Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

У вересні 2021 року представник позивача звернулась до суду з позовною заявою до Милівської сільської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. [INFO] помер [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина у виді права користування земельною ділянкою. [PERSON] не залишив заповіту, не розпорядився належним йому майном. Спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину після померлого [PERSON] є його діти [PERSON] та [PERSON] , інших спадкоємців немає. Приватним нотаріусом Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області Симутенко Т.Г. заведена спадкова справа №62/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено, оскільки у наданих ним документах містяться розбіжності, а саме в свідоцтві про смерть померлий зазначена як « [PERSON] », а державний акт на право приватної власності на землю виданий на ім`я « [PERSON] » У зв`язку з наведеним просить суд: 1) встановити факт належності [PERSON] , який помер [INFO] , державного акта на право постійного користування землею серії ХС від 10.10.1994 року, який зареєстровано за № 274; 2) визнати за [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в порядку спадкування за законом, в рівних частках за кожним право постійного користування на земельну ділянку площею 2,0 га, що розташована на території Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності тягне для позивачів юридичні наслідки - можливість оформити спадкові права. Ухвалою суду від 24.09.2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. У підготовче судове засідання від представника позивачів надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачів, позовні вимоги підтримує. В підготовче судове засідання від представника відповідача надійшла заява згідно змісту якої просити справу розглядати без його участі, відповідачем заявлені вимоги визнаються в повному обсязі. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України та ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по- батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Проте, сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджений документом. Таким чином, для заявника важливо, не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту, це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючих документів можуть подавати спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав. Згідно зі ст.ст. 1216,1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , складеного російською мовою, [PERSON] народився [INFO] , батьком вказаний [PERSON] (а.с. 17). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , складеного російською мовою, [PERSON] народився [INFO] , батьком вказаний [PERSON] (а.с. 16). Згідно державного акта на право постійного користування землею серії ХС від 10.10.1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 274, [PERSON] належить земельна ділянка площею 2 га, яка розташована на території Милівської сільської ради (а.с. 20). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.06.2019 року [PERSON] помер [INFO] (а.с. 18). Очевидним є те, що при видачі державного акта було допущена помилка у написанні по батькові померлого, пов`язана із його перекладом з російської на українську мову. За вказаних обставин факт належності правовстановлюючого документа знайшов своє підствердження у судовому засіданні, у зв`язку із чим в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. З листа приватного нотаріуса Бериславського районного нотаріального округу Херсонської області Симутенко Т.Г. №119/02-14 від 08.07.2021 року вбачається, що приватним нотаріусом Симутенко Т.Г. заведено спадкову справу №62/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , спадкоємцями майна якого за законом є його син [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спадкове майно складається з земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області. Однак спадкодавцю неможливо видати вказане свідоцтво, оскільки у державному акті на право власності на земельну ділянку та свідоцтві про смерть не співпадають по батькові спадкодавця. [PERSON] рекомедовано звернутись до суду для визнання за ним права власності на земельну ділянку в порядку спадкування (а.с. 11). Позивач не має можливості одержати новий чи внести зміни в наявний правовстановлюючий документ через те, що законодавством не передбачена така можливість. Враховуючи правову позицію викладену у постанові Великої палати Верховного суду від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц, а також те, що 01.01.2002 року набрав чинності ЗК України від 25.10.2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25.10.2001 року. Фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону. 22.09.2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25.10.2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25.10.2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25.10.2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Тому право постійного користування земельною ділянкою, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть засновника. Згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них. Таким чином, враховуючи викладені обставини справи, вимоги закону та визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог. Підстави для відмови в задоволенні позову відсутні.

Outcome: approved