Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником 43/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 23.11.1991, де на теперішній час є зареєстрованою. На час складання вищезазначеного договору дарування, у спірному домоволодінні проживали інші співвласники. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 17.04.1997 будинок було розділено та визначені частки інших співвласників, оскільки будинок є спільною частковою власністю. На теперішній час у спірному домоволодінні вже значний період часу проживає відповідач [PERSON] , яка з невстановлених підстав незаконно захопила частину житла, без відома [PERSON] переобладнала всі кімнати та стала проживати повністю у всьому будинку, не допускаючи останню до житлового будинку, який являється її приватною власністю. [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але остання відмовляється та ігнорує всі пропозиції та вимоги, оскільки відповідач не визнає її права на частку даного житлового будинку. Також зазначила, що відповідач категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом. На підставі викладеного, просила суд усунути [PERSON] перешкоди в користуванні належною їй на праві власності частини житлового будинку [ADDRESS] ; вселити [PERSON] в житловий будинок [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні власністю у розмірі 43/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , що складається з - жилого приміщення №1-2 площею 11,4 кв.м., кімнати №1-3 площею 12,0 кв.м., веранди 1-1 площею 3,0 кв.м.; зобов`язати [PERSON] передати [PERSON] дублікат ключів від замка на вхідних дверях; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн., а також судові витрати по справі (а.с.1-5). Ухвалою суду від 13 січня 2021 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.49). Ухвалою суду від 16 лютого 2021 року судове засідання по вищезазначеній цивільній справі ухвалено здійснювати у дистанційному режимі відеоконференції між Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та Апостолівським районним судом Дніпропетровської області (а.с.60). Ухвалою суду від 03 березня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.66). Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року судове засідання по цивільній справі ухвалено здійснювати у дистанційному режимі відеоконференції між Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська та Апостолівським районним судом Дніпропетровської області (а.с.82). 07 травня 2021 року справа розглянута по суті з ухваленням рішення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Представник позивача адвокат Яковченко В.І. у судовому засіданні підтримав позов з підстав викладених у ньому. Додатково зазначив, що відповідач взагалі не визнає права позивача на її частку спірного домоволодіння. В порядку досудового врегулювання спору, [PERSON] зверталася до органів Національної поліції щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, оскільки відповідач не допускала позивача до її частки житлового будинку, зачинивши ворота. Утім, на час звернення до суду, відповіді з поліції так і не отримано. Внаслідок дій відповідача, а саме фактичного не допуску позивача до частини житлового будинку, що належить останній на праві спільної часткової власності, [PERSON] фактично позбавила позивача права користуватися своїм майном. Окрім цього, відповідач незаконно захопила частину житла, без відома [PERSON] переобладнала всі кімнати та проживає повністю у всьому будинку. Також зазначив, що [PERSON] на протязі значного часу завдає [PERSON] постійні душевні страждання та переживання, оскільки своїми діями відповідач позбавила права користуватися своїм майном не лише позивача, а і її сім`ю, яка на теперішній час перебуває у скрутному становищі. На підставі викладеного, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Представник відповідача адвокат Дрожак Ю.М. заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтримавши наданий суду відзив. Додатково зазначила, що 20.10.1968 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Далі, рішенням суду були визначені частки інших співвласників з яких: [PERSON] належить 57/200 частини будинку, [PERSON] належить 57/400 частин будинку, відповідачу - 57/400 частин, а позивачу - 43/100 частин спірного будинку. Відповідач [PERSON] проживає у спірному домоволодінні починаючи з 1968 року до теперішнього часу, а місце проживання в ньому зареєстровано починаючи з 16.06.1993. Представник відповідача також заперечувала щодо доводів позивача викладених у позовній заяві щодо захоплення належної позивачу частини житла, оскільки позивач не може до нього потрапити та що начебто відповідач чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження викладеного. Позивач у будинку ніколи не проживала, жодним чином не брала і не бере участі ані у капітальному, ані у технічному ремонті будинку, його утриманні та утриманні прибудинкової території, жодного разу не сплачувала за комунальні послуги та інші обов`язкові платежі по будинку. На підставі викладеного, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а.с.71-76). Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що за договором дарування [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 23.11.1991, зареєстровано в реєстрі за №2-3889, де на теперішній час є зареєстрованою (а.с.15-17,12). Судом також встановлено та визнано сторонами, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 1997 року договір купівлі-продажу від 20.10.1968 1/2 частини домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] визнано дійсним. Зазначеним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.1997 за [PERSON] було визнано право власності на частину будинку у розмірі 43/100. Крім того, згідно інформації БТІ спірне домоволодіння належить - [PERSON] - 57/200 частин будинку, [PERSON] - 7/400 частин будинку, [PERSON] - 57/400 частин будинку та [PERSON] належить 43/100 частин будинку (а.с.18,19). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2020 відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майном за набувальною давністю. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.09.2020 апеляційну скаргу представника [PERSON] залишено без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.03.2020 залишено без змін (а.с.27-32). Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначила, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірним домоволодінням, не відчиняє двері/ворота та не надає ключів. На її вимоги надати доступ до будинку відповідач не реагує. Судом встановлено, що позивач зверталася до Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про те, що [PERSON] чинить перешкоди у користуванні будинком, співвласником якого вона є. Із листа т.в.о. начальника Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 19.11.2020 вбачається, що зазначене звернення у встановленому законом порядку зареєстровано до єдиного обліку заяв і повідомлень 22.10.2020 за №35352 та розглянуто працівниками поліції в порядку Закону України «Про звернення громадян». У зв`язку з чим, запропоновано звернутися до суду з позовом з приводу перешкоджання користування майном (а.с.53). Таким чином, відповідач своїми діями порушує право позивача на вільне користування будинком, який належить їй на праві приватної власності. Доказів про наявність позову про визнання майна, а саме будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , особистою власністю [PERSON] відповідач суду не надала. В натурі поділ не проводився, порядок користування житлом не визначався. Згідно ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч.1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно, може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення,призначені для постійного проживання. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Згідно ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав,передбачених законом. Пунктами 33, 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до змісту положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право, як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Оскільки право власності є абсолютним правом, що виключає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі ст. 391 ЦК України та ст. 150 ЖК України може захистити своє порушене право шляхом вселення. Позивач не має ані ключів, ані доступу до спірного домоволодіння, а відповідач відмовляється добровільно пустити її до спірного будинку для проживання, а тому позивач позбавлена можливості користуватись своєю власністю. Таким чином в судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні спірним домоволодінням на протязі тривалого часу. Отже, позовна вимога про усунення перешкод у користуванні належної [PERSON] на праві власності частини житлового будинку [ADDRESS] шляхом вселення до нього та зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні вказаним будинком підлягає задоволенню, оскільки відповідач відмовляється добровільно пускати позивача до будинку та з даного приводу позивач зверталася до правоохоронних органів, що свідчить про те, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні їх спільною власністю та право позивача має бути відновлено шляхом вселення та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні [PERSON] спільним майном. Крім того, у суді сторона відповідача позов не визнала. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Оцінивши доводи позову в частині обґрунтування завданої моральної шкоди, суд дійшов висновку про те, що оскільки [PERSON] позбавлена можливості користуватися належним їй майном, та з урахуванням того, що суд дійшов висновку про наявність порушення відповідачем прав позивача, оскільки саме [PERSON] чинить позивачу перешкоди у користуванні майном, суд вважає за можливе задовольнити частково вимоги [PERSON] , стягнувши з відповідача 3000 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди. Судові витрати розподілити згідно вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial