Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] , діючи в інтересах своєї малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , звернулась до суду із цим позовом, просила суд надати дозвіл на оформлення нерухомого майна, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на [PERSON] , [INFO] , без згоди її батька [PERSON] . Позовні вимоги законним представником позивача обґрунтовані тим, що для того, щоб зареєструвати місце проживання її дитини у вище зазначеній квартирі, вона вчинила дії задля набуття на її ім`я права власності на це житло, а саме: за попереднім договором купівлі квартири від 10.05.2017 вона оплатила житло, що за адресою: [ADDRESS] , і мала намір оформити його на доньку [PERSON] , [INFO] . Із цією метою законний представник позивача звернулась до Києво-Святошинської РДА Київської області, яка своїм розпорядженням № 954 від 29.12.2018 надала їй відповідний дозвіл на укладення та підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна на користь та від імені доньки. Законний представник позивача вказувала, що батьком дитини є відповідач. З її слів, 23.10.2018 під час розгляду Службою у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА Київської області питання щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав законний представник позивача письмово звернулась до нього через його адвоката Дегтяра І. А. з проханням надати нотаріальну згоду на оформлення нерухомого майна на дитину. Відповідач дозволу не надав та вимагав повернути доньку до Великої Британії. У зв`язку із відсутністю згоди батька нотаріус відмовила в посвідченні договору купівлі-продажу квартири на користь дитини. Законний представник позивача звернулась до Києво-Святошинської РДА Київської області із заявою про надання згоди на оформлення нерухомого майна на користь дитини без згоди батька, однак отримала повідомлення про залишення розпорядження № 954 від 29.12.2018 без змін. На думку законного представника позивача, відповідач використовує батьківські права всупереч інтересам дитини, а Києво-Святошинська РДА Київської області, залишаючи своє розпорядження без змін, в порушення ст. 177 СК України та статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», не вирішила по суті спір між батьками та не здійснила контроль за дотриманням житлових прав дитини. Викладені обставини і стали підставою для звернення законного представника позивача до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 23.09.2020 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 21.02.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, вказував, що він перебував у зареєстровану шлюбі з матір`ю позивача з 15.10.2014 та вони разом проживали в Англії в м. Велвін Гарден Сіті , де народилася їхня донька. Шлюбні відносини, зі слів відповідача, не склалися через психічні та емоційні розлади законного представника позивача. Рішенням сімейного суду м. Ватфорд шлюб між ними було розірвано. Зі слів відповідача, законний представник позивача перешкоджала йому у побаченнях з дитиною, а в лютому 2017 року вивезла доньку з Англії без його дозволу та дозволу суду в Україну, де незаконно, на його думку, її утримує та надалі чинить відповідачу перешкоди у побаченні з дитиною. Відносно законного представника позивача в Англії порушене кримінальне провадження за викрадення доньки та виданий ордер на арешт. Висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав вважає незаконним, оскільки в Англії для дитини були створені усі належні умови і він справно платив аліменти і не самоусувався від виконання батьківських обов`язків, а навпаки, після незаконного вивезення доньки докладав значних зусиль для встановлення зв`язку з донькою та її матір`ю. Законний представник позивача 07.09.2019 була арештована в м. Парижі, звідки буде екстрадована до Англії для відбування покарання у виді позбавлення волі строком мінімум на 1 рік. Відповідач вважав, що оскільки донька народжена в Англії та незаконно звідти вивезена, вона має бути повернута до Англії . Відповідач переконаний, що законний представник позивача не має дійсного наміру оформити житло на дитину, а бажає лише використати цей доказ проти повернення доньки в Англію. Також відповідач зауважував, що строк виконання попереднього договору купівлі-продажу квартири закінчився, законний представник позивача не виконала його умови, в ньому покупцем вказано саме її, а не доньку сторін, що свідчить про те, що вона не мала наміру купувати квартиру саме дитині. Також цей договір не посвідчено нотаріально, що вказує, на думку відповідача, на неналежність цього доказу. 23.03.2020 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому законний представник позивача вказувала на недоведеність стороною відповідача наявності в неї психічних розладів. Дійсною причиною розірвання шлюбних відносин називала застосування відповідачем до позивача домашнього фізичного та психологічного насилля. Вказувала, що відповідач не скористався у передбачений законом спосіб повернути дитину в Англію у порядку позовного провадження на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, натомість організував тривале стеження за нею, а в подальшому і злочин: з особистої помсти готовий був піддати власну дитину бути вкраденою сторонніми особами у той час, коли її позбавили волі. Доводи відповідача вважала такими, що виходять за межі предмету позову та не стосуються цієї справи. Наполягала на тому, що наявність у власності дитині нерухомого майна відповідає її інтересам. 06.04.2020 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач вказував на неналежне здійснення законним представником позивача своїх батьківських обов`язків відносно їх дитини та незаконність вивезення її з Великої Британії, що для законного представника позивача мотивом реєстрації права власності на житло в Україні на ім`я їх дитини є саме можливість використати це проти законного повернення доньки на територію Великої Британії. Відповідно до розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 308 від 17.04.2020 було здійснено повторний автоматизований розподіл цієї справи, в результаті якого головуючим суддею було визначено суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. Ухвалою судді від 21.04.2020 було прийнято цю справу до свого провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30.09.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 16.04.2021 було витребувано у законного представника позивача реквізити її закордонного біометричного паспорту та у Державної прикордонної служби України (Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України з метою отримання інформації про перетин 07.09.2019 кордону України позивачем та її повернення до України. Судом було замінено Києво-Святошинську районну державну адміністрацію Київської області на її правонаступника Бучанську районну державну адміністрацію Київської області. Представник позивача в судове засідання 27.08.2021 не з`явились, подали клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання 27.08.2021 також не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені. Відповідач Бучанська РДА Київської області в судове засідання свого представника не направила, звернулась до суду з листом, в якому просила слухати справу без участі її представника, свою позицію щодо позову суду не повідомила. Третя особа в судове засідання 27.08.2021 не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомила. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. З огляду на предмет та підстави позову суд вважає за необхідне проаналізувати наступні вимоги законодавства. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Управління майном дитини регулюється ст. 177 СК України. Так, згідно з ч. 2 цієї статті батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування (ч. 3 ст. 177 СК України). Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло (ч. 4 ст. 177 СК України). На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків (ч. 6 ст. 177 СК України). Порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов`язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 10 ст. 177 СК України). Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ЦК України). Частиною 4 ст. 317 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. З урахуванням ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст. 55 ЦК України). Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 56 ЦК України). Так, відповідно до п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що відсутність порушеного або оспорюваного права є самостійною підставою для відмови у позові (зокрема, і в постанові ВС від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм суд бере до уваги наступне. Так, судом встановлено, що [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , в інтересах якої звернулась до суду [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження та визнається сторонами. Згідно з довідкою від 06.06.2019, виданою Софіївсько-Борщагівською сільською радою, [PERSON] разом з малолітньою донькою проживають без реєстрації по [ADDRESS] . 10.05.2017 між [PERSON] та [PERSON] був підписаний попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , складений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. 23.10.2018 [PERSON] було вручено адвокату відповідача [PERSON] звернення щодо надання нотаріальної згоди на оформлення спірного нерухомого майна на дитину сторін. З огляду на позицію відповідача [PERSON] та матеріали справи він такої згоди не надав. Розпорядженням Києво-Святошинської РДА Київської області № 954 від 29.12.2018 [PERSON] було надано дозвіл на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на ім`я малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Цим же розпорядженням [PERSON] надано дозвіл на підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від імені малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Розпорядженням Києво-Святошинської РДА Київської області № 959 від 29.12.2018 місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , визначене із матір`ю, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Фоліс І.А. постановою від 21.05.2019 відмовила [PERSON] в посвідченні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Підставою відмови стала відсутність письмової згоди батька, справжність підпису якого засвідчена нотаріально, на вчинення цього правочину. 04.06.2019 [PERSON] звернулась до Києво-Святошинської РДА Київської області із заявою про ухвалення рішення про надання дозволу на оформлення нерухомого майна на малолітню доньку без згоди її батька. Разом з тим, Києво-Святошинська РДА Київської області розпорядження № 954 від 29.12.2018 про надання [PERSON] дозволу на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна залишила без змін. Інші докази, надані сторонами та наявні в матеріалах справи, суд не бере до уваги як такі, що не стосуються предмету доказування саме в цій справі. Доказів належності права власності на спірну квартиру суду надано не було, повноваженнями з власної ініціативи витребовувати докази суд не наділений. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі, а також предмету та підстав позову суд приходить до наступних висновків. Суд звертає увагу на те, що позивачем у цій справі є саме малолітня дитина [PERSON] , в інтересах якої діє її законний представник [PERSON] , про що остання вказала на початку позовної заяви. Для задоволення цього позову суду насамперед слід встановити, чи беззаперечно відповідатиме інтересам дитини набуття на її ім`я права власності на спірну квартиру. Разом з тим, на припущеннях суд не може будувати свою позицію, а законним представником позивача не надано доказів того, що задоволення позову відповідає інтересам дитини. Так, з вимог ст. 317 ЦК України вбачається, що власність зобов`язує, тобто власник майна повинен нести тягар його утримання та відповідальність у разі, якщо його майном було нанесено шкоду іншим особам (наприклад, затоплення, пожежа тощо). При цьому суду законним представником позивача не було надано доказів, що її дитина має можливість здійснювати це, що у разі настання негативних наслідків, пов`язаних з правом власності, її права не будуть ущемлені. Також, за умови, що діти мають право користуватись майном своїх батьків, рішенням органу опіки та піклування місце проживання дитини визначено з матір`ю, законним представником позивача не було доведено суду необхідності набуття права власності на спірне житло саме на ім`я її малолітньої дитини, а не на її особисте ім`я, а також неможливості зареєструвати місце проживання дитини у цій квартирі у разі, якщо саме мати набуде право власності на це житло. А отже, законним представником позивача, яка звернулась до суду із цим позовом в інтересах саме її малолітньої дитини, не було доведено суду того, що своєю бездіяльністю, що виразилась в ухиленні надати дозвіл на придбання на ім`я доньки спірного житла, відповідач порушив, не визнав чи оспорив права чи інтереси їх дитини. Також суд звертає увагу на те, що законний представник позивача просила надати дозвіл саме на оформлення спірної квартири на її доньку без згоди батька, проте такого формулювання законодавство України для набуття права власності не має, тому обраний законним представником позивача спосіб захисту не є належним, оскільки не матиме наслідком реєстрацію за її дитиною права власності на спірну квартиру. Змінити зміст позовних вимог з власної ініціативи суд не має права. Вказане є підставою для відмови у позові. Крім того, матеріали справи не містять жодної інформації, кому на праві власності належить спірна квартира, а також позицію власника цієї квартири щодо позову. При цьому суд не бере до уваги наданий йому попередній договір, як такий, що є нікчемним у зв`язку із недотриманням форми його укладання (він не посвідчений нотаріально). З урахуванням зазначеного суд проходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із тим, що суд залишає позов без задоволення, судові витрати позивача залишаються за нею. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду,

Outcome: dismissed