Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме - на Ѕ частини в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] та на 1/2 частини в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов мотивовано тим, що житловий будинок [ADDRESS] , має статус колгоспного двору. У цьому будинку станом на 15.04.1991 року проживали батьки позивача: батько [PERSON] - голова колгоспного двору, [INFO] , та мати [PERSON] - член колгоспного двору, [INFO] . [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , а [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . За життя батьки позивача розпорядилися своїм майном та склали заповіти. Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті його батьків, зареєстрований та проживає у вказаному будинковолодінні, веде господарство та несе витрати з його утримання. З метою оформлення спадщини позивач звернувся до державного нотаріуса в Другу чернігівську державну нотаріальну контору, але отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітами вказано те, що спадкове майно у вигляді вказаного будинку значиться як колгоспний двір, а також відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно. Позивач не має іншої можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, тому за захистом своїх прав змушений звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09-00 год. 13 жовтня 2021 року, яке в подальшому неодноразово відкладалося з різних причин, востаннє - на 06 грудня 2021 року, 12-30 год. Представник позивача подав до суду заяву, в якій підтримав позов та просив задовольнити, справу розглянути в його та позивача відсутність. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій позов визнав, просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Статтею 206 ЦПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося. Судом установлено, що згідно з технічним паспортом КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 12 липня 2021 року, довідкою від 27 липня 2021 року № 01820, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований вцілому на праві особистої власності за колгоспним двором, голова якого [PERSON] , що підтверджується також копією свідоцтва на право власності на житловий будинок (а. с. 9, 17). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 13.08.2021 року № 03-29/555 станом на 15 квітня 1991 року в будинку [ADDRESS] проживали: голова двору - [PERSON] , члени двору - дружина [PERSON] [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 11.08.2003 р. Виконавчим комітетом Безуглівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області (а. с. 15). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 20.10.2011 р. Виконавчим комітетом Безуглівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, [PERSON] померла [INFO] (а. с. 15). Зі спадкової справи, наданої на запит суду, вбачається, що за життя батьки позивача - [PERSON] та [PERSON] залишили заповіти, якими все своє майно заповідали позивачу. [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після смерті батьків. Постановою державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок з будівлями і спорудами у зв`язку з тим, що до складу спадкового майна входить житловий будинок, який відноситься до типу «колгоспний двір», та у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абз. 2 п. 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відмова в оформленні права власності на спірний будинок, свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку. Разом з цим у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Зі справи вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] та [PERSON] , спадкоємцем яких є [PERSON] , не втратили права на вказане будинковолодіння, їхні частки є рівними - по 1/2. Оскільки позивач прийняв спадщину в установленому законом порядку після смерті свого батька [PERSON] , та після матері [PERSON] , яким належало по 1/2 частини спадкового будинку, однак позбавлений можливості в позасудовому порядку оформити документи на право власності щодо будинку, який є колгоспним двором, то його право підлягає захисту в обраний ним спосіб. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. При цьому зі справи не вбачається, що набуття позивачем права власності на зазначені частки будинковолодіння порушує права та законні інтереси інших осіб. Як зазначено у ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного позивачеві слід повернути з державного бюджету 454,00 грн судового збору, у зв`язку з визнанням позову відповідачем.

Outcome: approved