Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , у якому просила стягнути з відповідача на користь позивача аванс у сумі 45 166, 67 грн., сплачений за Попереднім договором від 15 жовтня 2019 року. Позовні вимоги мотивує тим, що 15 жовтня 2019 року, позивач маючи намір придбати житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:91:262:0032 між [PERSON] і [PERSON] , а також іншими співвласниками житлового будинку та земельної ділянки було укладено попередній договір. Згідно з умовами якого відповідач та інші співвласники зобов`язалися продати позивачу житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:91:262:0032. В якості авансу позивачем було передано відповідачу та іншим співвласникам кошти в розмірі 135 500 грн., що еквівалентно 5 000 євро. Частка відповідача в отриманій сумі за попереднім договором становить 45 166, 67 грн. Згідно умов попереднього договору, основний договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки повинен бути укладений до 21 листопада 2019 року. Відповідно до п. 2.4 попереднього договору від 15 жовтня 2019 року житловий будинок та земельна ділянка не повинні мати прихованих недоліків, відповідно до пункту 2.7 попереднього договору, відповідач, інші співвласники житлового будинку повинні бути зняті з реєстраційного обліку у житловому будинку у строк до укладання основного договору. Однак, відповідач свої обов`язки за попереднім договором не виконав. За таких обставин, основний договір не було укладено з вини відповідача, який ухиляється від його укладення. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2019 року матеріали позовної заяви було передано для розгляду судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року по справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аванс у сумі 45 166, 67 грн., сплачений за Попереднім договором від 15 жовтня 2019 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 768, 40 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. 04 березня 2020 року на адресу суду надійшла заява від відповідача про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року було задоволено заяву про перегляд заочного рішення. Було скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року., справу призначено до розгляду. 22 липня 2020 року на адресу суду надійшов відзив, відповідно до якого було встановлено, що відповідач просить суд [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів сплачених за попереднім договором у сумі 45 166,67 в задоволенні позову повністю. Обґрунтовує це наступним. На думку відповідача, саме покупець (позивач) відмовилась від укладання Основних договорів, а тому позовні вимоги є безпідставними. Зважаючи на зміст попереднього договору 135 500,00 грн. забезпечували та підтверджували виконання як Основних договорів так і забезпечували та підтверджували укладання попереднього договору. Тобто очевидним є ознака завдатку. Поведінка продавців об`єктивно свідчить про реальність їх намірів продати нерухоме майно, продажу майна ніякі обставини не перешкоджали(арешти, заборони, відсутність правовстановлюючих документів),продавці за домовленістю прибули до нотаріуса для укладання Основних договорів, але покупець змінила свої наміри. Доводи, щодо характеристик земельної ділянки (обмеження) на які посилається позивач слід оцінити критично, зважаючи а те, що ці характеристики були відомі позивачу, наявні в витягу з ДЗК, а також перед продажем АО «Домініон» виготовлено детальний Звіт за проведеним аудитом об`єкту нерухомого майна, відомості до якого внесені з відкритих джерел, який був відомий сторонам. 15 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зауважує, що Відповідач отримав при укладанні Попереднього договору 45 166,67 гривень, що складає 1/3 від 135 500,00 гривень) як завдаток за Основним договором. Ця обставина підтверджується пунктом 3 Попереднього договору і власноручним підписом Відповідача під Попереднім договором, який був посвідчений нотаріально. Також Відповідач не спростовує наявність наведених Позивачем у позові обмежень щодо використання Земельної ділянки. Позивач звертає увагу на те, що Основний договір не було укладено з вини Відповідача, який не забезпечив виконання усіх істотних умов Попереднього договору. Земельна ділянка і Житловий будинок не відповідали вимогам, які були встановлені щодо них умовами пунктів 2.4 і 2.7 Попереднього договору. Усунути виявлені Позивачем недоліки Земельної ділянки і Житлового будинку в момент планованого укладання 21.11.2019 року Основного договору Відповідач та інші співвласники об`єктивно не могли і не можуть дотепер. За таких обставин, неукладення Основного договору сталося з вини Відповідача, який не забезпечив відповідність Земельної ділянки і Житлового будинку умовам пунктів 2.4 і 2.7 Попереднього договору. На підставі викладеного позивач просить задовольнити позов. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті. 15 грудня 2020 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від позивача, в яких було зазначено, що у випадку неукладення Основного договору купівлі-продажу, сплачена при укладанні Попереднього договору сума завдатку не вважається завдатком, а є авансом і підлягає поверненню особі, яка її сплатила, на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не надав. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що 15 жовтня 2019 року між [PERSON] і [PERSON] , а також іншими співвласниками житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:91:262:0032 було укладено Попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., та зареєстрований в реєстрі за № 1852. У відповідності до п. 1 Попереднього договору купівлі-продажу сторони зобов`язуються в строк до 21 листопада 2019 року укласти договори купівлі продажу (основні договори): житлового будинок [ADDRESS] та земельної ділянку [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:91:262:0032. При цьому сторони домовляються, що: а) продавці зобов`язуються звільнити житловий будинок та передати покупцеві протягом тридцяти календарних днів після укладення Основного договору та зняти з реєстраційного обліку всіх, зареєстрованих в житловому будинку осіб, до укладання основного договору; б) в цілому сума договору купівлі-продажу нерухомості, що зазначена вище (основного договору), має становити 3 681 000 грн., що є еквівалент 150 000 доларів США за комерційним курсом на день укладання Договору купівлі-продажу. Згідно п. 3 Попереднього договору купівлі-продажу покупець передав, а продавці отримали від покупця гроші в сумі 135 000 грн., що на день підписання договору еквівалентно 5 000 євро. Позивач стверджує, що відповідач свої обов`язки за попереднім договором не виконав, документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зазначеної частини будинку, не підготував, що унеможливлює укладення основного договору купівлі-продажу. Згідно умов п. 6 Попереднього договору купівлі-продажу у разі, якщо продавці буде відмовлятися (ухилятися) від укладення договору купівлі-продажу в визначений термін у п. 1 цього Попереднього договору, на вище визначених умовах, віни зобов`язується повернути покупцеві отриманий від нього аванс у розмірі 271 000 грн. Як зазначає позивач в позовній заяві, незважаючи на його неодноразові вимоги повернути сплачену за попереднім договором суму, яка у цій ситуації є авансом, що підлягає поверненню, відповідач відповідає відмовою, мотивуючи це ти, що завдаток у випадку не укладення основного договору залишається в неї. Разом з тим, вказана вимога залишилась без виконання відповідачем. Щодо позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] авансу, сплаченого за Попереднім договором від 15 жовтня 2019 року, суд дійшов наступних висновків. Суд звертає увагу на те, що Пунктом 2.7 Попереднього договору встановлено обов`язок Відповідача знятися з реєстраційного обліку до укладання Основного договору. 21 листопада 2019 року, в останній день, коли повинен був укладений Основний договір, при оформленні у приватного нотаріуса документів до підписання Основного договору, Позивач від нотаріуса з`ясував, що Відповідач не знявся з реєстраційного обліку, як не знялися з реєстраційного обліку й інші співвласники Житлового будинку. Таким чином, вбачається, що Відповідач допустив порушення пункту 2.7 Попереднього договору. Також під час розгляду справи було встановлено, що на противагу пункту 2.4 Попереднього договору, Земельна ділянка містила ряд недоліків та обмежень у її використанні, про що не було зазначено у Попередньому договорі. У Попередньому договорі немає жодної згадки про те, що: - Земельна ділянка належить до зсувонебезпечного району; - частина Земельної ділянки є територією, зарезервованою для розвитку мережі зелених насаджень загального користування. Таким чином, Земельна ділянка містила 2 (два) обмеження щодо її використання, про що не зазначено у Попередньому договорі, який було укладено 15 жовтня 2019 року, і про що Позивачу стало відомо лише 13 листопада 2019 року. Про наявні обмеження у використанні Земельної ділянки Позивачу стало відомо лише 13 листопада 2019 року зі звіту за результатами проведеного аудиту об`єкта нерухомості, складеного Адвокатським об`єднанням «Домініон». Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно із ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільнює винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Суд звертає увагу на те, що пункт 3 Попереднього договору визначає, що Відповідач, як один зі співвласників та продавців Житлового будинку і Земельної ділянки за планованим Основним договором, отримав від Позивача кошти «на доказ укладення та забезпечення виконання Договорів купівлі-продажу». Зі змісту пункту 3 Попереднього договору чітко вбачається, що сума, яку передав Позивач Відповідачу під час укладання Попереднього договору, є частиною коштів, які би мали бути сплачені Позивачем Відповідачу на виконання Основного договору купівлі-продажу у випадку його укладення, як оплата за Житловий будинок і Земельну ділянку. Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Попереднього договору: «При укладанні Основних договорів сума 135 500 (сто тридцять п 'ять тисяч п`ятсот) гривень, що згідно курсу НБУ день укладення цього договору еквівалентно 5 000 (п 'ять тисяч) євро, буде вважатися як завдаток за Об`єкти купівлі-продажу». Таким чином, Позивач і Відповідач, як один зі співвласників Житлового будинку і Земельної ділянки, погодили, що отримана Відповідачем під час укладання Попереднього договору сума коштів є завдатком (засобом забезпечення) укладання і виконання Основного договору купівлі-продажу та є частковою оплатою за Житловий будинок і Земельну ділянку. За таких обставин, у випадку неукладення Основного договору отримані Відповідачем під час укладання Попереднього договору кошти у розмірі 45 166,67 гривень вважається авансом і підлягають поверненню Позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 14.08. 2019 року у справі № 755/7931/16-ц: «Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів є завдатком, вона вважається авансом. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.». Правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постано Верховного Суду». Таким чином, правова позиція Відповідача у справі не відповідає вимогам чинного законодавства і правовим позиціям Верховного Суду, які підлягають застосуванню підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за Попереднім договором купівлі-продажу від 15 жовтня 2019 року не виконав, а саме відповідач та інші співвласники будинку відповідно до умов попереднього договору повинні були бути зняті з реєстраційного обліку, також те, що основний договір не було укладено з вини Відповідача, який не забезпечив виконання усіх істотних умов попереднього договору, а доказів протилежного матеріали справи не містять, відтак, з останнього на користь позивача підлягає стягненню аванс у розмірі 45 166, 67 грн. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн., що сплачений останнім при поданні позову до суду у відповідності до квитанції №0.0.1546752224.1 від 09 грудня 2019 року. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Представником позивача було надано докази щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, а відтак суд вважає за необхідне стягнути судові витрати у розмірі - 8 000 грн. з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 526, 615, 635 ЦК України,

Outcome: approved