Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] предявив зазначений позов до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та [PERSON] 01 грудня 2015 року укладений договір купівлі-продажу розбірного металевого гаражу за умовами якого [PERSON] продала розбірний металевий гараж (№3250) виробництва ВО «Дніпротяжмаш», заводський №701, модель: ІІДК-4В.УІ, дата випуску 20.05.1992, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 30-Г (колишня адреса вул. Ленінградська, 20), а позивач придбав вказаний гараж за 40000,00 грн., про що складений акт приймання-передачі і акт про оплату, проте відповідач, не визнаючи прав позивача на цей розбірний гараж, володіє та користується ним незаконно, оскільки цей гараж до продажу 01 грудня 2015 року належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 серпня 2007 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 червня 2008 року за якими вона успадкувала все майно, в тому числі і спірний металевий розбірний гараж, після свого чоловіка [PERSON], померлого 10 лютого 2007 року, який в свою чергу успадкував за заповітом від 22 травня 2002 року, в тому числі і розбірний гараж, після смерті 29 вересня 2004 року свого батька [PERSON], який у 1992 році придбав за 768,00 руб. вказаний розбірний металевий гараж №3250, заводський №701, узгодив «по совісті» 12 травня 1994 року під час святкування Дня Перемоги з сусідом [PERSON] розташування свого гаражу на його гаражному місці у дворі будинку №20 по вул. Ленінградській у м. Дніпропетровську, а також якому за життя Дніпропетровською міською радою узгоджено розміщення розбірного гаражу на земельній ділянці у дворі будинку та присвоєна адреса вул. Ленінградська, 30-Г, м. Дніпропетровськ, тому позивач просив суд визнати за ним право власності на придбаний за «Договором купівлі-продажу розбірного металевого гаражу від 01 грудня 2015 року» розбірний металевий гараж (№3250), виробництва ВО «Дніпротяжмаш», заводський №701, модель: ІІДК-4В.УІ, дата випуску: 20.05.1992, розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Князя Ярослава Мудрого (вул. Ленінградська), 30-Г; витребувати із чужого незаконного володіння Прокоп?єва Е.В. належний позивачу на праві власності розбірний металевий гараж №3250, виробництва ВО «Дніпротяжмаш», заводський №701, модель: ІІДК-4В.УІ, дата випуску: 20.05.1992, розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Князя Ярослава Мудрого (вул. Ленінградська), 30-Г, та передати позивачу у володіння, користування і розпорядження. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, та позивач суду пояснив, що кошти в сумі 40000,00 грн. за розбірний гараж, що знаходиться в дворі будинку за Театром Опери та Балету у м. Дніпропетровську, передав особисто [PERSON] у приміщенні нотаріальної контори у м. Новомосковську, однак ніяких ключів від гаражу вона йому при підписанні договору і сплаті коштів не передавала та він перед укладенням угоди купівлі-продажу особисто гараж не оглядав. Також пояснив, що відповідача Прокоп?єва Е.В. ніколи не бачив. Третя особа на стороні позивача [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні, та [PERSON] суду пояснила, що отримала кошти від позивача [PERSON] за металевий розбірний гараж у м. Новомосковську, а ключі від цього гаражу віддала ще у 2007-2008 рр. своєму представнику [PERSON] Після смерті чоловіка [PERSON] 08 січня 2007 року стала здавати в оренду металевий гараж, який купував ще батько чоловіка - [PERSON] у 1992 році та встановив його на гаражному місці свого сусіда [PERSON] у дворі будинку по вул. Ленінградській, 20 у м. Дніпропетровську, законність розміщення якого в подальшому узгодив з Дніпропетровською міською радою. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, заперечуючи тим, що Прокоп?єв Е.В. не є належним відповідачем у справі, жодним чином не порушує прав позивача, а порушує права позивача третя особа [PERSON], яка достовірно знаючи, що їй відмовлено судовими рішеннями у визнанні права власності на гараж за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 30-Г і судом об?єкт за цією адресою визнаний самочинним будівництвом, взяла кошти у позивача за неналежний їй об?єкт, тому за відсутності права власності на гараж будь-які укладені нею угоди стосовно вказаного гаражу є незаконними, у зв?язку з чим просила в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Дніпропетровської міської ради, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала тим, що право власності на гараж за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 30-Г за позивачем не визнано, тому, відповідно, і позивач не може набути право власності на нього, та, крім того, узгодження [PERSON] з Дніпропетровською міською радою місця розташування металевого гаражу і наявність розпорядження міського голови про присвоєння адреси не підтверджує ні права власності на нерухоме майно, ні права на земельну ділянку, тому просила у позові відмовити. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що була дружиною [PERSON] з 1992 року по день смерті останнього 29 вересня 2004 року, має приятельські відносини зі [PERSON], дружиною [PERSON], та їй відомо, що [PERSON] купив приблизно у 2004 році у старшого [PERSON] металевий гараж, про що вона чула розмову між ними. Перед смертю [PERSON] встиг оформити договір оренди земельної ділянки під гараж строком дії до 2014 року. Також показала, що про розписки щодо придбання цього гаражу з сином [PERSON] їй не відомо, а так само їй не відомо чи брала кошти [PERSON] від будь-кого за вказаний гараж. Суд, вислухавши пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, показання свідка, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, перевіривши доводи позивача в межах заявлених вимог, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 27 серпня 1992 року придбав в магазині №17 Управління торгівлі Новомосковської міської ради за 768,00 рублів металевий розбірний гараж виробництва ВО «Дніпротяжмаш», заводський №701, модель: ІІДК-4В.УІ, дата випуску 20.05.1992, що підтверджується накладною №14/146 від 27 вересня 1992 року магазину №17 Управління торгівлі Новомосковської міської ради на ім?я [PERSON], квитанцією до прибуткового касового ордеру №7/92кп від 27 вересня 1992 року на суму 768,00 рублів на ім?я [PERSON], паспортом інструкцією по монтажу гаражу ІІ ДК-4В.УІ 5750х3450х2430 ВО «Дніпротяжмаш», копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.34, 35-38). Частиною 1 ст. 184 ЦК України передбачено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Відповідно, належить дійти висновку, що металевий розбірний гараж виробництва ВО «Дніпротяжмаш», заводський №701, модель: ІІДК-4В.УІ, дата випуску 20.05.1992, є річчю з індивідуальними ознаками. Також судом встановлено, що 01 серпня 2002 року [PERSON] звернувся до міського голови з заявою про надання дозволу на оформлення відводу земельної ділянки під металевий гараж у дворі будинку №20 по вул. Ленінградській у м. Дніпропетровську, яка раніше була виділена на підставі рішення Кіровського райвиконкому №1454 від 18 листопада 1988 року [PERSON] (а.с.23). Згідно висновку ГоловАПУ ДМР про категорію землекористування від 11 жовтня 2002 року №3/2562 визнано можливим використовувати земельну ділянку у дворі житлового будинку №20 по вул. Ленінградській у м. Дніпропетровську, фактично зайняту металевим гаражем, за зазначеним призначенням [PERSON] на умовах довгострокової оренди строком до 10 років (а.с.29). Рішенням Дніпропетровської міської ради ХХІV скликання за №42/41 від 30 липня 2003 року «Про погодження місць розташування об?єктів у місті» [PERSON] погоджено місце розташування металевого гаражу по вул. Ленінградській в районі буд. 20 (попередній кадастровий номер (код ДЗК):1210100000:0106:01529) (а.с.30, 31). В подальшому згідно розпорядження міського голови від 04 липня 2008 року №1006р «Про присвоєння адреси індивідуальному гаражу по вул. Ленінградській (Кіровський район)» відповідно до листа [PERSON] від 06 червня 2008 року вх. №13/7308 присвоєно індивідуальному гаражу по вул. Ленінградській адресу вул. Ленінградська, 30-Г (колишня адреса вул. Ленінградська, 20) та відзначено, що присвоєння адреси не підтверджує право власності на нерухоме майно, а також на земельну ділянку (а.с.32, 33). 29 вересня 2004 року [PERSON] помер, про що до матеріалів справи долучено свідоцтво про смерть в копії (а.с.41). За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 22 травня 2002 року за реєстром №2-2539, за яким заповів все належне йому майно [PERSON]. Після [PERSON] спадщину за заповітом прийняв [PERSON], що окрім іншого, підтверджується витягом зі Спадкового реєстру (спадкові справи) від 17 березня 2007 року згідно якого відповідна спадкова справа заведена 22 березня 2005 року (а.с.25). 08 січня 2007 року [PERSON] помер, про що до матеріалів справи долучено свідоцтво про смерть в копії (а.с.42). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2007 року встановлений факт проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з березня 1993 року по 08 січня 2007 року. Після [PERSON] спадщину прийняла [PERSON], про що зокрема свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі за даними якого 23 березня 2007 року заведена спадкова справа (а.с.26) та відповідно до вимог ст. 1297 ЦК України отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 серпня 2007 року, видане П?ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, на квартиру [ADDRESS], а також свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 червня 2008 року, видане П?ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, на земельну ділянку площею 11,710 га на території Заплавської сільради Магдалинівського району Дніпропетровської області (а.с.28), в яких зазначено, що спадкоємцем всього майна [PERSON] на підставі ст. 1264 ЦК України є [PERSON] Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1296 ЦК України визначене право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, при цьому ч.3 вказаної статті передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, в судовому засіданні знайшли підтвердження обставини набуття у власність [PERSON] речі з індивідуальними ознаками - металевого розбірного гаражу виробництва ВО «Дніпротяжмаш», заводський №701, модель: ІІДК-4В.УІ, дата випуску 20.05.1992, який відповідно до ст. 1218 ЦК України за наявних на цю річ паспорту-інструкції, платіжних документів на придбання увійшов згідно ч.2 ст. 1268 ЦК України до складу його спадщини та прийнятий за заповітом [PERSON], а після [PERSON] [PERSON], якій в силу ч.5 ст. 1268 ЦК України належить вказаний розбірний металевий гараж з часу відкриття спадщини після [PERSON], з огляду також на те, що за наявності платіжних документів на придбання гаражу і паспорту-інструкції презюмується наявність такої речі, оскільки протилежне не доведено, зокрема, обставини відсутності такого рухомого майна на день відкриття спадщини як після [PERSON], так і після [PERSON] Між тим, належить відзначити, що сама по собі земельна ділянка по вул. Ленінградській, 30-Г у м. Дніпропетровську, ніколи не входила до складу спадщини після [PERSON] та [PERSON] Згідно наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу розбірного металевого гаражу від 01 грудня 2015 року [PERSON] продала [PERSON], а останній прийняв і оплатив розбірний металевий гараж №3250, виробництва ВО «Дніпротяжмаш», заводський №701, модель: ІІДК-4В.УІ, дата випуску 20.05.1992, що знаходиться за адресою: м Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 30-Г (колишня адреса: м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 20) за ціною 40000,00 грн. (а.с. 11). До вказаного договору доданий акт приймання-передачі розбірного металевого гаражу від 01 грудня 2015 року та акт про оплату розбірного металевого гаражу від 01 грудня 2015 року (а.с.9, 10). Між тим, в судовому засіданні встановлено, що на земельній ділянці з присвоєною адресою м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 30-Г, місце знаходження якої сторонами і представником третьої особи [PERSON] визнано без заперечень, про що суду представниками обох сторін представлені фотокартки станом на червень 2016 року (а.с.128, 135, 136, 137), знаходиться побудований цегляний гараж з відмосткою та металевим дахом з козирком, тобто, за визначенням ч.1 ст. 181 ЦК України об?єкт нерухомого майна, а не рухома річ - металевий розбірний гараж з індивідуальними ознаками (як то заводський номер, виробник, визначена модель), конструкція якого згідно з паспортом-інструкцією на а.с.35-38 істотно відрізняється від наявної фактично цегляної побудови, що окрім фототаблиць представлених сторонами у справі (а.с.128, 135, 136, 137) підтверджується відеозаписом від 29 червня 2016 року з зафіксованим місцем розташування гаража за вказаною адресою серед інших гаражів у дворі будинку, його зовнішнім виглядом. Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх доказів згідно ст.ст. 57-60 ЦПК України та згідно зі своїм процесуальним обов?язком за ст. ч.3 ст. 10 ЦПК України не доведено володіння відповідачем спірним майном - рухомою річчю з індивідуальними ознаками металевим розбірним гаражем виробництва ВО «Дніпротяжмаш», заводський №701, модель: ІІДК-4В.УІ, дата випуску 20.05.1992. При цьому суд критично оцінює акт приймання-передачі розбірного металевого гаражу від 01 грудня 2015 року (а.с.9), підписаний [PERSON] та [PERSON] про те, що продавець передав в натурі, а покупець прийняв розбірний гараж, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 30-Г, а також ключі від замків даного гаражу, оскільки вказані обставини спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема, фототаблицями, представленими представником позивача, що повністю узгоджуються з фотокартками представленими представником відповідача, відеозаписом місця розташування земельної ділянки за вказаною адресою з фактично розташованим на ній нерухомим об?єктом цегляним гаражем відмінної від розбірного металевого гаражу конструкцією, а також спростовуються особистими поясненнями позивача, який пояснив суду, що не оглядав гараж ні до покупки, ні в день укладення договору, а так само не отримував ніяких ключів, що повністю узгоджується з поясненнями третьої особи у справі [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що ключі від гаражу віддала ще у 2007-2008 році своєму представнику [PERSON] і в день підписання договору, а так само і після цього інших дій з передачі гаражу в натурі не вчиняла. Суд, встановивши обставини невідповідності об?єкту спору фактично розташованому на земельній ділянці по вул. Ленінградській, 30-Г у м. Дніпропетровську, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи відповідно до вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України в судовому засіданні 30 червня 2016 року роз'яснив представнику позивача право на заявлення відповідного клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи гаражу на земельній ділянці по вул. Ленінградській, 30-Г, та наслідки невчинення відповідної процесуальної дії, проте представник позивача в судовому засіданні таким право не скористався, розпоряджаючись своїми процесуальними правами щодо предмета спору у відповідності з положеннями ст. 11 ЦПК України на власний розсуд. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні не доведено обставин того, що на земельній ділянці по вул. Ленінградській, 30-Г у м. Дніпропетровську розташований розбірний металевий гараж виробництва ВО «Дніпротяжмаш», заводський №701, модель: ІІДК-4В.УІ, дата випуску 20.05.1992, або вказаний розбірний гараж використаний (перероблений) при спорудженні наявної за цією адресою цегляної будови та створенні нової речі чи переробленої в розумінні ст.ст.331, 332 ЦК України. Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Слідуючи роз?ясненням пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 19, 23 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, суд виходить з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним, а відповідно до ст. 387 ЦК та ч.3 ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, та право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Таким чином, в зв?язку з тим, що в судовому засіданні належними, допустимими і достатніми доказами не доведено володіння відповідачем річчю позивача, яка має індивідуальні ознаки, а на визначеній позивачем у позові земельній ділянці з присвоєною адресою знаходиться інше нерухоме майно цегляний гараж, суд приходить до висновку, що підстави, визначені ст. 387 ЦК України для віндикації відсутні, а відтак, вимоги позивача про витребування розбірного металевого гаражу у відповідача задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання за ним права власності на придбаний за договором купівлі-продажу від 01 грудня 2015 року у [PERSON] розбірний металевий гараж з індивідуальними ознаками (виробник, модель, заводський номер, тощо), розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 30-Г, з підстав недоведеності наявності такої речі як рухомого майна на земельній ділянці за вказаною адресою, а так само з тих підстав, що дійсність угоди від 01 грудня 2015 року, укладеної в порядку ст. 655 ЦК України зі [PERSON] не оспорена, право позивача саме на розбірний металевий гараж виробництва ВО «Дніпротяжмаш», заводський №701, модель: ІІДК-4В.УІ, дата випуску 20.05.1992, відповідачем, а так само іншими особами не оспорюється, а фактична передача придбаної речі стосується належного виконання умов договору купівлі-продажу продавцем згідно ст.ст. 664, 526, 527, 530, 532 ЦК України, зважаючи, що на вказаній земельній ділянці інший нерухомий об?єкт, а позивач, під приводом віндикації рухомого майна намагається узаконити свої претензії на гаражне місце (земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 30-Г). При цьому суд відзначає, що питання належності гаражу на вказаній земельній ділянці вирішувалося вже судами, зокрема, у справі за позовом [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, треті особи Прокоп?єв Е.В., ДМКП «Земград», про визнання права власності на гараж, де рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2012 року, у позові відмовлено; у справі за позовом [PERSON] до Прокоп?єва Е.В. про зобов?язати з незаконного володіння гараж на земельній ділянці за вказаною вище адресою, де рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2012 року у позові також відмовлено (а.с.92, 93, 97, 98-99, 94-95, 100). Посилання представника позивача на розписку від 12 травня 1994 року (а.с.39) як на підставу задоволення вимог про визнання права власності на гараж, висновки суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог не спростовують, оскільки зі змісту розписки вбачається, що [PERSON] продав [PERSON] за 6000,00 гривень свій металевий гараж, що проржавів, а не гаражне місце, та суд критично оцінює таку розписку як належний доказ, оскільки відповідно до Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» №762/96 від 25 серпня 1996 року, гривня як грошова одиниця введена в дію в Україні з 02 вересня 1996 року, тоді як розписка про передачу 6000 гривень датована 1994 роком. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed