Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом, у якому просили визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначали, що їм на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.11.2015 належить житловий будинок по [ADDRESS] , в якому зареєстрований [PERSON] , однак попередні власники будинку приховали цей факт. Домовитися з відповідачем щодо добровільного зняття з реєстрації не вдалось, і в них склались неприязні стосунки. [PERSON] не проживає у зазначеному житловому будинку і ніколи не проживав, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 15.12.2020. Реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає їм вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Позивачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, подали до суду заяву, в якій просили суд розглянути справу за їхньої відсутності та задовольнити позов. Представник позивачів адвокат Єременко І.В. у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, зазначив, що позов визнає повністю та не заперечує проти його задоволення. За таких умов суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 17.11.2015 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.11.2015. У зазначеному будинку зареєстрований відповідач у справі [PERSON] , [INFO] , згідно з інформацією Виконавчого комітету Уманської міської ради від 13.01.2021 № 01/01-20/197/01/235, наданою на запит Уманського міськрайонного суду Черкаської області. Проте фактично у вказаному будинку [PERSON] не проживає, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 15.12.2020, складеним у присутності голови квартального комітету № 15 [PERSON] , співвласників будинку [PERSON] , [PERSON] та свідків, які підтвердили наведений факт. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено міжнародний принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне, мирне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач більше одного року не проживає без поважних причин у належному позивачам на праві приватної власності будинку та позов визнав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним вище жилим приміщенням, ґрунтуються на вимогах закону, відтак їх належить задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved