Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Дніпровської міської ради, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] , право власності на 46/100 часток квартири, загальною площею 58,3 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що він зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] більше 25 років, зареєстрований за зазначеною адресою з 11.12.1995 року. Звертав увагу суду, що 54/100 часток у праві власності на вказану квартиру належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09.08.2001 року, в свою чергу, щодо власників (власника) інших 46/100 часток вказаної квартири, позивачу нічого невідомо. В квартирі за вказаною адресою ніхто окрім позивача не проживає вже понад 15 (п`ятнадцять) років, даним нерухомим майном позивач володіє добросовісно, відкрито і безперервно, увесь час виключно позивач утримує у належному стані квартиру, сплачує за спожиті житлово-комунальні послуги, утримання майна, у тому числі і 46/100 часток квартири, які йому не належать. На вказане нерухоме майно, зокрема на 46/100 часток квартири, які йому не належить, ніхто не претендує та своїх прав на цю частку не заявляв. У зв`язку з наведеним, позивач, з посиланням на ст.344 ЦК України, звертається до суду з метою визнання права власності на 46/100 часток квартири, в судовому порядку. Ухвалою суду від 06.10.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 06.10.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк надав суду відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, звертав увагу суду на ті обставини, що позивач обізнаний про те, хто є власником квартири, що виключає можливість визнання права власності на майно за набувальною давністю. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Разом з тим, однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 54/100 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09.08.2001 року. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, виготовленого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 24.02.2005 року, загальна площа квартири складає 58,3 кв.м., житлова - 31,5 кв.м., допоміжна - 26,8 кв.м. В свою чергу, з наданих позивачем документів також встановлено, що власниками решти 46/100 частин вказаної квартири, на праві спільної часткової власності є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 05.06.2000 року, запис у реєстровій книзі ДМБТІ №189л61-123. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння. користування та розпорядження своїм майном. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. У пунктах 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018, по справі № 571/1099/16- ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018, по справі № 201/12550/16-ц визначив, що набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Відповідно до п.6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі: 1) майно може бути об`єктом набувальної давності; 2) добросовісність володіння; 3) відкритість володіння; 4) давність володіння та його безперервність; 5) відсутність інших осіб, які претендують на це майно; 6) відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за ст. 344 ЦК, Верховний Суд України в Постанові від 06.09.2018, по справі № 205/1178/16- ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В Постанові від 19.09.2018, по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018, по справі № 683/2047/16-ц. На думку суду, в конструкції цієї норми поняття «добросовісність» безпосередньо пов`язане з поняттям «заволоділа», тобто заволодіння не повинно бути неправомірним (здійснене шляхом викрадення, грабунку, шахрайства тощо), але оскільки в нормі ст.344 ЦК України не застосовується поняття «правомірно», зміст якого викладено в ч.2 ст.328 ЦК України, то ця норма поширюється і на випадки заволодіння особою чужим майном, коли особа апріорі знає або допускає, що вона без належних правових підстав (зокрема оренда, найм) володіє чужим майном і повинна бути готова, що таке майно може бути витребуване власником. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17 . Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Вказана позиція, висловлена Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29 березня 2018 року, та Постанові, від 06.09.2018, по справі № 205/1178/16-ц. Виходячи з вищевикладеного, можна підсумувати, що для набуття права власності за набувальною давністю, доведенню підлягають шість обставин: майно має об`єктом набувальної давності, не виключеним із цивільного обороту; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу у позивача для володіння майном та набуття права власності. Враховуючи те, що позивач [PERSON] у позовній заяві зазначає, що 46/100 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належать [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто позивач обізнаний про те, хто є власником зазначеної частини домоволодіння, виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, добросовісність володіння, як обставину, яка має значення для справи, та яку повинен довести саме позивач, [PERSON] особисто спростував у позовній заяві. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності».? Оскільки Верховний Суд України у Постанові віл 04.07.2018 по справі № 201/12550/16-ц зазначив, що «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за надувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності», а позивач особисто вказав у позовній заяві на відсутність, щонайменше двох обов`язкових умов, які необхідні у сукупності для визнання права власності на нерухоме майно в порядку ст.344 ЦК України, отже відсутні всі правові підстави для задоволення позову. Таким чином, ураховуючи, що позивач, користуючись частиною квартири, яка не є його власністю, був обізнаний про її власників, тому володіння ним цією частиною квартири не можна вважати добросовісним. Самі по собі відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України. Та обставина, що позивач проживає в квартирі, здійснює її утримання та оплачує комунальні послуги не породжує права позивача на набуття права власності за набувальною давністю. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог за їх недоведеністю. Питання розподілу судових витрат вирішено судом відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed