Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

У вересня 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з тим, що 16 вересня 2010 року з [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно умов якого було відкрито кредитний ліміт до карткового рахунку у розмірі 1800,00 гривень зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Боржник не виконував умови договору, тому станом на 31.07.2014 року заборгованість склала 10072,73 гривень, яку Банк просив стягнути на його користь та судові витрати. Заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 січня 2015 року позовні вимоги Банку були повністю задоволені. Судом було вирішено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 10072 гривні 73 копійки, в тому числі заборгованість за кредитом 6010,14 гривень, по процентам - 2356,75 гривень, пеня 750,00 гривень, штрафи 955,84 гривень та стягнути судові витрати у сумі 243 гривні 60 копійок. За заявою [PERSON] , в особі представника [PERSON], Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 листопада 2015 року Заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 січня 2015 року було скасоване та справу призначено до розгляду в загальному порядку. 08 лютого 2016 року [PERSON] , в особі представника за довіреністю, [PERSON], подано зустрічний позов до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання незаконним зарахування, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 16 вересня 2010 року між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» був укладений кредитний договір № SAMDN34000049154670 та видана кредитна карта № [NUMBER] з поновлювальною кредитною лінією. Як зазначає позивач за зустрічним позовом, на протязі дії вказаного договору він користувався кредитною картою та справно повертав взяті у кредит кошти. 26 серпня 2014 року [PERSON] , вирішив повністю сплатити заборгованість по карті № [NUMBER] , звернувся до співробітника банку для розрахунку остаточної суми боргу за кредитною картою № [NUMBER] , з урахуванням поточного платежу за останній місяць користування кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитним лімітом, відсотків та штрафів за прострочений кредит, яка складала 10208,60 гривень, і маючи вказану суму він одразу у тому ж відділенні оплатив зазначену суму через касу Банку. Касир в свою чергу здійснила платіжну операцію надала на підпис одну квитанцію, в якій він розписався і вважав, що він погасив свої боргові зобов`язання за кредитним рахунком № [NUMBER] перед Банком у повному обсязі. Після цього [PERSON] кредитною карткою не користувався і не користується по теперішній час. Через рік у вересні 2015 року після повного погашення кредиту (в чому він був впевнений) [PERSON] стало відомо, що на все його нерухоме майно накладено арешт та оголошена заборона на відчуження майна, що обтяження встановлено в інтересах ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки, як зазначив представник Банку, він не виконував свої кредитні зобов`язання за кредитною картою № [NUMBER] (яку він погасив повністю ще рік тому), Банк звернувся до суду для стягнення заборгованості за кредитом та нарахованих за рік процентів, пені та штрафів. Зазначає, що з наданої Банком виписки по картковому рахунку № [NUMBER] , вбачається, що суму, яку він дав розпорядження Банку внести на вказану карту для повного її погашення, було зараховано без його відома не в повному обсязі - лише 4221,78 гривень і кредит не був погашений, через що Банком щомісяця нараховувались відсотки за користування кредитним лімітом, відсотки та штрафи за прострочений кредит. Жодного листа про існування заборгованості [PERSON] від Банку не отримував та жодної вимоги про стягнення заборгованості в позасудовому порядку банківська установа не висувала. Зазначає, що з дублікату квитанції від 26.08.2014 року сума для повного погашення кредиту з невідомих причин без його окремого розпорядження була розділена на власний розсуд Банку на три різні рахунки: 853,40 гривень зараховано на рахунок № [NUMBER] , зміст операції - надходження готівки за платіжними картками [SAMDN86000741096827]; 4221,78 гривень зараховано на рахунок № [NUMBER] зміст операції - надходження готівки за платіжними картками [SAMDN34000049154670]; 5129,82 гривень зараховано на рахунок № [NUMBER] , зміст операції - надходження виручки від усіх видів платних послуг [DD00АХ0000416838]. Вважає, що Банк самовільно розпорядився грошовими коштами, що є неприпустимим та грубим порушенням його прав, як клієнта, як споживача банківських послуг, та норм чинного законодавства. При направленні коштів на погашення кредиту Банк не мав права змінювати призначення та суму платежу, оскільки позивач не надавав таких розпоряджень банківській установі ні в рамках Кредитного договору № SAMDN34000049154670, ні безпосередньо при здійсненні касової операції. Окрім того, зазначає, що на той час інших кредитних або платіжних карток відкритих у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» він не мав, тому невідомо на яку карту було зараховано 853,40 гривень., [PERSON] не є підприємцем, тому є зовсім незрозумілим платіж в розмірі 5129,82 гривень - надходження виручки від усіх видів платних послуг. Крім того, вважає, що такими протиправними діями відповідача за зустрічним позовом йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає в нервовому напруженні та хвилюваннях, які були викликані неправомірним нарахуванням боргу за кредитом, що призвело до негативної кредитної історії, та накладенням арешту на все його рухоме та нерухоме майно, заборони на його відчуження та користування. Було арештоване його єдине житло, де він мешкає із сім`єю з малолітніми дітьми, було об`явлено в розшук його автотранспортний засіб, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя його сім`ї.Розмір моральної шкоди оцінює в 5000,00 тисяч грн., які останній просить стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом БАГМЕТ ( МАКАРЕНКО) Д.С. підтримала позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та просила суд задовольнити її у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] просила відмовити у повному обсязі та надала суду письмові заперечення проти позову. З письмових заперечень представника банківської установи вбачається, що 16.09.2010 року сторони уклали кредитний договір № SAMDN34000049154670, а в подальшому [PERSON] отримав кредитну карту № [NUMBER] . Договір був укладений за принципом приєднання (ст.634 ЦК України), шляхом підписання заяви про приєднання до Правил і Умов надання банівських послуг. Зазначено, що клієнт активно користувався кредитною картою, що говорить про прийняття клієнтом діючих умов банківського обслуговування. Вказано, що 26.08.2014 року [PERSON] вніс на погашення заборгованості по карті через касу суму в розмірі 10205,00 тис. грн., але так як станом на дату внесення коштів позичальник мав перед Банком не одне невиконане кредитне зобов`язання, це спричинило пропорційне внесення розподілення внесених коштів на погашення заборгованості по належним кредитним зобов`язанням. Сума була розподілена на три рахунки, с саме: 4221,78 гривень зараховано на погашення простроченої заборгованості по договору SAMDN34000049154670; 5129,82 грн. зараховано на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором DD00А!0000416838 (авто в кредит); 853,40 грн. на погашення за нарахованими штрафами за вихід клієнта на прострочку. Вказано, що згідно діючих Умов договору, а саме п.2.1.1.3.9. клієнт, який допустив порушення виконання більше одного кредитного зобов`язання перед Банком, в тому числі, клієнт, поручився за виконання грошового зобов`язання іншого клієнта перед банком, виконання грошових зобов`язань яким Банку були порушені, доручає приймати і розподіляти грошові кошти для погашення простроченої кредитної заборгованості в черговості, певної самостійно Банком, з пріоритетом погашення без заставних кредитних зобов`язань, для чого клієнт доручає сформувати та надати на підпис необхідні касові документи. Зазначено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, регульовані положеннями глави 71 ЦК України «Позика. Кредит. Банківський вклад», тому відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання не передбачено. Представник відповідача за первісним позовом, [PERSON], заперечувала проти позовних вимог за первісним позовом у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у зустрічній позовній заяві. Зустрічний позов підтримала у повному обсязі та надала суду письмові пояснення по суті справи, які були долучені до матеріалів справи. Зазначає, що Банк неправомірно розпорядився коштами клієнта, всупереч його розпорядженню, внаслідок таких неправомірних дій банку за картковим рахунком № [NUMBER] виникла заборгованість, яка згодом вийшла на прострочку і на виниклий залишок заборгованості Банк неправомірно нараховував та продовжує нараховувати проценти, штрафи та пеню. Зазначила, що [PERSON] 26.08.2014 року звернувся до Банку для повного погашення кредитного ліміну по карті. Він не мав на меті її взагалі закривати, а тільки погасити борг в 0 та залишити карту на всяк випадок. Як відомо, кредитна карта з відновлювальною кредитною лінією дозволяє користуватися коштами неодноразово. Метою було лише погашення існуючої заборгованості, а кредитним лімітом він мав намір користуватися в майбутньому за необхідності. На дату внесення коштів до каси Банку, а саме 26.08.2014 року у [PERSON] не існувало будь-яких інших невиконаних зобов`язань перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Вказала, що дійсно [PERSON] 04.01.2013 року був оформлений Договор фінансового Лізингу з ТОВ «АВТОПРИВАТ», який наразі є банкрутом, згідно умов якого він отримав авто на умовах лізингу, але станом на 26.08.2014 року вказаний Договір був припинений, оскільки був здійснений зворотній викуп предмету Лізингу. Банк підтвердив проведення операції зворотного викупу авто, що вважається Договором купівлі- продажу предмету лізингу. Зазначила, що згідно Акту приймання-передачі авто за Договором лізингу № DD00A!0000416838 від 27.09.2013 року, підписаним Лізингодавцем та Лізингоодержувачем, при поверненні авто жодної заборгованості Банк не пред`являв, а тому у відповідних графах «сума общей задолженности по кредиту», «дни просрочки» суми відсутні. Отже, заборгованості не існувало, що також підтверджується випискою за рахунком № [NUMBER] , де суми за дебетом та кредитом є рівними, тобто ні заборгованості, ні переплати за цим рахунком станом на жовтень 2013 року не було. Також звертала увагу суду на те, що після проведення операції зворотнього викуту 02.10.2013 року розрахунок будь-якої заборгованості та прострочки припинився. Взагалі виписка закінчується у жовтні 2013 року, що додатково підтверджує повне виконання умов Договору фінансового лізингу та його припинення виконанням (зворотній викуп). З 2013 року ні ТОВ «АВТОПРИВАТ», а ні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не зверталися з вимогами про наявність будь-якої заборгованості. Тому вважає, що необхідно визнати незаконним зарахування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів, сплачених [PERSON] 26 серпня 2014 року у розмірі 853,40 на рахунок № [NUMBER] та 5129,82 на рахунок № [NUMBER] , внаслідок чого утворилася заборгованість по кредитній карті № [NUMBER] . Також зазначила, що відносини між відповідачем та банком, окрім норм глави 71 ЦК України, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», який є спеціальною нормою права та прямо передбачає відшкодування моральної шкоди споживачу у випадку порушення постачальником товару (послуг) своїх зобов`язань (ст. 4, ст. 11 ст. 22 Закону). Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги сторін, оцінивши докази в їх сукупності, допустимість та взаємний зв`язок між ними, дійшов до висновку, що первісний позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено такі обставини та визначені відповідні до них правовідносини: 16 вересня 2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір, який складався із Анкети-заяви щодо приєднання до Умов та Правил надання до банківських послуг, за умовами якого була видана кредитна карта № [NUMBER] з поновлювальною кредитною лінією, що не заперечувалося сторонами. Відповідно до виписки по картковому рахунку від 20.10.2015 року № 151020/364 (а.с 61-64) [PERSON] , активно користувався кредитним лімітом, та станом на 02.08.2014 р. загальна сума заборгованості складала 9202 (дев`ять тисяч двісті дві)грн. 92 коп (а.с 62). 26 серпня 2014 року [PERSON] через касу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вніс грошові кошти у сумі 10205,00 грн., які як вбачається із заяви про переказ готівки були розділені та зараховані касиром Банку на три різні рахунки: -853,40 гривень зараховано на рахунок № [NUMBER] , зміст операції - надходження готівки за платіжними картками [SAMDN86000741096827]; -4221,78 гривень зараховано на рахунок № [NUMBER] зміст операції - надходження готівки за платіжними картками [SAMDN34000049154670]; -5129,82 гривень зараховано на рахунок № [NUMBER] , зміст операції - надходження виручки від усіх видів платних послуг [DD00АХ0000416838]. Таким чином на рахунок № [NUMBER] надійшло 4221,78 гривень, що також вбачається із виписок по карті наданих Банком, а також зазначалося сторонами по справі. Як зазначалося представником Банку, [PERSON] мав перед Банком не одне невиконане кредитне зобов`язання, що спричинило пропорційне внесення розподілення внесених коштів на погашення заборгованості по належним кредитним зобов`язанням у відповідності до діючих на той час Умов договору п. 2.1.1.3.9. 5129,82 гривень зараховано на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором DD00А!0000416838 (авто в кредит); 853,40 гривень на погашення за нарахованими штрафами за вихід клієнта на прострочку. Але зазначене не знайшло підтвердження під час судового розгляду справи, виходячи із наступного. Так, судом встановлено за матеріалами справи, а також пояснень позивача за зустрічним позовом, що станом на 26 серпня 2014 року у [PERSON] ніяких інших зобов`язань перед відповідачем, чи то карткових рахунків, чи то авто в кредит не було, що вбачається із наступного. Щодо рахунку № [NUMBER] , виходячи із призначення платежу - надходження готівки за платіжними картками [SAMDN86000741096827], можна встановити, що за вказаним договором був оформлено картковий рахунок, але як зазначив позивач за зустрічним позовом, іншого карткового рахунку, окрім рахунку № [NUMBER] [SAMDN34000049154670] ним не відкривалося, а в свою чергу Банком не надано доказів на підтвердження протилежного, тобто, відкриття (оформлення) вказаного кредитного договору, не було надано і довідки про наявність заборгованості за вказаним договором [SAMDN86000741096827], виписки за рахунком № [NUMBER] . Щодо рахунку № [NUMBER] , зміст операції - надходження виручки від усіх видів платних послуг [DD00АХ0000416838], то на підтвердження операції щодо зарахування внесених позичальником коштів на погашення заборгованості за цим рахунком (договором) Банком не було надано а ні довідки про заборгованість станом на день проведення спірної операції, ні розрахунку цієї заборгованості, що є підставою для висновку про неправомірність здійснення зарахування на погашення заборгованості за цим рахунком, за рахунок коштів, внесених [PERSON] 26.08.2014 р. Крім того, з доказів наданих позивачем за зустрічним позовом, пояснень сторін по справі, а також витребуваних судом доказів під час судового розгляду справи, вбачається, що 04 січня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «АВТОПРИВАТ» (визнано банкрутом відповідно до Постанови Господарського суду Дніпропетровської області від 15.05.14 р. по справі № 904/8593/13 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк») у формі публічного договору був укладений Договір фінансового лізингу № DD00AX0000416838. Згідно умов вищевказаного договору предметом договору (лізингу) був автомобіль AUDI A6, 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . 02.10.2013 року було проведено зворотній викуп предмету застави, за Договором № DD00AX0000416838 від 04.01.2013 р., на рахунок вказаного договору була зарахована сума 181 488,96 грн. для погашення основної заборгованості та 8 785,78 для погашення простроченої заборгованості, що було встановлено із листа повідомлення Банку № 20.1.0.0.0/7-141119/150 від 28.11.2014 року. Згідно Акту приймання-передачі авто за договором лізингу № DD00A!0000416838 від 27.09.2013 року, підписаним Лізингодавцем та Лізингоодержувачем, при поверненні авто жодної заборгованості Банк не вказував, а тому у відповідних графах «сума общей задолженности по кредиту», «дни просрочки» суми відсутні. Зазначений Акт було судом витребувано від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» під час розгляду справи по суті. Також у виписці за рахунком № [NUMBER] , наданій відповідачем за зустрічним позовом, суми за дебетом та кредитом є рівними, тобто ні заборгованості, ні переплати за цим рахунком станом на жовтень місяць 2013 року не зазначено. Після проведення операції зворотнього викупу 02.10.2013 року розрахунок будь-якої заборгованості припинився, що свідчить про розрахунок між сторонами та відсутність заборгованості. Окрім встановлених обставин справи за наданими позивачем за зустрічним позовом доказами у їх сукупності, позивачем за первісним позовом не було надано доказів зворотнього, а саме, що проведення операції щодо зарахування суми у розмірі 5129,82 грн. на рахунок № [NUMBER] , зміст операції - надходження виручки від усіх видів платних послуг [DD00АХ0000416838], та 853,40 гривень на рахунок № [NUMBER] , зміст операції - надходження готівки за платіжними картками [SAMDN86000741096827] було здійснено правомірно та відповідно до волі Клієнта, що вніс зазначені кошти. Договорів, виписок, довідок про наявність відкритих будь-яких інших рахунків на ім`я [PERSON] Банком надано не було, окрім наданих пояснень у запереченнях на зустрічну позовну заяву. Суд також враховує, пояснення представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним), викладені у запереченнях на зустрічну позовну заяву, а саме, що 26.08.2014 року [PERSON] вніс на погашення заборгованості через касу суму у розмірі 10205 грн., а також доводи про розподіл внесених позичальником коштів на власний розсуд Банку згідно з договором. Таким чином, суд дійшов висновку, що суми коштів у розмірі 5129,82 гривень та 853,40 гривень були неправомірно зараховані відповідачем за зустрічним позовом, на рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] відповідно. В свою чергу, сума коштів у розмірі 10205,00 грн. внесена позивачем за зустрічним позовом 26.08.2014 р. мала бути зарахована у повному обсязі на рахунок № [NUMBER] на погашення заборгованості за Договором [SAMDN34000049154670], у зв`язку з чим, заборгованість за цим договором мала бути повністю погашена. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Статтею 1074 ЦК України передбачено, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. У відповідності до ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Пунктом 2 абзацу 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачено, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Посилання представника відповідача за зустрічним позовом на положення п.2.1.1.3.9. Умов укладеного з [PERSON] договору, згідно з яким клієнт доручає банку приймати і розподіляти грошові кошти для погашення простроченої кредитної заборгованості в черговості, певної самостійно Банком, суд сприймає критично, оскільки під час розгляду справи наявність заборгованості на рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] станом на день здійснення спірного платежу не знайшла свого підтвердження. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами 2 та 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, тощо. Таким чином, суд вбачає, що позивачу за зустрічним позовом, завдано моральну шкоду у зв`язку з порушенням його прав, як споживача послуг. Натомість, суд враховує, що розмір завданої моральної шкоди оцінений у 5 000, 00 грн. є необґрунтованим та не підтверджується будь - якими доказами, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги щодо стягнення моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: partial