Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту, в обґрунтування якого зазначили, що їм та [PERSON] на праві власності належить квартира по [ADDRESS] . [INFO] та [PERSON] помер. При оформленні спадщини після його смерті вони дізнались про ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року накладено арешт на належну їм вказану квартиру. Вказану ухвалу суду від 02 червня 1998 року вони отримали лише в КП Харківське МБТІ, оскільки в суді вона не збереглась. Згідно відомостей Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкритих виконавчих проваджень на примусовому виконанні у відділі відносно позивачів не перебуває. Позивачі зазначили, що накладений арешт на належне їм майно позбавляє їх права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися ним. В уточненій позовній заяві позивачі просили зняти арешт з нерухомого майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 5536982 від 23 серпня 2007 року, реєстратор Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, арешт на майно, накладений на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року; зняти арешт з нерухомого майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 5536982 від 23 серпня 2007 року, реєстратор Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, арешт на майно, накладений на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року; зняти арешт з нерухомого майна [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 5536982 від 23 серпня 2007 року, реєстратор Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, арешт на майно, накладений на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року. Позивачі, відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач та третя особа в письмових щаявах просили розглядати справу без участі їх представниківю В судовому засіданні представник позивачів підтримала позовну заяву, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивачів, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено обставини того, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 листопада 2020 року на квартиру [ADDRESS] , накладено обтяження у вигляді арешту на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Позивачами заявлені вимоги про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного на підставі ухвали суду. Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ст. 149 ЦПК України (в редакції станом на постановлення ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року) суд чи суддя на просьбу осіб, які беруть участь у справі, або за своєю ініціативою може вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в усякій стадії справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України (в редакції станом на постановлення ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року) позов забезпечуєтьс я накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Статтею 155 ЦПК України (в редакції станом на постановлення ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року) передбачено, що ухвала про забезпечення позову може бути скасована судом, який розглядає справу. Питання про скасування забезпечення позову вирішується в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неявка цих осіб не перешкоджає розглядові питання про скасування забезпечення позову . Якщо в позові буде відмовлено, вжиті заходи по забезпеченню позову зберігаються до набрання рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з постановленням рішення або після цього постановити ухвалу про скасування забезпечення позову. Відповіднор до ч. 1, 4, 7-10 ст. 158 ЦПК України в редакції на час звернення із позовною заявою суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що як на час постановлення ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року, якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , так і на час звернення до суду із позовом, у разі вжиття судом заходів забезпечення позову шляхом постановлення відповідної ухвали, скасування вжитих судом заходів забезпечення позову проводиться шляхом подання відповідної заяви про скасування таких заходів, яка розглядається судом, що розглядав справу та в межаї цієї ж справи. Отже, ухвала про забезпечення позову може бути скасована судом, який розглядає або розглядав справу в рамках цієї ж справи. Таким чином, подання окремого позову про зняття арешу на майно, накладеного ухвалою суду для забезпечення позову, не є належним способом захисту. Посилання позивача на те, що ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року не зберіглась, є безпідставним оскільки порядок відновлення втраченого судового провадження регулюється розділом Х ЦПК України. Так, відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно ст. 489 ЦПК України втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду. Отже, зважаючи на викладене, позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту, третя особа - Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, не підлягають задоволенню. З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed