Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № 014/0003/25383 від 12.12.2005 року відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 17 000,00 доларів США на термін до 11 грудня 2015 року під 14% річних, взявши на себе зобов'язання у визначені договором строки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Зокрема, умовами укладеного між банком та позичальником договором визначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] зобов'язаний надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, а у разі прострочення грошового зобов'язання - сплатити пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Крім того, [PERSON] зобов'язався достроково погасити кредит (протягом 30 днів) на вимогу Кредитора. Підписуючи заяву про надання кредиту, відповідач засвідчив факт ознайомлення та погодження з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам. Також вказує, що у забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 014/0003/25383 між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого поручитель несе солідарний обов'язок відповідати за зобов'язаннями боржника. Разом з тим, не зважаючи на те, банк свої зобов'язання перед позичальником виконав в повному обсязі, відповідач у порушення умов кредитного договору своїх зобов'язань належним чином не виконує, що призвело до того, що станом на 07 листопада 2014 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 2 833,57 доларів США, що еквівалентно 41 003,62 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 2 499,18 доларів США, що еквівалентно 36 164,78 грн. (в тому числі заборгованість за кредитом - 515,80 доларів США, що еквівалентно 7 463,97 грн.), заборгованості по процентам за користування кредитом - 242,13 доларів США, що еквівалентно 3 503,78 грн., та пені за прострочення сплати кредиту та відсотків в розмірі 92,26 доларів США, що еквівалентно 1 335,06 грн. З метою досудового врегулювання спору, банком на адресу відповідачів направлено письмову вимогу, в якій вказувалось на існування боргу та про необхідність дострокового погашення кредиту, однак відповідачами вона залишена без уваги та сума боргу за договором не сплачена. Посилаючись на зазначене, просив позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором № 014/0003/25383 від 12.12.2005 року в сумі 2 833,57 доларів США, що еквівалентно 41 003,62 грн., а також стягнути на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати в сумі 410,04 грн. Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника банку, а також зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином за останньою відомою адресою місця проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Тому, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. На підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З наявних у справі доказів вбачається, що 12 грудня 2005 року між АППБ «Аваль», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/0003/25383, за умовами якого відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 17 000,00 доларів США на строк до 11 грудня 2015 року під 14% річних та зобов'язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором (а.с. 5-7, 20-22). Зокрема, умовами договору визначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, [PERSON] зобов'язаний надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, а у разі прострочення грошового зобов'язання - сплатити пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Крім того, умовами договору визначено зобов'язання боржника щодо підстав дострокового погасити кредит (протягом 30 днів) на вимогу Кредитора (пункт 6.5 Кредитного договору). Як убачається з матеріалів спраив, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» свої зобов'язання перед позичальником виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти, однак позичальник взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості. Зокрема, станом на 7 листопада 2014 року у [PERSON] утворилась заборгованість перед банком в розмірі 2 833,57 доларів США, що еквівалентно 41 003 грн. 62 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 2 499,18 доларів США, що еквівалентно 36 164,78 грн. (в тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 515,80 доларів США, що еквівалентно 7 463,97 грн.), заборгованості по процентам за користування кредитом - 242,13 доларів США, що еквівалентно 3 503,78 грн., та пені за прострочення сплати кредиту та відсотків в розмірі 92,26 доларів США, що еквівалентно 1 335,06 грн., що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 8-11). Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін (ч.1 ст.530 ЦК України)). При цьому, відповідно до ст. 625 ЦК України позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а кредитний договір відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору, відшкодування збитків, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки відповідач [PERSON] у визначені кредитним договором зобов'язання належним чином не виконує й відповідно не надав суду доказів своєчасного повернення кредиту та сплати процентів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, як убачається з наданих суду матеріалів справи, з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки від 16 грудня 2005 року. Згідно даного договору відповідач [PERSON] зобов'язався відповідати солідарно по зобов'язаннях відповідача [PERSON], які виникають з умов кредитного договору № 014/0003/25383 від 12.12.2005 року, в повному обсязі цих зобов'язань (а.с. 23-24). Крім того, згідно п. 4.1 договору поруки визначено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання. Порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя ( п. 4 ст. 559 ЦК України). Так, ч.1 та ч. 2 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Ст. 554 ЦК України вказано, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як убачається з матеріалів справи, банк 19 листопада 2014 року з метою досудового врегулювання спору, на адресу відповідачів як боржника, так і поручителя направляв письмову вимогу, в якій вказувалось на існування боргу та необхідність її погашення, а також про можливі наслідки невиконання в добровільному порядку грошових зобов'язань, однак дана вимогам відповідачами залишена без уваги та сума боргу за договором не погашена (а.с.25-26). Таким чином, оскільки відповідачі не виконали взятих на себе зобов'язань за кредитним договором та договором поруки й відповідно у добровільному порядку не сплатили суму заборгованості за кредитним договором, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, а також не оспорено право банку на звернення до суду із вказаними вимогами, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи в судовому засіданні, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved