Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказавши в позовній заяві, що відповідно до договору від 22.12.2006р. відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач взяті на себе обовязки щодо виконання умов договору не виконував, у звязку з чим станом на 31.10.2015р. утворилася заборгованість у розмірі 27868,42 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 4999,62 грн., заборгованості по процентам у сумі 15869,49 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 5196,05 грн., а також штрафів відповідно до умов п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. (фіксована частина) і 1303,26 грн. (процентна складова). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2016р. було задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача вказаної заборгованості. Після скасування заочного рішення за заявою відповідача про його перегляд, в ході судового розгляду було встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2009р. було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором. У звязку з цим ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося із уточненою позовною заявою від 06.09.2017р., вказуючи, що відповідно до кредитного договору б/н від 18.01.2007р. рей Г.Р. отримав кредит у розмірі 9900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не надав банку своєчасно кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що підтверджується розрахунком заборгованості. Згідно розрахунку, станом на 31.10.2015р. утворилася заборгованість у розмірі 26065,16 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 4999,62 грн., заборгованості по процентам у сумі 15869,49 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 5196,05 грн. Від цієї суми позивач віднімає суму у розмірі 6960,17 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 4999,62 грн., заборгованості по процентам у сумі 1960,55 грн., та яка була стягнута з відповідача рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2009р. З урахуванням викладеного позивач просить стягнути з відповідача різницю у розмірі 19104,99 грн., яка складається з заборгованості по процентам у сумі 13908,94 грн. і заборгованості по пені та комісії у сумі 5196,05 грн., а також штрафи відповідно до умов п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. (фіксована частина) і 955,25 грн. (процентна складова), а всього 20560,24 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, його представник просилизастосувати позовну давність та відмовити у позові у повному обсязі, оскільки строк дії кредитної картки, отриманої [PERSON], закінчився 18.01.2009р. При цьому, у 2008 році банк звернувся до суду з позовом про повне дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитом. Таким чином, строк позовної давності на звернення до суду сплив у 2011 році. Посилання позивача на зміну Умов і правил надання банківських послуг у 2010 році, відповідно до яких збільшено строк позовної давності до 50 років, вважає безпідставними, оскільки на момент укладення договору діяли інші Умови і правила, якими передбачалася загальна позовна давність. Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено, що 18.01.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і відповідачем був укладений кредитний договір № б/н шляхом підписання позичальником 22.12.2006р. заяви, яка разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою і Тарифами складає договір про надання банківських послуг. Дата відкриття рахунку 18.01.2007р., номер карти 4149605352062616. Згідно заяви позичальника, строк дії карти 2 роки, кредитний ліміт 5000,00 грн. Базова процентна ставка 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної карти. Таким чином, відповідачу був наданий кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», базова щомісячна процентна ставка 3%, щомісячної комісії за кредитне обслуговування немає, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості. Отримання кредиту у межах встановленого ліміту у сумі 4999,62 грн., невиконання умов договору щодо повернення кредиту, сплати процентів та інших передбачених умовами договору платежів відповідачем не заперечується. Відповідач не здійснював платежів на виконання зобовязань за кредитним договором. На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок з моменту надання та отримання кредитної карти до 31.10.2015р. Станом на 31.10.2015р. мала місце заборгованість у розмірі 27868,42 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 4999,62 грн., заборгованості по процентам у сумі 15869,49 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 5196,05 грн., а також штрафів відповідно до умов п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. (фіксована частина) і 1303,26 грн. (процентна складова). При цьому, в ході судового розгляду встановлено, що у 2008 році банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка утворилася станом на 21.03.2008р., у розмірі 6960,17 грн. і яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 4999,62 грн., заборгованості по процентам у сумі 1960,55 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2009р. у справі №2-2451/08 даний позов був задоволений у повному обсязі. Вказана обставина стала підставою для зміни позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у справі, що розглядається. Відповідно до уточнених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилася за період з 22.03.2008р. по 31.10.2015р., по процентам у сумі 13908,94 грн., заборгованість за пенею і комісією у сумі 5196,05 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. фіксована складова, 955,25 грн. процентна складова. Відповідач звернувся із заявою про застосування позовної давності, вказуючи, що строк дії кредитної картки закінчився у січні 2009 року. При цьому банк у 2008 році звернувся із позовом про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, а отже трирічний строк позовної давності почав свій перебіг з дня звернення з зазначеним позовом до суду і сплив у 2011 році. Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.Зокрема, ч. 2ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Як встановлено судом, платіжну картку відповідачу було видано 18.01.2007р., строк дії картки визначено два роки, тобто до лютого 2009 року, строк дії договору відповідає строку дії картки, нова картка не видавалась. Отже, за змістом договору повний розрахунок за кредитом мав бути виконаний протягом дворічного строку, який співпадає зі строком дії кредитної карти. При цьому, у 2008 році банк звернувся з позовом про стягнення всієї суми отриманого кредиту у розмірі 4999,62 грн. і нарахованих процентів, який рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2009р. задоволений в повному обсязі. Оскільки з даним позовом про стягнення заборгованості по процентам, що є черговими платежами, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось у грудні 2015 року, то позивачем був пропущений строк позовної давності, встановлений законом, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, враховуючи, що відповідач вказує на це у відповідному клопотанні. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З урахуванням викладеного, вимоги позову про стягнення процентів, пені та штрафних санкцій задоволенню не підлягають. Посилання представника позивача на те, що до правовідносин сторін застосовується строк позовної давності 50 років, оскільки наказом від 06.03.2010р. були внесені зміни до Умов і правил надання банківських послуг і збільшено строк позовної давності до 50 років (п.1.7.31), суд оцінює критично, оскільки доказів укладання договору з відповідачем на вказаних умовах суду не надано, на момент укладення договору діяли інші Умови і правила, якими передбачалася загальна позовна давність, строк дії договору закінчився у лютому 2009 року, тобто до затвердження змін, на які посилається позивач, доказів. В обґрунтування позовних вимог позивач також посилається на п. 12 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», згідно якого наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК. Раніше постановлене рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання, та не позбавляє кредитора на права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду. Оскільки кредитний договір припинив свою дію у лютому 2009 року, і позивачем заявлено вимогу не про стягнення нарахованих сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, суд вважає вказані доводи не обґрунтованими. На підставі викладеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed