Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

У вересні 2019 до суду надійшов позов [PERSON] , поданий його представником до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 14.05.2012 [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 29.12.2012, про що було складено розписку. Проте у вищевказаний строк, відповідач позику не повернув. На усні вимоги позивача про сплату заборгованості, відповідач щоразу повідомляв, що сплатить борг пізніше. У зв`язку з чим, позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики в розмірі 15000,00 доларів США. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 23.09.2019 у справі відкрито провадження, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач повністю заперечував, проти задоволення позовних вимог, наголошуючи на тому, що позивач звернувся до суду з заявленими вимогами з пропуском строку позовної давності. Просив застосувати до позову строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивача наголошував, що строк повернення коштів сплинув ще 29.12.2015. проте на прохання відповідача, позивач неодноразово пролонгував погашення заборгованості за укладеним договором позики, більше того, відповідач не заперечує факт невиконання зобов`язань, а наголошує лише на пропуску строку. Відтак, представник позивача наголошує на наявності обставин переривання строку позовної давності. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 06.12.2019 постановлено здійснювати розгляд справи з повідомленням сторін. Відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що ніяких домовленостей щодо пролонгації строку повернення боргу з позивачем ніколи не вів та не мав, вважав доводи представника надуманими та безпідставними. Подав повторну заяву про застосування строку позовної давності, в якій вказував, ніяких усних домовленостей з позивачем щодо строків виконання зобов`язань не існувало, просив розглядати справу без його участі. В судовому засіданні 16.03.2020 було задоволено клопотання представника позивача про допит відповідача у якості свідка. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 16.03.2020 у задоволенні клопотання представника позивача було відмовлено. Також позивачем були подані додаткові пояснення, в яких він зазначив, що влітку 2015 року на усну вимогу позивача повернути суму позики відповідач надав пояснення про неможливість виконання боргу у зв`язку із відсутністю коштів та зобов`язався виконати свій обов`язок після отримання відповідної суми. Згадана розмова відбулась поблизу військової частини [NUMBER] (місцезнаходження: [ADDRESS] ). У 2018 році у телефонній розмові, відповідач, не заперечуючи свого зобов`язання перед позивачем, зобов`язувався повернути борг. 12.07.2019 року при особистій зустрічі відповідач гарантував виконання обов`язку після наявності коштів для погашення боргу. Відтак, вищеописана поведінка відповідача свідчить про визнання обов`язку за укладеним 14.05.2012 року договором позики. В судовому засіданні, представник позивача вимоги позову підтримала, просила задовольнити, зазначила, що враховуючи неодноразові відкладення розгляду справи через неявку відповідача, вважає недоцільним наголошувати на своєму клопотання про допит відповідача у якості свідка та вважала за можливе продовжувати розгляд позову по суті. Заперечувала проти застосування до позовних вимог строку позовної даності, оскільки в 2015, 2018, 2019 році, відповідач спілкувався з позивачем, визнавав борг та обіцяв його повернути, що само по собі є підставою для встановлення факту переривання строку позовної давності. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З урахуванням положень ч.1 ст. 223 ЦПК, відповідно до яких неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача, про що постановив протокольну ухвалу. Згідно з вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який\~видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У підтвердження отримання грошових коштів [PERSON] 14.05.2012 видав розписку, копія якої наявна у матеріалах справи. Під час судового розгляду [PERSON] не оспорював свої підписи під розписками. За таких обставин, можна дійти висновку, що між сторонами була укладено договір позики. Відповідно до частин 1, 3\~статті\~1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або\~реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною першою\~статті 530 ЦК України\~передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною третьою\~статті 545 ЦК України\~передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта\~статті 545 ЦК України). Згідно зі\~статтею 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення позики. Судом встановлено, що на час пред`явлення позову та виникнення спору розписка позичальника про отримання суми позики, знаходилась у позивача (позикодавця), що згідно з положеннями\~статті 545 ЦК України\~є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Відповідачем не було надано доказів у підтвердження повернення боргу, а відтак відповідачем не виконано боргових зобов`язань перед позивачем та борг у розмірі 15 000 доларів США не повернуто. Разом з тим, відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до\~статті 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом\~статті 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня\~\~\~\~\~\~2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570). У\~статті 264 ЦК України\~визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 4 листопада 2020 року скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду, аналіз зазначеної норми\~статті 264 ЦК України\~дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності:\~а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання. У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1\~статті 264 ЦК України), суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 905/1562/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, від\~\~26 лютого 2020 року у справі № 910/4391/19. При цьому, дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку переривають позовну давність тільки в тому випадку, коли вони вчинені в межах дії визначеного законом строку позовної давності. Дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку, які вчинені після закінчення визначеного законом строку позовної давності такий строк не переривають. З матеріалів справи вбачається, що сторони погодили виконання позичальником його зобов`язання по повернення боргу до 29.12.2012, а відтак з 30.12.2012 почав відлік строк позовної давності для звернення позивача до суду із даним позовом. Відповідний строк позовної давності закінчився 30.12.2015. Позивач звернувся до суду з даним позовом 18.09.2019. Відповідач подав заяву про застосування позовної давності. При цьому, твердження позивача про переривання строку позовної давності не підтверджуються жодним доказом, окрім того, такі обставини заперечуються відповідачем, відтак, підлягають доведенню. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виходячи з викладеного, суд вважає, що підстав для висновку про переривання позовної давності у даній справі не встановлено, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із закінченням строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем під час розгляду справи судом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed