Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

У грудні 2017 р. позивач звернулася до суду із позовними вимогами про визнання права власності та виділення в користування ? частини квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що в період перебування у шлюбних відносинах з відповідачем, за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2017, придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,4 кв.м., право власності на яку оформлено за відповідачем. Вказану квартиру подружжя планувало оформити на двох дочок, проте відповідач від вказаних домовленостей відмовився, згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Ухвалою суду від 30.11.2016 відкрито провадження у справі (а.с. 31). Ухвалою суду від 22.06.2018 задоволено клопотання сторін про врегулювання спору за участі судді, призначено проведення процедури врегулювання спору у справі (а.с. 23) після якої відповідачем по справі через канцелярію суду подано заяву із визнанням позовних вимог (а.с. 25). Ухвалою судді від 30.07.2018 поновлено провадження у справі (а.с. 26). У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, явку свого представника не забезпечив. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, 01.03.1995 сторони у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві зареєстрували шлюб, про зроблено запис за №200 (а.с. 9). У вказаному шлюбі у сторін народилася донька [PERSON], [INFO] (а.с. 10). За час перебування у шлюбі сторони набули право власності квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.10.2017 р. (а.с. 12-13). Право власності зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14). Відповідно до технічної характеристики квартири, житлове приміщення складається з трьох кімнат, житловою площею 43,5 кв.м., загальною площею 62,4 кв.м. (а.с. 15). Вказане майно набуте подружжям за час шлюбу, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності відповідно до ст. 60 СК України. ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Стаття 70 СК України регулює питання розміру часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України). У силу ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 71 СК України). При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей (п. 30 Постанови пленуму від 21.12.2007 N 11). Позивачем запропоновано варіант поділу спільного майна і відповідач проти такого варіанту поділу майна не заперечує. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вважає, що запропонований позивачем варіант поділу майна максимально відповідатиме інтересам сторін при його поділі. Згода відповідача з таким варіантом поділу майна не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідача. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). З урахуванням вимог ст.ст. 141, 142 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 2400 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved