Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

У вересні 2020 р. до Шевченківського районного суду м Києва за підсудністю надійшов позов [PERSON] (позивач) до ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» (відповідач 1), приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольги Леонідівни (відповідач 2 ), в якому позивач просила стягнути з відповідача 1 - 7539,83 грн безпідставно набутих коштів, 691,30 грн процентів за користування коштами, з відповідача 2 - 815,53 грн безпідставно набутих коштів, 75,06 грн процентів за користування коштами, а також з відповідача 1, 2 у відшкодування моральної шкоди - 50000,00 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.04.2020 р. у справі №490/9441/19 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №2753 від 31.07.2019 р. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» заборгованості. В ході виконавчого провадження щодо примусового виконання зазначеного виконавчого напису було стягнуто з позивача 7539,83 грн на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» та 815,53 грн основну винагороду приватного виконавця і витрат на проведення виконавчих дій. Внаслідок використання відповідачами грошових коштів, позивачем було нараховано проценти за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ, а саме 691,30 грн за використання відповідачем 1 та 75,06 грн за використання відповідачем 2. Крім цього, діями відповідачів позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у погіршенні матеріального стану, порушенні умов життя. Моральну шкоду оцінює в 50000,00 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом. У відзиві на позов представник відповідача 1 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що відсутня інформація про набрання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.04.2020 р. у справі №490/9441/19 законної сили. Крім цього, моральну шкоду вважає необґрунтованою та не підтвердженою жодними доказами. У відзиві на позов представник відповідача 2 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що в рамках виконавчого провадження стягнуто з позивача 815,53 грн основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження - 400,00 грн та 7539,33 грн в рахунок погашення боргу. В зв`язку з виконанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження №59844620 було закінчено. Звертає увагу, що постанови про стягнення основної винагороди та витрат виконавчого провадження не оскаржувались позивачем. Вважає вказані кошти не є безпідставно набутим майном. Моральну шкоду вважає недоведеною, протиправна поведінка судовими рішенням не встановлена, розмір моральної шкоди не обґрунтований. Позивач в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлялася про день та час розгляду справи, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Відповідачі в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлялись про день та час розгляду справи. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 09.04.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.04.2020 р. у справі №490/9441/19 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №2753 від 31.07.2019 р. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» заборгованості. (а.с. 8-10) За даними Єдиного державного реєстру судових рішень інформація про апеляційне оскарження вказаного рішення відсутня. Згідно довідок про здійсненні відрахування та виплати [PERSON] з 01.07.2019 р. по 31.07.2020 р. за постановою приватного виконавця Юхименко О.Л. у виконавчому провадженні №59844620 було відраховано 7539,83 грн та 815,53 грн. (а.с. 11-12) Вказана інформація підтверджується також приватним виконавцем Юхименко О.Л. у відзиві на позов. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, застосовується також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 року у справі №910/22442/16. Враховуючи те, що правова підстава для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» заборгованості відпала у зв`язку з визнанням виконавчого напису №2753 від 31.07.2019 р таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку, що стягнення з [PERSON] коштів в розмірі 7539,83 грн на користь ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» було безпідставним. Крім цього, частиною другою ст. 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, як інакше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За викладених обставин, з відповідача 1 на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування безпідставно набутими грошовими коштами із визначенням їх розміру на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 691,30 грн. Розрахунок процентів, виготовлений позивачем, не спростований відповідачем, а тому враховується судом при розгляді справи. Щодо стягнення з приватного виконавця Юхименко О.Л. коштів в розмірі 814,53 грн варто зазначити наступне. Як встановлено судом, кошти в розмірі 814,53 грн є основною винагородою приватного виконавця, які були стягнути за постановою від 20.08.2019 р. в рамках виконавчого провадження №59844620. Отже, правовою підставою для отримання приватним виконавцем цих коштів є постанова про стягнення з боржника основної суми винагороди. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 05.02.2020 року у справі № 201/8493/18 дійшов правового висновку, про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15. Станом на момент розгляду цієї справи інформація про оскарження постанови від 20.08.2019 про стягнення з боржника основної винагороди у ВП №59844620 відсутня. Доказів протилежного суду не надано, що свідчить про неможливість застосування в даному випадку ст. 1212 ЦК України. На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача 2 на користь позивача 815,53 грн безпідставно набутих коштів та 75,06 грн процентів за користування грошовими коштами. При цьому, позовна вимога про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами є похідною від вимоги про стягнення безпідставно грошових коштів. Варто також зазначити, що позивач не позбавлена можливості звернутись в позасудовому порядку до приватного виконавця з метою отримання вказаних коштів, про що також йдеться у відзиві на позов. Щодо відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити наступне. Статтями 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності. Як зазначено у п. 9 вказаної Постанови, Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 766/21131/18 (провадження № 61-18770св19), аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У вказаній постанові у справі № 766/21131/18 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що звернення до нотаріуса з заявою про видачу виконавчого напису та отримання виконавчого напису є реалізацією прав банку як кредитора отримати від боржника у кредитному зобов`язанні суми заборгованості за кредитним договором, а тому такі дії не можуть бути розцінені як протиправна поведінка банку. З огляду на вищевикладене, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди. Між тим, позивачем на виконання вказаних вимог законодавства не доведено протиправність поведінки особи, яка завдала позивачу моральної шкоди, не надано суду належних доказів того, що їй було заподіяну моральну шкоду, яку [PERSON] оцінила у розмірі 50000,00 грн., не доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів, що унеможливлює задоволення позову у цій частині. Сам по собі факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не може бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають саме протиправність поведінки ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» та приватного виконавця Юхименко О.Л. Однак, цього в даному випадку доведено не було. Крім того, спір між сторонами виник через невиконання договірних зобов`язань, якими не передбачено відшкодування моральної шкоди. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача 1 на користь позивача 7539,83 грн безпідставно набутих коштів, 691,30 грн процентів за користування грошовими коштами. Згідно ст.141 ЦПК України, з ТОВ «ФК «Сіті Фінанс» на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн. У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial