Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Парк Лейн» Золоті Ворота», фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу квартири, зобов`язання вчинити дії, стягнення грошових коштів і моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що [PERSON] мала бажання придбати квартиру у м. Київ для чого уклала із відповідачем-3 ТОВ «Парк Лейн» Золоті Ворота», відповідачем-4 фізичної особи-підприємця [PERSON] та третьою особою [PERSON] відповідні договори, згідно яких останні зобов`язались за свій рахунок здійснити пошук об`єктів нерухомості. [PERSON] мала бажання продати кв. [ADDRESS] . З метою продажу вказаної квартири відповідач-1 звернулась до ТОВ «Парк Лейн» Золоті ворота» для підшукання покупця. Де зустрілася із позивачем. Сторони дійшли згоди про купівлю-продаж зазначеної квартири і оформили документально договором від 10.06.2019, у якому визначили умови договору купівлі-продажу: ціну квартири 1941800 грн та строк її продажу - до 02.07.2019. Продавець порушив взяті на себе зобов`язання та в період її договору від 10.06.2019 продав квартиру відповідачу-2 за договором від 26.06.2019. При цьому продавець не повернув позивачу гарантійну суму в розмірі 53200 грн та не сплатив неустойку (штраф) у розмірі гарантійної суми. Позивач зазначає, що факт продажу квартири не міг відбутися без участі відповідача-3 та відповідача-4, котрі в порушення взятих на себе зобов`язань перед позивачем за договорами про надання послуг № 200150 від 10.06.2019 не тільки не повернули продавцю правовстановлюючі документи на квартиру, але і допомогли йому продати квартиру іншій особі - [PERSON] . Зауважує, що втрачена вигода полягає в тому, що позивач придбавав квартиру з метою подальшої здачі її в оренду та отримання від цього доходу. Крім того, своїми беззаконними та аморальними діями відповідачі завдали позивачу моральної шкоди, яка полягає в підриві довіри до мешканців столиці м. Києва, їх моральних засад та порядності. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , ТОВ «Парк Лейн» Золоті Ворота», фізичної особи-підприємця [PERSON] у якості подвійної суми завданих збитків 316688,00 грн; [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Парк Лейн» Золоті Ворота», фізичної особи-підприємця [PERSON] моральну шкоду у розмірі 26600 грн; договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 26.06.2019 між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за індексним номером 47516334 від 26.06.2019 визнати недійсним; зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] отримані нею кошти за квартиру; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.09.2019 року відкрито провадження по цивільній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.07.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , Товариство з обмеженою відповідальністю «Парк Лейн» Золоті Ворота», [PERSON] про визнання попереднього договору недійсним, і об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Парк Лейн» Золоті Ворота», фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу квартири, зобов`язання вчинити дії, стягнення грошових коштів та моральної шкоди. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що станом на момент написання позовної заяви основний договір укладено не було. Нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та її чоловіка. Чоловік позивача не надавав жодної згоди щодо продажу вказаного об`єкта нерухомості. [PERSON] вказує, що неодноразово пропонувала [PERSON] повернути гарантійну суму у розмірі 53200,00 грн, однак відповідач жодного разу особисто не з`явилась та не направила належним чином уповноважену особу для її отримання. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним попередній договір від 10.06.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; стягнути на користь [PERSON] витрати на сплату судового збору. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позов та просив його задовольнити. Зазначив, що [PERSON] не ухилялась від отримання коштів. Представник відповідача-1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення первісного позову. Зауважив, що як упущена вигода так і збитки повинні бути обґрунтовані, проте відсутні будь-які докази. Крім того, позивачем за первісним позовом не надано доказів у чому полягали моральні страждання. Представник відповідача-2 за первісним позовом просив відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом та просив задовольнити зустрічний позов. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що у 2019 році він та його дружина вирішили придбати квартиру. 10.09.2019 [PERSON] та [PERSON] домовились укласти договір. Готувала договір фізична особа-підприємець [PERSON] і була відповідальна за його якість. Подружжя передали гарантійний внесок у сумі 54000 грн, але потім [PERSON] зателефонували і запропонували продати квартиру іншому покупцю за більшу суму. Також зазначили, що розірвуть договір та повернуть неустойку. Гроші знаходились у фізичної особи-підприємця [PERSON] , які вона повернула лише у червні цього року. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів з наступних підстав. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як встановлено судом, 10.06.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено Попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язуються до 02.07.2019 включно підписати та нотаріально посвідчити основний договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також у вказаному Попередньому договорі визначено умови договору купівлі-продажу: ціну квартири у 1941800 грн та строк її продажу - до 02.07.2019. Згідно з ч.4 ст. 635 ЦК України, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. При цьому, попередній договір визначає умови, на яких сторони зобов`язуються в певний строк укласти основний договір, тобто за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому, позаяк, укладенням попереднього договору лише обумовлюються наступні дії його сторін, а не відбувається фактичне вибуття із власності продавця предмету продажу, а покупець не набуває право власності на це майно з укладенням попереднього договору. Крім цього, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Положеннями ч. 3 ст. 640 ЦК України встановлено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Аналіз змісту попереднього договору дав підстави для висновку, що він містить зобов`язання сторін про укладення у визначений ними час договору купівлі-продажу в майбутньому на умовах, встановлених попереднім договором, також сторони обумовили предмет майбутнього договору купівлі-продажу, його ціну та інші істотні умови основного договору, в тому числі і умову про зобов`язання укласти основний договір. При цьому, цей попередній договір не був посвідчений нотаріально. Таким чином підписаний сторонами попередній договір в розумінні ст. 635 ЦК України є неукладений, оскільки сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладення якого сторони обумовили в майбутньому. Щодо позовної вимоги за первісним позовом про відшкодування упущеної вигоди, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Як зазначає позивач за первісним позовом, упущена вигода полягає в тому, що останній придбав квартиру з метою подальшої здачі її в оренду та отримання від цього доходу. Відповідно до відомостей, наданих [PERSON] з відкритих джерел, мінімальна вартість оренди двокімнатної квартири, розташованої на [ADDRESS] , становить 16000 грн на місяць. Тому, [PERSON] вважає, що втрачена нею вигода від здачі квартири в оренду за три місяці становить 48000 грн. Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає. Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог і заперечень (ст. 81 ЦПК України). Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, та їх реальність, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Враховуючи норми ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він реально і обґрунтовано розраховував, і який би точно отримав у разі належного виконання боржником зобов`язання . Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Такі правові висновки містяться по постановах Верховний Суд від 03.08.2018 року по справі № 923/700/17, Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12., у Постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №921/377/14-г/7. Щодо твердження [PERSON] , що нею було витрачено 3944,00 грн на пальне, оскільки з метою підписання попереднього договору, а також отримання гарантійного внеску їй необхідно було добиратися власним автомобілем із м. Суми до м. Києва, то суд зазначає, що [PERSON] не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного. Щодо позовної вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Роз`ясненням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про «Аналіз судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків» від 01.09.2011, висновком медичних органів, як підставою для відшкодування моральної шкоди, може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодних підтверджуючих документів (висновків експертів, медичних довідок) та обґрунтування нанесеної моральної шкоди. Діями або бездіяльністю відповідача не порушено жодних прав позивача та не спричинено невимовних душевних страждань. Враховуючи те, що судом не встановлено наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача за первісним позовом, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] по відшкодуванню моральної шкоди є безпідставними. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 26.09.2019 недійсним та вимог зустрічного позову, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , укладений 26.06.2019 між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексним номером 47516334 від 26.06.2019 відповідає вимогам законодавства України, тому суд не вбачає підстав, зокрема, визначених ст. 203 ЦК України, для визнання його недійсним. 10.06.2019 між [PERSON] та ТОВ «Парк Лейн» Золоті Ворота» було укладено договір про надання консультаційних послуг № 200150, на виконання якого «Парк Лейн» Золоті Ворота» зобов`язався надати замовнику інформацію про об`єкти нерухомого майна, які пропонуються для продажу у м. Києві (п. 2.1. договору), консультувати замовника ( [PERSON] ) про види операцій з нерухомим майном в Україні і методологію їх проведення, правові основи проведення операцій з нерухомим майном в Україні, проблемні питання ринку нерухомості в Україні і можливі шляхи їх вирішення (п. 2.2. договору). Пунктом 3.1. договору встановлено, що консультування замовника здійснюється виконавцем на власні виробничій базі, власними і залученими для цієї мети особами протягом строку з 10.06.2019 по 02.07.2019. ТОВ «Парк Лейн» Золоті Ворота» для виконання договору залучив фізичну особу-підприємця [PERSON] та фізичну особу-підприємця [PERSON] , з якими запропоновано позивачу укласти договори про надання послуг. Фізична особа-підприємець [PERSON] відповідно до укладеного з [PERSON] договору зобов`язалась за свій рахунок здійснити пошук об`єктів нерухомості, які пропонуються для продажу в м. Києві, у відповідності з вимогами замовника (п. 2.1.1. договору). Фізична особа-підприємець [PERSON] зобов`язалась проконсультувати замовника про норми чинного законодавства України, які регулюють порядок укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна (п. 2.3.1 договору), щодо переліку документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості, та правильності їх оформлення. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За нормами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на вищевикладене, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав задоволення первісного та зустрічного позовів. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed