Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 352569,34 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що відповідно до Договору позики від 27.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбаба І.Б., відповідач отримав у нього в позику грошові кошти у суму 130150,00 грн., які зобов`язався повернути не пізніше 27.09.2017 року, сплачуючи до 27 числа кожного місяця проценти за користування позиченими коштами за ставкою 3% на місяць, і в разі прострочення сплати процентів та повернення позики відповідач зобов`язався сплатити пеню за ставкою 1% від відповідної суми заборгованості за кожний день прострочення. Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, станом на 27.09.2017 року позику не повернув та проценти за користування нею не сплатив. У зв`язку з цим позивач вжив заходів щодо примусового стягнення з відповідача заборгованості шляхом звернення до виконання виконавчого напису, вчиненого 18.12.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбаба І.Б., за яким з відповідача було стягнуто заборгованість за Договором позики від 27.06.2017 року на загальну суму 294624,00 грн. В порядку примусового виконання вказаного виконавчого напису був виявлений належний відповідачу об`єкт нерухомого майна, який був реалізований через ДП «СЕТАМ», за рахунок чого було частково відшкодована заборгованість відповідача на суму 278500,00 грн. Посилаючись на положення ст. ст. 526, 530, 607, 611, 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 352569,34 грн. як решту заборгованості станом на 27.08.2018 року, виходячи з доданого до позову розрахунку. Ухвалою від 18.01.2019 року було відкрито провадження у справі та вирішено питання про її розгляд в порядку загального позовного провадження. В підготовче судове засідання позивач не з`явився, подавши письмову заяву про розгляд справи без його особистої участі та підтримання позовних вимог повністю. Відповідач в підготовче судове засідання двічі не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце його проведення, про причини неявки не повідомив, письмового відзиву на позов та/або заяви чи клопотань процесуального характеру не надав. Ухвалою суду від 05.03.2019 року підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до судового розгляду. В судове засідання з розгляду справи по суті відповідач також тричі не з`явився, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті Оріхівського районного суду Запорізької області. Про причини неявки відповідач не повідомив. Письмових заяв по суті спору чи процесуального характеру від відповідача також не надійшло. У зв`язку з наведеним ухвалою від 17.05.2019 року судом вирішено питання про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши надані позивачем докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, та відповідну практику Верховного Суду, суд приходить до такого. Як встановлено судом, 27.06.2017 року сторони уклали Договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбаба І.Б. (реєстр. № 547). Відповідно до п. 1 Договору позики позивач передав, а відповідач прийняв у власність 130150,00 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору становило 5000,00 доларів США. Факт отримання відповідачем суми позики підтверджується Актом приймання-передачі грошових коштів, підписаним обома сторонами, копія такого також надана позивачем. За п. 2 Договору позики відповідач зобов`язався повернути всю суму позики готівкою в строк до 27.09.2017 року. Крім того, у п. 3 Договору позики сторони узгодили, що позивач має право на одержання процентів за користування позикою у розмірі 3% на місяць. Такі проценти сплачуються 27 числа кожного місяця, а разі прострочення відповідного платежу відповідач зобов`язаний сплатити пеню за ставкою 1% за кожен день прострочення. Крім того, відповідно до п. 4 Договору позики, у разі несвоєчасного повернення позики відповідач зобов`язався сплатити на вимогу позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 1% пені за кожний день прострочення повернення суми позики. Пунктом 5 Договору позики передбачено право позивача на стягнення заборгованості в безспірному порядку шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Доказів належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором позики суду не надано. 18.12.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірбаба І.Б. був вчинений виконавчий напис № 1141 про стягнення з відповідача невиплачених за Договором позики грошових коштів на суму 294624,00 грн., в тому числі 130150,00 грн. основної суми позики, 11712,00 грн. процентів за користування позикою, 43105,00 грн. пені за прострочення процентів за користування позикою, 102779,00 грн. пені за прострочення повернення основної суми позики, а також 6878,00 грн. нотаріальних витрат. 09.01.2018 року головним державним виконавцем Кагарлицького РВ ДВС ГТУЮ у Київській області було відкрито виконавче провадження № 55487644 з примусового виконання виконавчого напису № 1141 від 18.12.2017 року про стягнення з відповідача боргу в сумі 294624,00 грн. В межах вказаного виконавчого провадження був виявлений належний відповідачу на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 59,6 кв.м та земельна ділянка загальною площею 0,1535 га з кадастровим номером [NUMBER] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] . Ринкова вартість вказаного об`єкта нерухомості була визначена шляхом проведення оцінки суб`єктом оціночної діяльності, призначеним державним виконавцем, та станом на 05.02.2018 року становила 278500,00 грн. Доказів на підтвердження реалізації належного відповідача майна в рахунок заборгованості за Договором позики позивач не надав, однак сам стверджував у позовній заяві про часткове погашення заборгованості на суму 278500,00 грн. за рахунок реалізації цього майна, у зв`язку з чим суд на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважає цю обставину встановленою й такою, що не підлягає окремому доказуванню. За загальним приписом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як випливає з доданого до позовної заяви розрахунку позовних вимог, сума у розмірі 352569,34 грн. заявлена позивачем станом на 27.08.2018 року та складається з залишку заборгованості після реалізації нерухомого майна відповідача у сумі 212164,00 грн., який утворився станом на 23.05.2018 року, а також з нарахувань за період з 23.05.2018 року по 27.08.2018 року - 11713,50 грн. процентів за користування позикою, 3747,84 грн. пені за прострочення сплати процентів за користування позикою, 124944,00 грн. пені за прострочення повернення основної суми позики. Однак такий розрахунок не узгоджується з приписами статей 549-551, 1046, 1048, 1050 ЦК України, правовий висновок щодо правильного застосування яких викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 і є обов`язковим для застосування в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Так, у пунктах 89-93 вказаної Постанови зазначається про таке. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Враховуючи це, суд вважає за необхідне керуватись цим правовим висновком й щодо відносин позики грошових коштів із сплатою процентів за користування ними, які за своєю правовою природою є тотожними кредитним відносинам. Як випливає з наведеного правового висновку та п. 3 Договору позику, право позивача нараховувати проценти за користування позикою обмежується кінцевим строком повернення позики, встановленим у п. 2 цього Договору, тобто до 27.09.2017 року. Відтак, загальна сума процентів, яка може бути нарахована та стягнута на підставі Договору позики, становить 11713,50 грн. (130150,00 грн. х 3% х 3 місяці). Водночас за виконавчим написом № 1141 від 18.12.2017 року з відповідача вже було стягнуто 11712,00 грн. процентів, а тому станом на час розгляду цієї справи відповідне право вимоги позивача на стягнення процентів за користування позикою обмежується сумою у 1,50 грн., які й підлягають стягненню. В іншій частині відповідні нарахування позивачем процентів є безпідставними й задоволенню не підлягають. Щодо обґрунтованості інших позовних вимог суд виходить з того, що 23.05.2018 року позивач за рахунок майна відповідача отримав задоволення на суму 278500,00 грн. в межах безспірного стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса № 1141 від 18.12.2017 року зазначених у ньому сум, і в тому числі була погашена основна сума заборгованості на суму 130150,00 грн., внаслідок чого прострочення з її повернення припинилось. У пунктах 69-71, 73, 75 Постанови ВП ВС № 444/9519/12 зазначається про те, що Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Виходячи з цих правових позицій, в контексті позовних вимог, що розглядаються у цій справі, суд приходить до висновку, що право позивача на нарахування неустойки у виді пені за прострочення сплати процентів за користування позикою виникло щодо кожного окремого платежу наступного дня після настання терміну його сплати та припиняється з моменту повного погашення відповідної заборгованості. Аналогічно, право позивача на нарахування неустойки у виді за прострочення повернення основної суми позики виникло наступного дня після настання терміну її повернення і обмежується днем повного виконання відповідного основного зобов`язання. При цьому через відсутність заяви відповідача про застосування позовної давності, в силу приписів ст. 267 ЦК України у суду немає підстав для застосування спеціальної (річної) позовної давності до вимог позивача щодо стягнення пені. У грошовому вираженні щомісячний платіж з погашення процентів за користування позикою становив 3904,50 грн. (130150,00 грн. х 3%). Судом встановлено, що станом на день погашення заборгованості з повернення основної суми позики (23.05.2018 року) та з урахуванням відповідних правил обчислення пеня за прострочення сплати процентів за користування позикою становила 31505,28 грн., що підтверджується таким розрахунком: -за період з 27.07.2017 року по 23.05.2018 року (300 днів): 3904,50 х 1% х 300 днів = 11712,00 грн.; -за період з 27.08.2017 року по 23.05.2018 року (269 днів): 3904,50 х 1% х 269 днів = 10501,76 грн.; -за період з 27.09.2017 року по 23.05.2018 року (238 днів): 3904,50 х 1% х 238 днів = 9291,52 грн., а всього - 31505,28 грн. (11712,00 + 10501,76 + 9291,52). Крім того, пеня за прострочення повернення основної суми позики за період з 27.09.2017 року по 23.05.2018 року становила 309757,00 грн. відповідно до такого розрахунку: 130150,00 грн. х 1% х 238 днів, в тому числі 102779,00 грн., стягнуті за виконавчим написом нотаріуса № 1141 від 18.12.2017 року. Відтак, станом на 23.05.2018 року залишилась непогашеною пеня за прострочення основної суми позики у розмірі 206978,00 грн. (309787,00 грн. - 102779,00 грн.). Суд також бере до уваги, що за виконавчим написом нотаріуса № 1141 від 18.12.2017 року була стягнута пеня за прострочення сплати процентів за користування позикою у розмірі 43105,00 грн., що станом на 23.05.2018 року перевищувало дійсний розмір цієї пені на 11599,72 грн. (43105,00 грн. - 31505,28 грн.). Беручи до уваги однаковий характер правової природи вимог позивача щодо сплати пені як за прострочення основної суми позики, та і за прострочення сплати процентів за користування нею, суд вважає за необхідне зайво стягнуту з відповідача пеню за прострочення сплати процентів за користування позикою у розмірі 11599,72 грн. зарахувати в рахунок погашення пені за прострочення основної суми позики, внаслідок чого станом на 23.05.2018 року загальна сума цієї пені, що залишилась непогашеною, становить 195378,28 грн. (206978,00 грн. - 11599,72 грн.), які й підлягають стягненню. Таким чином, в цілому стягненню з відповідача підлягає сума в розмірі 195379,78 грн., яка складається з 1,50 грн. процентів за користування позикою та 195378,28 грн. пені за прострочення повернення основної суми позики. Розрахунок же заборгованості, наданий позивачем в обґрунтування своїх вимог, не може бути взятий до уваги, оскільки не відповідає правилам обчислення, що випливають з норм параграфу 1 Глави 71 ЦК України та роз`яснені у наведених вище правових висновках Верховного Суду. Зокрема, позивачем безпідставно були нараховані проценти за користування позикою за період з 28.09.2017 року по 27.08.2018 року та відповідна пеня за їх несплату за період з 23.05.2018 року по 27.08.2018 року. Крім того, у зв`язку з повним погашенням основної суми позики 23.05.2018 року вимоги про її стягнення та будь-які подальші нарахування штрафних санкцій за це прострочення також є безпідставними. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial