Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

У грудні 2015р. [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що їй на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.01.2001р., належить 1/4 частина квартири [ADDRESS]. Інша частина вказаної квартири належить на праві спільної часткової власності в рівних частках по 1/4 частині її матері [PERSON], її сестрі [PERSON], та її брату [PERSON] Позивач зазначала, що в квартирі [ADDRESS], окрім співвласників, зареєстрований також відповідач, який хоча і зареєстрований в спірній квартирі, але в ній ніколи не проживав і не проживає. Стверджувала, що особистих речей відповідача в квартирі немає і його місце знаходження їй невідомо. Посилаючись на вказані вище обставини, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати [PERSON], [INFO],таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS], а також встановити порядок виконання рішення суду, за яким, в разі набрання чинності, воно стане підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Позивачка у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, та розглянути справу в порядку заочного провадження, у зв'язку з систематичною неявкою відповідача в судові засідання (а.с.34). Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час, місце і дату судового засідання був повідомлений, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України. Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, та главою 32 розділу другого книгою третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності в рівних частках, по 1/4 частині [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24 січня 2001року (а.с. 6). Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 19.11.2015р., в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], донька позивачки [PERSON], чоловік позивачки [PERSON], та відповідач [PERSON](а.с.7). Із пояснень позивачки в судовому засіданні вбачається, що відповідач з травня 2011р. жилою площею квартири [ADDRESS] не користувався та не користується, квартирою не цікавиться. Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS], підтверджується також актом від 11 грудня 2015р. та поясненням свідка [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що відповідач не проживає в їх квартирі з травня 2011 року (а.с. 8, 33). Встановлено що відповідач до Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» за медичною допомогою не звертався, не зареєстрований в базі даних, та не має амбулаторної картки в реєстратурі (а.с.31). Із довідки Центру поштового зв'язку №1 Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 09.03.2016р. вбачається, що на ім'я відповідача з 01.03.2015р. по березень 01.03.2016р. за адресою: [ADDRESS] надходила тільки поштова кореспонденція, яка повернута на зворотну адресу суду (а.с.32). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень статтей 382, 383ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Встановлено, що відповідач з травня 2011 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає, з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою добровільно не знімається. Відповідно до довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 19.11.2015р. відповідач зареєстрований з травня 2011 року в спірній квартирі, право власності чи користування на яку у нього відсутнє (а.с.7). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачка як співвласник квартири [ADDRESS], має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право користування спірною квартирою, а своєю реєстрацією у зазначеній квартирі, останній обмежує право власності та право користування позивачки. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню частково. Що стосується вимог про встановлення порядку виконання рішення, шляхом зняття з реєстраційного обліку, то дані вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У постанові Верховного суду України від 16 січня 2012р. зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72,116,156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦПК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003р. №13821V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Таким чином рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстрації. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню частково. На підставі ст.ст. 319, 382, 383, 391 ЦК України,

Outcome: partial