Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

У грудні 2014 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави звернувся до суду з вищевказаним позовом. Прокурор вважає, що оскаржувані рішення сільської ради про надання у власність громадянам земельних ділянок та зміну їх цільового призначення були прийняті з порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Так, посилаючись на вимоги ст.. 20, 21 ЗК України, прокурор стверджує, що приймаючи спірне рішення, сільська рада фактично змінила цільове призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення без обов'язкового погодження такої зміни із відповідним органом лісового господарства. Крім того, в порушення ст.. 207 ЗК України у зв'язку із вилученням лісових земель для нелісогосподарських потреб, не було нараховано та сплачено витрати лісогосподарського виробництва. Як вказано у позовній заяві, про вищевказані порушення прокурору стало відомо лише у жовтні 2014 року після отримання листа Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області від 24.10.2014 №02-14-1199, а тому з урахуванням викладеного прокурор просить суд визнати недійсним рішенням Щасливської сільської ради № 1052-35-V від 27.05.10, яким надано у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 3,7910 га та визнати недійсними рішення Щасливської сільської ради № 1604-24-VI, № 1605-24-VI, № 1606-24-VI та № 1607-24-VI від 21.03.13 про зміну цільового призначення земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідач та представник третіх осіб у своїх письмових запереченнях, заявах, у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову. В обґрунтування своєї правової позиції, послалися на те, що землі які передавались на підставі спірного рішення не відносились до земель лісогосподарського призначення, а перебували у запасі як землі населеного пункту зайняті зеленими насадженнями, що не пов'язані із потребами лісового господарства; на момент розпорядження спірною земельною ділянкою вона не належала до земель лісогосподарського призначення, а тому погоджувати проект землеустрою із відповідним органом лісового господарства не було необхідності; просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності. Оцінюючи наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Щасливської сільської ради від 24 лютого 2004 року припинено право користування земельною ділянкою Бориспільським держлісгоспом загальною площею 10,0 га лісів та залишено її у запасі земель сільської ради, як зелені насадження, що тимчасово не надана у власність або користування громадянам чи юридичним особам. До матеріалів справи долучено копію довідки Бориспільського держлісгоспу від 04.03.2004 №62, згідно якої земельна ділянка вкрита лісом і розміщена праворуч біля траси Київ -Харків в проміжку між авто зупинкою «Салют» і шляхопроводом (проти с. Проліски) не відноситься до лісового фонду Бориспільського держлісгоспу. 27 травня 2010 року рішенням Щасливської сільської ради за № 1052-35-V був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в с. Проліски Бориспільського району Київської області та передано їм у власність земельні ділянки загальною площею 3,7910 га (інші лісові землі - 3,7910 га, землі запасу) для ведення особистого селянського господарства в с. Проліски Бориспільського району Київської області. В п. 3 даного рішення зазначено, що земельні ділянки віднесено до категорій земель сільськогосподарського призначення. На підставі вищевказаного рішення Щасливської сільської ради, особам були видані державні акти: [PERSON] державний акт на право власності серії [NUMBER] від 27.08.2010 року на земельну ділянку площею 0,99 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER]; [PERSON] державний акт на право власності серії [NUMBER] від 27.08.2010 року на земельну ділянку площею 0,8210 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER]; [PERSON] державний акт на право власності серії [NUMBER] від 27.08.2010 року на земельну ділянку площею 0,9900 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER]; [PERSON] державний акт на право власності серії [NUMBER] від 27.08.2010 року на земельну ділянку площею 0,9900 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER]. Також, встановлено, що 01 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу, за умовами якого земельна ділянка площею 0,8210 га для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером [NUMBER] перейшла у відповідних частинах у спільну власність [PERSON] та [PERSON] У результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], яка належала [PERSON], утворилось три земельні ділянки, кожна з яких належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується державним актом серії [NUMBER] від 30.12.11 на право власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,6210 га, із кадастровим номером [NUMBER]; державним актом серії [NUMBER] від 30.12.11 на право власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,10 га, із кадастровим номером [NUMBER]; державним актом серії [NUMBER] від 30.12.11 на право власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,10 га, із кадастровим номером [NUMBER]. Рішеннями Щасливської сільської ради № 1604-24-VI, № 1605-24-VI, № 1606-24-VI та № 1607-24-VI від 21.03.13 було затверджено проекти землеустрою та змінено цільове призначення земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на використання земельної ділянки «під будівництво готельно-ресторанного комплексу та обслуговування автотранспорту » Згодом, на підставі укладеного договору купівлі - продажу від 29 липня 2013 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав у власність земельну ділянку площею 0,6210 га під будівництво готельно - ресторанного комплексу та обслуговування автотранспорту, із кадастровим номером [NUMBER]. Також, в цей же день [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,99 га під будівництво готельно - ресторанного комплексу та обслуговування автотранспорту із кадастровим номером [NUMBER]. Відповідно до інформаційних довідок з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,99 га під будівництво готельно - ресторанного комплексу та обслуговування автотранспорту із кадастровим номером [NUMBER] та земельну ділянку площею 0,6210 га під будівництво готельно - ресторанного комплексу та обслуговування автотранспорту, із кадастровим номером [NUMBER]. Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.. 58 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 55 ЗК України (в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Згідно ст.. 20 ЗК України (в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. На думку суду, прокурором не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що на момент ухвалення спірного рішення Щасливської сільської ради № 1052-35-V від 27.05.10 земельна ділянка, яка передавалась у власність громадянам загальною площею 3,7910 га, відносилась у встановленому порядку саме до земель лісогосподарського призначення. Обмежившись у позовній заяві лише посиланнями на те, що земельна ділянка на момент розпорядження фактично відносилась до земель лісогосподарського призначення, прокурором в обґрунтування своїх доводів не було надано до суду ні рішень органів влади про віднесення землі до такої категорії, ні проекту землеустрою, який затверджувався спірним рішенням сільської ради, ні інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така земельна ділянка вкрита лісовою рослинністю (або не вкрита лісовою рослинністю) та використовувалась для потреб саме лісового господарства. Клопотань про витребування таких доказів прокурором не заявлялось. Разом із тим, суд погоджується із доводами відповідача та третіх осіб, що із змісту рішення Щасливської сільської ради від 24 лютого 2004 року, вбачається що припиняючи право користування земельною ділянкою Бориспільським держлісгоспом загальною, її було залишено у запасі земель сільської ради, як зелені насадження з метою розширення меж села та влаштування територій для зон відпочинку територіальних громад сіл, у зв'язку із чим в розумінні ст. 55 ЗК України (в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення) до земель лісогосподарського призначення можуть не належали землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів. До того ж, у довідці Бориспільського держлісгоспу від 04.03.2004 №62 зазначено, що вказана земельна ділянка не відноситься до лісового фонду Бориспільського держлісгоспу. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, ще у грудні 2010 року Бориспільська міжрайонна прокуратура Київської області листом від 07.12.2010 року зверталась до Щасливської сільської ради із вимогою надати в порядку ст.ст. 8, 20 ЗУ «Про прокуратуру» копії усіх рішень сільради із земельних питань, які були прийняті протягом 2010 року. На виконання цієї вимоги, Щасливська сільська рада листом від 09.12.2010 року №02-09-1779 направила заступнику Бориспільського міжрайонного прокурора копії рішень сесій сільради стосовно земельних питань прийнятих у 2010 році з додатком на 144 аркушах. Як стверджують відповідач та треті особи, у грудні 2010 року до органів прокуратури направлялось у тому числі і спірне рішення Щасливської сільської ради за № 1052-35-V від 27.05.2010 року. В судовому засіданні прокурор щодо вказаної обставини заперечень не висловив. Стаття 256 ЦК України передбачає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст.. 257 ЦК України) Згідно ст.. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Встановлено, що про прийняте відповідачем рішення прокурор дізнався ще у грудні 2010 року, отримавши його копію на свою вимогу, водночас із позовом до суду прокурор звернувся лише у грудні 2014 року, тобто строк позовної давності пропущено. Клопотання про поновлення такого строку з посиланням на поважність причин його пропуску прокурор не подавав. Доводи прокурора, що про оскаржуване рішення він дізнався лише у жовтні 2014 року спростовуються долученими до справи письмовими доказами, а саме копією вимоги від 07.12.2010 року №7794вих, листом Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області від 09.12.2010 р. №02-09.1779 та копією рішення Щасливської сільської ради від 27.05.2010 року №1052-35-V. Отже, вимога про визнання недійсним рішенням Щасливської сільської ради № 1052-35-V від 27.05.10 не підлягає задоволенню. Доводи прокурора стосовно порушення приписів ст.. 207 ЗК України суд вважає також необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Крім того, до справи долучено копії квитанції, з яких вбачається що у червні 2013 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відшкодовували відповідні втрати. Звертаючись до суду із даним позовом, прокурор також просив суд визнати недійсними рішення Щасливської сільської ради № 1604-24-VI, № 1605-24-VI, № 1606-24-VI та № 1607-24-VI від 21.03.13 про зміну цільового призначення земельних ділянок [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Водночас, як на підставу таких вимог, прокурор послався лише на те, що зазначені рішення слід визнати недійсними, оскільки їх було прийнято внаслідок допущених порушень лісового та земельного законодавства при ухваленні першого рішення Щасливської сільської ради № 1052-35-V від 27.05.10р. Інших правових підстав для скасування цих рішень у заяві та в судовому засіданні не вказано. Враховуючи те, що належних та допустимим доказів протиправності рішень Щасливської сільської ради № 1604-24-VI, № 1605-24-VI, № 1606-24-VI та № 1607-24-VI від 21.03.13 про зміну цільового призначення земельних ділянок не додано до матеріалів справи, суд вважає позовні вимоги прокурора в цій частині необґрунтованими, безпідставними, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed