Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

У грудні 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 16 жовтня 2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від спільного проживання мають дитину: [PERSON] , 2012 року народження. Спільне життя не склалось та за рішенням суду 04 листопада 2015 року шлюб був розірваний. За час спільного проживання вони набули майно: квартиру [ADDRESS] ; автомобіль Audi 80 1.8 S. Дане майно зареєстровано на відповідача, але воно є спільною сумісною власністю подружжя. Останній в свою чергу відчужив автомобіль на користь третьої особи без її згоди, не компенсував їй частку у спільному майні. Тому вона не просить компенсацію цієї частки, а з врахуванням даної обставини збільшити її частку в спільній квартирі, виділивши їй власність 11/20 частин, а відповідачу по справі - 9/20 частин квартири. Просила суд визнати за нею право власності на 11/20 частин квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу. 15 квітня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] Вказав, що дійсно вони проживали разом з 2009 року, перебували в зареєстрованому шлюбі з 2010 по 2015 рік. У грудні 2013 року він отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру, фактично квартира була придбана за 39 442 дол. США. Оскільки в них не було необхідної суми коштів для купівлі квартири, тому ними були взяті кошти в борг на загальну суму 27741 дол.США: у його брата [PERSON] - 5000 дол. США, та у його начальника - [PERSON] - 16 741 дол.США, про що були укладені відповідні договори позики. За час перебування у зареєстрованому шлюбі вони повернули [PERSON] - 1000 дол. США, а після розірвання шлюбу - він особисто повернув [PERSON] - 4300 дол.США. Також за час спільного проживання ними був придбаний автомобіль Audi 80, 1988 року випуску, який фактично був проданий іншій особі за 2400 дол. США. Дані кошти були повернуті його брату [PERSON] як часткове погашення боргу за квартиру. Враховуючи частку спільних коштів на придбання квартири в розмірі 17 701 дол.США, повернуті позичені кошти в борг в розмірі 3400 дол. США, тому їх спільна внесена частка спільними коштами становить 54\\100 частин, тобто 27/100 частин квартири. Після розірвання шлюбу він взяв на себе боргові зобов`язання та продовжує сплачувати кошти вже свої особисті. На даний час ще залишились неповернутими кошти в розмірі 15 741 дол.США та 2600 дол.США. Тому це його особисті кошти, внесені за квартиру, та відповідно його частка в квартирі становить 73/100. Зазначив, що у разі повернення частини коштів або сплати коштів позивачкою позикодавцям, частки у праві на квартиру можуть бути перерозподілені. Просив суд позов задоволити частково: припинити право спільної сумісної власності на квартиру; визнати за [PERSON] право власності на 27/100 частин, визнати за ним право власності на 73/100 частин квартири [ADDRESS] ; вирішити питання судових витрат. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник частково визнали позовні вимоги. Просили суд задоволити позов частково з врахуванням поданого відзиву. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що 16 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Комаровецької сільської ради Барського району Вінницької області. Від спільного проживання сторони мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлено, що 21 березня 2013 року між ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» та [PERSON] укладено договір №В-13-2003/2013-1 про відступлення прав та переведення обов`язків щодо майнових прав на квартиру за адресою: [ADDRESS] . За даним договором [PERSON] взяв на себе обов`язок сплатити кошти в розмірі 315 259,91 грн. (за курсом НБУ на дату укладення договору становить 39 442 дол.США). 27 грудня 2013 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Факт придбання квартири в період зареєстрованого шлюбу не заперечувалось сторонами. Тому суд приходить до висновку, що дана квартира є спільним майном подружжя. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Також судом встановлено, що 16 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За умовами даного договору [PERSON] отримав в борг грошові кошти в розмірі 5000 дол. США. Факт передачі коштів підтверджений відповідною розпискою. За умовами договору, строк позики починається з моменту набрання чинності цим договором і діє до 31 березня 2014 року та може бути продовжений за домовленістю сторін (п.4 договору). На виконання умов договору [PERSON] було повернуто 2400 дол. США, залишилось неповернутими 2600 дол. США, що станом на дату ухвалення судом рішенням за курсом НБУ становить (23,374052 х 2600) 60 772,54 грн. 20 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За умовами даного договору [PERSON] отримав в борг грошові кошти в розмірі 16 741 дол. США. Факт передачі коштів підтверджений відповідною розпискою. За умовами договору, строк позики починається з моменту набрання чинності цим договором і діє до 31 грудня 2016 року та може бути продовжений за домовленістю сторін (п.4 договору). На виконання умов договору [PERSON] було повернуто 5300 дол. США, залишилось неповернутими 12 441 дол. США, що станом на дату ухвалення судом рішенням за курсом НБУ становить (23,374052 х 12 441) 290 796,58 грн. Обставини щодо отримання коштів в борг на купівлю квартири не заперечувались позивачем по справі [PERSON] , яка вказувала, що в них була домовленість про те, що дохід відповідача буде спрямований на погашення боргу, а з її доходу будуть проживати. Також обставини щодо отримання в борг коштів, їх повернення були підтверджені в судовому засіданні допитаними свідками [PERSON] та [PERSON] Позивачка, заперечуючи факт неповного погашення боргів не надала суду жодного доказу на підтвердження своїх доводів, не подала доказів на спростування доказів, поданих відповідачем. Її доводи, що строк повернення позики закінчився не може бути взятий судом до уваги, оскільки зобов`язання припиняється його виконанням, а умовами договору також встановлюється можливість продовження строків дії договору. При вирішенні справи суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 14 вересня 2016 року по справі № 6-539цс16. Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. У справі, яка переглядається, суд установив, що кошти за укладеними за час шлюбу договорами позики позивач одержав для погашення кредиту, за який було придбано жилий будинок, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також для здійснення переобладнання та ремонту цього жилого будинку. Однак, дійшовши зазначених висновків на підставі встановлених фактичних обставин, суди залишили поза увагою, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, апеляційний суд, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, не взяв до уваги, що праву на спільну сумісну власність на жилий будинок кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку. Отже, у справі, яка переглядається Верховним Судом України, суди апеляційної та касаційної інстанцій неправильно застосували положення частини четвертої статті 65 СК України, судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року висновку щодо застосування в подібних правовідносинах зазначеної норми матеріального права, що відповідно до статті 3604 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень судів касаційної та апеляційної інстанцій, ухвалених у цій справі. Разом з тим для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов`язань за договорами позики. За ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя, боргові зобов`язання є також спільними та відповідно частки їх є рівними. Посилання відповідача, що ним після розірвання шлюбу було внесено в рахунок погашення позики 4300 дол. США особистих коштів, при вирішенні питання про розмір часток подружжя та їх невиконаних боргових зобов`язань, суд до уваги не бере, оскільки дана сума є незначною в загальній вартості квартири, біля 10 відсотків, та не може суттєво вплинути на частки. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed