Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

У грудні 2015 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила визнати правочин вчинений між сторонами за заявкою від 02.09.2013 № 007-03520-020913 на кредитну лінію у розмірі 40000 грн. недійсним та зобов'язати кожну із сторін повернути у натурі все що вона одержала на момент виконання цього правочину. В обґрунтування позову зазначила, що 02.09.2013 вона звернулась до відповідача із проханням надати кредит на споживчі цілі. Цього ж дня працівники банку склали від її імені заяву, відповідно до якої вона надає відповідачу пропозицію щодо відкриття їй банківського рахунку та кредитної лінії у розмірі 40000 грн. строком на 364 дні, банківської картки за тарифним планом Кредитна картка № 1 Еволюційна лояльна, яку вона підписала надала відповідачу. 03.09.2013 на її картковий рахунок банк перерахував кредитні кошти у розмірі 40000 грн., які вона в подальшому витрачала на власні потреби та вносила щомісячні платежі. Позивач вважає, що оскільки вона не укладала із відповідачем кредитного договору, а висловила лише намір таке зробити, то між ними не існує договірних правовідносин. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Судом встановлено, що 02.09.2013 відповідачем акцептовано заяву позивача від 02.09.2013 № 007-03520-020913, відкрито позивачу поточний рахунок з використанням платіжної картки та встановлено ліміт у сумі 40000 грн. строком на 364 календарні дні. Як зазначає [PERSON] у своїй позовній заяві, наступного дня на її картковий рахунок банк перерахував кредитні кошти у розмірі 40000 грн., які вона в подальшому витрачала на власні потреби та вносила щомісячні платежі. Пунктом 2.5 заяви передбачено, що до підписання цієї пропозиції позивач була ознайомлена в письмовій формі із інформацією про умови кредитування рахунку. Відповідно до п. 5 заяви позивач повідомлена, що чинна редакція Правил та Тарифів розміщені на офіційному сайті банку, і вона зобов'язана періодично ознайомлюватись з ними, з метою перевірки чинності та ознайомлення зі змінами до них, а також перевіряти правильність здійснених операцій за рахунком, у спосіб та в порядку, визначеними у Правилах. У п. 7 заяви позивач погодилась, що складовою та невід'ємною частиною цієї пропозиції є Правила та Тарифи банку, з якими вона попередньо ознайомлена, повністю згодна, їх зміст розуміє та зобов'язується неухильно дотримуватися. При цьому пунктом 9 заяви позивач підтверджує, що отримала від банку примірник Правил та Тарифів в дату підписання цієї пропозиції, що підтверджується її підписом у цій пропозиції. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним (ч. 1 ст. 230 ЦК України). В ході судового розгляду не встановлено жодних обставин, які б давали підстави суду дійти висновку про недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України, а також обставин визначених ч. 2 ст. 218 ЦК України та ч. 1 ст. 230 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у позові, з підстав його недоведеності та необґрунтованості.

Outcome: dismissed