Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

у грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якому просила визнати зобов`язання за кредитним договором № 001/6538/08 від 03.07.2008 року припиненим повністю, а договір належним чином виконаний в повному обсязі. Свої вимоги обґрунтувала тим, що у 2008 році нею був укладений з АТ «ОТП Банк» договір, проте, через фінансову кризу, погіршення економічної ситуації в країні, зростання курсу долара суттєво скоротився отримуваний нею дохід, що призвело до неможливості виконання нею своїх зобов`язань перед банком. В подальшому зміни у сімейному житті ще більш погіршили ситуацію, як наслідок, вона не мала можливості погасити виниклу заборгованість перед банком у повному обсязі. 24.12.2014 року АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу, на підставі якого право першої вимоги за договором № 001/6538/08 від 03.07.2008 року було відступлене Товариству. Наприкінці 2016 року вона отримала від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» новорічну пропозицію, в якій було запропоновано погасити 50% боргу, що становило 11 805,91 грн., в період з 03.01.2017 року по 31.01.2017 року і залишок боргу їй буде прощено. 31.01.2017 року нею було сплачено 11 805,91 грн., копію якої нею було подано до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», працівники якого їй повідомили, що процедура погашення боргу потребує часу і їй пізніше повідомлять листом про прощення решти боргу. Після того, понад три роки її ніхто не турбував, проте, 23.09.2019 року вона отримала листа про те, що право вимоги по справі № 36243703 відступлене ТОВ «ФК «Премєра», і вона має сплатити 11 805,91 грн. на його користь. 05.10.2019 року до неї надійшов лист від ТОВ «Прімоколект. Центр грошових вимог», котре також вимагало від неї грошей за цією справою. Звернувшись з даного приводу до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», отримала відповідь від 21.10.2019 року, в котрій ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повідомив про відступлення права вимоги за кредитним договором № 001/6538/08 від 03.07.2008 року та визнав факт направлення їй листа з новорічною пропозицією. Тому, виходячи з положень ст. ст. 598, 599, 642 ЦК України, положень Закону України «Про захист прав споживачів», вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2019 року передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 27-28). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 16.03.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 04.06.2020 року (а.с. 37-38). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається що за вих. № 30599 від 20.12.2016 року, номер справи: [NUMBER] ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на ім`я позивача направив новорічну акцію, в котрій зазначив про те, що станом на 20.12.2016 року загальна заборгованість за кредитним договором № 001/6538/08 становить 23 611,82 грн. та надав можливість позивачу сплатити в період з 03.01.2017 року по 31.01.2017 року частину боргу в розмірі 11 805,91 грн. та простити залишок (а.с. 11). Згідно наявної в матеріалах справи копії квитанції № 731/з3 від 31.01.2017 року вказаного числа [PERSON] сплачено на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 11 805,91 грн. (а.с. 12). З відповіді ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за вих. № 10350 від 21.10.2019 року на лист [PERSON] від 24.09.2019 року вбачається, що Товариство визнало факт направлення листа з новорічною пропозицією, проте, вказало, що умовою виконання запропонованої акційної пропозиції є компенсація судового збору в розмірі 3 345,80 грн. за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.11.2016 року в справі № 22-ц/796/11858/2016 про задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором в сумі 23 611,82 грн. та судового збору в розмірі 3 345,810 грн., про що позивачу було повідомлено 17.01.2017 року під час зустрічі з працівником ТОВ «ОТП Факторинг Україна». У зв`язку із невиконанням цієї умови залишок заборгованості не був списаний (а.с. 13-15). З матеріалів справи вбачається, що на ім`я позивача ТОВ «ФК «Премєра» та ТОВ «Прімоколект. Центр грошових вимог» направлені листи про сплату боргу в розмірі 11 805,91 грн. (а.с. 16-20). Згідно положень ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на засади диспозитивності регулювання цивільно-правових відносин та завдання цивільного судочинства, надаючи оцінку правомірності позовних вимог суд має перевірити на відповідність закону обраний позивачем спосіб захисту прав. В контексті положень ст. 16 ЦК України обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений договором або законом. Втім свобода регулювання цивільних правовідносин обумовлює і можливість застосування судом іншого обраного позивачем способу захисту прав, але за умови що такий спосіб відповідає критерію ефективності та не суперечить закону (ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 2 ст. 5 ЦПК України). В цьому аспекті слід звернути увагу, що спосіб захисту фактично визначається механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Метою застосування способу захисту права є усунення перешкод у здійсненні права (невизнаного, оспореного чи порушеного). Досягненням цієї мети спосіб захисту права вичерпує себе. Відповідно до положень ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв`язку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 615 ЦК України внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Главою 50 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання, серед яких: припинення зобов`язання виконанням, переданням відступного, припинення зобов`язання зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, неможливістю виконання, смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи. В той же час, укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором передбачає відповідну зміну умов зобов`язання з боку позичальника, а саме: зобов`язання здійснити погашення кредитного зобов`язання на користь іншого кредитора за договором про відступлення права вимоги, з огляду на що продаж права вимоги за кредитним договором не слугує підставою вважати, що кредитні зобов`язання позивача по кредитному договору припинилися. Згідно положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно положень ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно положень ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). В силу ст. 263 ЦПК України рішення має бути обґрунтованим, тобто ухваленим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіряючи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та їх характер, суд повинен встановити, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Звернувшись до суду, позивач просила визнати зобов`язання за кредитним договором № 001/6538/08 від 03.07.2008 року припиненим повністю, а договір належним чином виконаний в повному обсязі, оскільки нею було акцептовано пропозицію банку шляхом вчинення дії відповідно до вказаних у пропозиції умов договору у межах строку для відповіді, а саме: сплатила відповідну суму грошей тощо. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Разом з тим, з огляду на викладене вище, суд надходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання зобов`язання за кредитним договором № 001/6538/08 від 03.07.2008 року припиненим повністю, а договору - належним чином виконаним в повному обсязі, не можуть бути задоволенні, адже, вказані обставини можуть бути встановлені лише за наявності такого зобов`язання та відповідної підстави його виникнення. Однак, таких матеріали справи не містять. В силу принципу змагальності цивільного судочинства саме позивач зобов`язана була надати належні і достатні у розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України докази на підтвердження обставин, які свідчать, що між сторонами був укладений кредитний договір на вказаних у позові умовах, з обумовленням терміну його дії та погодженням всіх суттєвих умов такого правочину. У свою чергу відсутність таких доказів свідчить про відсутність узгодження сторонами таких умов. Тому, суд не знаходить підстав і для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed