Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про визнання іпотечних договорів припиненими. У позовній заяві позивачі просили визнати припиненими іпотечні договори від 05.11.13 року, укладені [PERSON] про передачу в іпотеку земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,2000 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], та земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0638 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], а також [PERSON], про передачу в іпотеку кв. [NUMBER] пл. 52,30 кв.м та кв. [NUMBER] пл. 54,90 кв.м за адресою: [ADDRESS] із ПАТ «Дельта Банк». В обґрунтування змісту позовних вимог позивачі посилались на ст.ст. 599, 1049 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та зазначили, що правові підстави для перебування в іпотеці нерухомого майна, яке належить на праві власності позивачам, на даний час відсутні, у зв'язку з виконанням [PERSON] перед ПАТ «Дельта Банк» основного зобов'язання за кредитним договором № К-5447691 в забезпечення якого позивачами і укладались іпотечні договори від 05.11.13. Представник ПАТ «Дельта Банк» у запереченнях проти позову зазначив, що [PERSON] сплачено заборгованість за кредитом через рік після звернення Банку до суду, відповідач не виконала повністю свої зобов'язання за кредитним договором, оскільки Банком було нарахована за період з 15.12.16 по 25.01.18 заборгованість за штрафними санкціями в розмірі 9467395,51 грн. У ході розгляду справи розмір штрафних санкцій було збільшено до 17005031,65 грн. Представник [PERSON] у відповіді на відзив заперечив проти доводів відповідача, посилаючись на ст.ст. 253, 254, п. 1 ч. 2 ст.258, ч. 5 ст.261 ЦК України та зазначив, що оскільки кінцевим терміном повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, укладеного [PERSON] та відповідачем, є 04.11.16, перебіг позовної давності за вимогами про стягнення неустойки за кредитним договором на даний час сплив, тому вважав зобов'язання [PERSON] щодо сплати неустойки за кредитним договором припиненими. Представник [PERSON] у відповіді на відзив вказав, що доводи Банку щодо невиконання основного зобов'язання спростовуються тим, що сума кредиту та відсотки за користування ним [PERSON] сплачені Банку в повному обсязі, що вказує на припинення основного зобов'язання та на наявність, відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», підстав для припинення іпотеки, якою забезпечувалось виконання [PERSON] зобов'язань. Звернув увагу суду на те, що доводи відповідача щодо наявності у позивача заборгованості за період з 05.11.13 по 25.01.18 у розмірі 9467395,51 грн. пені та штрафу не є предметом розгляду даного спору. Представник ПАТ «Дельта Банк» у запереченнях вказав, що заборгованість за кредитом у [PERSON] наразі не є погашеною у зв'язку з обґрунтованим нарахуванням пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором в розмірі 17005031,65 грн. Зазначив, що Банк самостійно визначає свою облікову політику і відповідно сплив позовної давності до вимог про стягнення штрафу та пені не позбавляє Банк права звернутись до суду з позовом про їх стягнення. У судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити повністю з вище викладених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала посилаючись на вказані вище підстави. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.11.13 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № К-5447691, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 1700000,00 грн. з кінцевим терміном повернення заборгованості до 04.11.16, зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 20 % на рік на суму залишку заборгованості. На забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № К-5447691 від 03.11.13 між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» укладено іпотечний договір від 05.11.13, за умовами якого, [PERSON] передала ПАТ «Дельта Банк» в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,2000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0638 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24-27). Також, з метою забезпечення належного виконання зобов'язань, що випливають з вищенаведеного кредитного договору, укладено іпотечний договір від 05.11.13 між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк»за умовами якого, [PERSON] передав ПАТ «Дельта Банк» прийняв в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме : кв. [NUMBER] пл. 52, 30 кв.м та [NUMBER] пл. 54, 90 кв.м за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28-31). Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За умовами кредитного договору, відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти, а позичальник у свою чергу, зобов'язується виконувати зобов'язання передбачені договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, що передбачено п. 1.4 договору. Згідно п.п. 3.1., 3.2., 3.3., 3.4. Договору, позичальник сплачує кредитору проценти за користування кредитом за процентною ставкою згідно з п. 1.1 цього договору за період з дня видачі до строку фактичного повернення кредиту. Банк свої зобов'язання виконав належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти, однак позичальник умови договору не виконувала, внаслідок чого станом на 15.12.16 за кредитним договором виникла заборгованість, яка складалась із: заборгованості за кредитом - 1094755,11 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 359070,40 грн. У січні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № К-5447691 від 05.11.13 в розмірі 1453825,51 грн. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.04.17 у справі № 756/409/17-ц позов задоволено. Стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1453825,51 грн. та судовий збір у розмірі 21807,38 грн. Позивачкою [PERSON] вказану заборгованість за кредитним договором № К-5447691 від 03.11.13 погашено 15.12.17 в повному обсязі, що підтверджується квитанцією № 7818668 від 15.12.2017 року (а.с. 33) та не заперечується відповідачем. Начальником Київського відділення № 37 АТ «Дельта Банк» Василенко О.А. видано [PERSON] довідку від 15.12.17 № 05-3384650, згідно якої сума заборгованості за кредитним договором № К-5447691 від 05.11.13 та проценти за користування за цим кредитом становлять 0 грн. (а.с. 35). Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця. При зарахуванні грошової суми, стягнутої за рішенням суду, на банківський рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою. При цьому ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, і відповідно з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про повернення позики ці зобов'язання вважаються припиненими. Судом встановлено, що грошова сума, стягнута з позивача відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12.04.17 у справі № 756/409/17-ц на користь ПАТ «Дельта Банк», зарахована в повному обсязі на банківський рахунок позикодавця. За таких обставин, з огляду на положення ст.ст. 599, 1049 ЦК України, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати зобов'язання [PERSON] за кредитним договором № К-5447691 від 03.11.13 виконаними. Пунктом 1.4 вказаного кредитного договору сторони обумовили, що забезпеченням виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати нарахованих процентів виступає іпотека нерухомого майна. Спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу застави нерухомого майна є Закон України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 5 ст. 3 вказаного Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється зокрема у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов'язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов'язання. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-2560цс16 у постанові від 08.02.17. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права Так, Верховний Суд звернув увагу, що відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. З огляду на те, що зобов'язання [PERSON] за кредитним договором № К-5447691 від 03.11.13 на час звернення до суду є виконаними, суд вважає обґрунтованими доводи позивачів про те, що зобов'язання за договорами іпотеки, які є похідними від кредитного договору, припиняються. Посилання відповідача щодо наявності підстав для нарахування позивачці за період з 15.12.16 по 25.01.18 заборгованості за штрафними санкціями в розмірі 9467395,51 грн. суд оцінює критично та зазначає з цього приводу наступне. Наданий суду розрахунок заборгованості [PERSON] зі сплати штрафу та пені за користування кредитними коштами за кредитним договором № К-5447691 від 03.11.13 по перше, здійснений за період з 05.11.13 по 25.01.18. По-друге, матеріали справи не містять доказів підтвердження правомірності нарахування вказаних сум, тим більше, що розмір цієї заборгованості постійно змінюється і в останньому судовому засіданні вже становив 17005031,65 грн. Відповідно до ст.ст. 76, 80, 81 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так з матеріалів справи вбачається, що до своїх заперечень на позовну заяву відповідачем було додано два різних розрахунки заборгованості за кредитним договором, укладеному 05.11.13 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] (№ [NUMBER]), відповідно до яких загальну сума заборгованості становить 9467395,51 грн. або 17005031,65 грн. Інших доказів на підтвердження розміру заборгованості відповідачем не надано. Зважаючи, що суд не розглядає у даній справі позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про стягнення із [PERSON] заборгованості зі сплати штрафу та пені за користування кредитними коштами за кредитним договором № К-5447691 від 03.11.13, суд позбавлений права перевіряти правильність та встановлювати наявність чи відсутність законних підстав нарахування зазначених відповідачем штрафних санкцій. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як встановлено статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Окрім того, заслуговують на увагу доводи позивача стосовно спливу строку позовної давності на стягнення заборгованості у вигляді неустойки та штрафу. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до неустойки, як окремого виду вимог, законом встановлена спеціальна позовна давність в один рік. У ч. 5 ст. 261 ЦК України, встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.04.17 у справі №756/409/17-ц, що набрало законної сили 12.07.17, кінцевим строком виконання кредитного зобов'язання є 04.11.16 року,, а відтак в силу ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності по зазначеній неустойці (штрафу, пені) почався саме зі спливом строку виконання, тобто з 05.11.16, та з огляду на ч. 2 ст. 258 ЦК України термін позовної давності до вимог про стягнення неустойки є присічним і становить один рік, то він з урахуванням ст.ст. 253-254 ЦК України сплинув 06.11.17. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Беручи до уваги всебічно та повно з'ясовані обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного ст.ст. 572, 575, 593, 599, 1049 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 17 Закону України «Про іпотеку» та

Outcome: approved