Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

У грудні 2015 року позивачка звернулась з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 2005 року по 2007 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від спільного проживання мають неповнолітнього сина [PERSON], 2005 року народження. Після розлучення відповідач не бере участі у вихованні сина, не піклується про нього, не спілкується з ним, не займається фізичним, духовним розвитком дитини. Дитина проживає і знаходиться на її утриманні, вона займається її вихованням. Батько дитини не займається вихованням сина, не цікавиться його долею, не забезпечує матеріально. Оскільки відповідач ухиляється від виконання обов'язків як батько щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовки до самостійного життя, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, надання дитині доступу до культурних та інших цінностей, створення умов для отримання нею освіти, тому має бути позбавлений батьківських прав. За рішенням суду з відповідача стягнуто аліменти в розмірі ? частини всіх його доходів, але їх розмір не відповідає потребам дитини. Вказала, що дитини підростає і все більше уваги потрібно приділяти її фізичному та духовному вихованню, що потребує вкладення додаткових коштів. Тому виникла необхідність у зміні розміру стягуваних аліментів на 1/3 частину всіх видів доходу. Просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]; збільшити розмір стягуваних аліментів до 1/3 частини всіх видів доходів. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що сторони по справі проживали разом до 2006 року. Коли дитині було приблизно місяців п'ять відповідач переїхав та вони почали проживати окремо. Згодом вона вдруге вийшла заміж. Після цього перший раз дитину він побачив через роки два, хоч і жили вони недалеко один від одного. Зустрічей не шукав, матеріальну допомогу на дитину не надавав. Зважаючи на тривалість його відсутність дитина довгий час не знала, що це його біологічний батько, а думав, що це просто мами товариш. Лише в дев'ять років вона сказала дитині про нього. Коли відповідач знов з'явився в житті дитини, вона не заперечувала проти їх зустрічей. Але він постійно відвідував з дитиною різноманітні розважальні заклади, які негативно впливали на емоційний стан дитини. Вказала також, що дитина займається спортом, приймає участь в різноманітних змаганнях, але батько не цікавиться успіхами дитини. Надання матеріальної допомоги є незначним, оскільки не покриває всіх витрат на дитину, яка додатково займається англійською, спортом та відвідує інші гуртки. Тому виникла потреба у збільшенні розміру аліментів на дитину. Відповідач зловживає своїми правами та чинить перешкоди, зокрема у наданні дозволу при виїзді дитини за кордон. В даний час між ними склались неприязні стосунки та тривають різні судові спори. Зважаючи на відсутність інтересу до дитини, невжиття відповідачем жодних дій щодо покращення стосунків, просили задоволити позов в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечували. Суду пояснили, що дійсно сторони проживали разом до 2006 року. Через неприязні стосунки, які склались між ними, довгий час не міг бачити дитину, але матеріальну допомогу надавав. Десь з двох років до семи років позивачка вже не заперечувала, тому він міг бачитись з дитиною. Потім вона почала вимагати, щоб він відмовився від дитини, але він не міг на таке погодитись, тому позивачка почала знов чинити перешкоди в побаченнях з дитиною. На даний час триває судовий спір щодо визначення його участі у вихованні дитини. Матеріальну допомогу дитині надавав, але зважаючи на власний дохід. В даний час має на утриманні ще двох малолітніх дітей та дружину, яка нещодавно народила другу дитину. Зміну розміру аліментів просив суд вирішити відповідно до вимог закону. Також при вирішенні справи просив суд врахувати, що він любить свою дитину, має бажання з ним спілкуватись, брати участь в його житті. У судове засідання представник Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, як служба в справах дітей, не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Подали суду листа про розгляд справи в його відсутність. Також надали суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. В частинах 1, 6 ст. 12 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» вказано, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 червня 2005 року по 19 липня 2007 року. Батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. За ст. 164 СК України мати, батько можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Частина перша статті 164 СК України містить вичерпні підстави позбавлення батьківських прав і розширеному тлумаченню не підлягає. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2006 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі ? частини заробітку та на її утриманні в розмірі ? частини до досягнення дитиною трирічного віку. 15 грудня 2006 року [PERSON] подав до ТОВ «Фара-1» заяву про відрахування з його заробітної плати щомісячно аліменти на утримання дитини та матері до досягнення дитиною 3-річного віку. Виконавчий лист по рішенню про стягнення аліментів позивачка отримала лише 04 липня 2014 року та пред'явила його для примусового виконання до ВДВСДніпровського РУЮ м. Києва. Протягом 2013-2014 року [PERSON] звертався до державних установ з скаргами щодо перешкод у побаченнях з дитиною та усунення перешкод у вихованні. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2013 року відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, в її вихованні та визначення способу участі батька у вихованні дитини, місця та часу їх спілкування. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року даний позов направлений за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року позов [PERSON] залишено без розгляду. За ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При розгляді даної справи судом встановлено, що на даний час між сторонами склались неприязні та напружені відносини, в тому числі й щодо участі батька у вихованні дитини. Дані обставини підтверджені показами свідків [PERSON], який також вказував, що дійсно одного разу відповідач не надав згоду на виїзд дитини, оскільки висунув зустрічні вимоги щодо побачень з дитиною. Згідно вимог частин 4, 5 та 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України, яка передбачає підстави позбавлення батьківських прав, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до роз'яснень пунктів 15 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Подане позивачем заключення психолога № 34/02-20 від 18 травня 2016 року [PERSON] як підтвердження позовних вимог щодо ухилення батька, суд оцінює критично. Так, викладені психологом обставини їй відомі зі слів [PERSON] Дане заключення не містить висновків про доцільність позбавлення батьківських прав та вплив на дитину в результаті задоволення позову. Також не підтверджують доводів позову щодо ухилення батька у вихованні з дитиною оголошена в судовому засідання смс-переписка сторін по справі. Так, з даних смм вбачається, що сторони погоджували час та місце підписання відповідного дозволу, при цьому [PERSON] виявила бажання підписати один дозвіл до 18-річного віку. З показів допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON] вбачається, що матеріальним утримання, вихованням дитини займалась позивачка [PERSON] та її чоловік. Надання матеріальної допомоги батьком є незначним та не покриває всіх витрат на виховання дитини. Відповідача разом з дитиною майже не бачили. Про ставлення дитини до свого батька не знають, оскільки на дану тему з малолітнім [PERSON] не спілкувались. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. У відповідності положень ч. 1 ст. 12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини», яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. За ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При вирішенні спору до уваги бере та враховує вік дитини та можливість нею самостійного формулювання своєї власної думки щодо позбавлення батьківських прав його батька, можливі ризики негативних наслідків на моральний стан дитини, та те, що між [PERSON] та [PERSON] тривалий час тривають неприязні стосунки, тому відсутня потреба для заслуховування думки дитини при вирішенні спору. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. З огляду на викладене суд вважає, що хоча відповідач як батько і не бере активної участь у фізичному і духовному розвитку сина, його навчанні, вихованні тощо, однак позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом, що в даному випадку є недоречним, оскільки матеріали справи не містять переконливих доказів, які б давали підстави характеризувати відповідача з негативної сторони або його подальше небажання виконувати батьківські обов'язки. З цих же підстав суд не погоджується з висновком комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адмінісстрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і з врахуванням того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України), та вважає, що такий висновок не є достатньо обґрунтованим. Оскільки доказів ухилення [PERSON] від виконання обов'язків батька, не піклування про духовний розвиток дитини, не забезпечення його матеріально тривалий час, суду не подано, суд вважає, що підстав позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина [PERSON], 2005 року народження. При цьому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимоги про збільшення розміру стягуваних аліментів. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. За ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Встановлено, що 07 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського РУЮ м. Києва. Від даного шлюбу [PERSON] має малолітню дитину [PERSON], [INFO]. З пояснень відповідача встановлено також, що нещодавно дружина народила другу дитину та в даний час не працює, що також підтверджується довідками про вагітність [PERSON] Крім того, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. З огляду на те, що дитина проживає з матір'ю, мати дитини утримує дитину, батько сплачує аліменти в розмірі ? частини, має на утриманні ще двох малолітніх дітей та дружину, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про збільшення розміру стягуваних аліментів, оскільки після ухвалення судового рішення витрати на дитину змінились не лише у позивачки, а й змінилось матеріальне становище відповідача, стягнення аліментів у збільшеному розмірі впливатиме на утримання інших дітей, тому в задоволенні вимог суд відмовляє. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed