяльності ПАТ « Укрзалізниця» визнано таким, що втратив чинність наказ ПАТ «Укрзалізниця» № 303 від 15.06.2016 року «Про деякі питання діяльності ПАТ «Укрзалізниця» яким були затверджені структури Донецької дирекції залізничних перевезень та Луганської дирекції залізничних перевезень сформовані щодо них виробничі потужності, передбачено необхідну кількість персоналу для проведення інвентаризації майна, обслуговування інфраструктури та централізованого управління перевезеннями. За таких обставин, суд вважає, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що з 20 березня 2017 року ПАТ «Українська залізниця» втратила об`єктивну можливість дотримуватися трудового законодавства щодо оплати праці працівників, матеріали справи не містять. Безпідставним є посилання відповідача на існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем, зокрема відсутністю доступу до первинних документів, оскільки така позиція повністю спростовується доказами у справі, зокрема наявністю належним чином заповненої трудової книжки позивача та виданого наказу (розпорядження) про звільнення з роботи в якому відповідач точно зазначив кількість днів не використаної відпустки. Зазначене свідчить про обізнаність відповідача про існуючий обов`язок та його невиконання, що тягне за собою відповідне відшкодування у вигляді нарахування середнього заробітку. Крім того, суд надає належну оцінку доводам відповідача про те, що форс-мажорні обставини, зумовлені збройною агресією Російської Федерації та антитерористичною операцією на сході України, унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно зі ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України, вказуючи на їх безпідставність, оскільки форс-мажорні обставини можуть бути підставами для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Зазначаючи, що жодним нормативно-правовим актом про працю не передбачено підстав для звільнення роботодавця від обов`язку зі сплати заборгованості по заробітній платі. Відповідно до ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Разом з тим, зазначеним Законом не передбачено звільнення суб`єктів господарювання від своєчасного виконання своїх обов`язків у сфері законодавства про працю, а тому, в даному випадку, Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2, має виключно інформаційний характер та не є належним доказом, який би свідчив, що порушення регіональною філією «Донецька залізниця» законодавства про працю відбулось під впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Крім того, науково-правовий висновок, що викладений на бланку Торгово-промислової палати України, не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 року № 671/97-ВР, п. 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 року № 44(5). Абзацом 3 частини третьої статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) встановлено Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5). У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Обов`язковою умовою звільнення від відповідальності є те, що особа не могла передбачити подію. Враховуючи, що відповідач перереєстрував філію в м. Лиман на підконтрольну територію ще в 2015 році, але окремі підрозділи продовжували здійснювати господарську діяльність на окупованій території свідчить про цілковиту обізнаність відповідача про надзвичайні і невідворотні події, які відбувались на непідконтрольній території Луганської області. До того ж, зазначене підтверджується долученою до матеріалів справи відповіддю Торгово-промислової палати України від 25.01.2019 року № 182/2/21-7.3 щодо висновку Торгово-промислової палати від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2, в якій зазначається, що цей висновок не є сертифікатом в розумінні Регламенту Торгово-промислової палати та діючого законодавства України. Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд приймає наданий позивачем розрахунок та доходить висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 245 432,32 грн та 198 455,12 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при переведенні. Що стосується позовних вимог про стягнення компенсації, то відповідно до постанови Кабінету Міністрів Укрїани № 159 від 21 лютого 2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно із ст. 2 цього Закону, компенсація втрати громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чиним законодавством. Враховуючи наведене, суд приймає наданий позивачем розрахунок та доходить висновку про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням стркоів їх виплати у загальному розмірі 14 689,11 грн. Загальна сума, яка підлдягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 513 278 грн. 49 коп. (54 701,94 грн. + 198 455 грн. 12 коп. + 245 432 грн. 32 коп. + 14 689 грн. 11 коп.). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 132 грн. 78 коп., що становить 1% від ціни позову та суми задоволених позовних вимог.

Outcome: approved