Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

У грудні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 08 лютого 1980 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом реєстрації актів громадського стану м. Чернівці в Чернівецькій області, про що вчинено відповідний актовий запис № 181. Від спільного шлюбу у них з відповідачем народилася донька [PERSON], [INFO], яка на даний момент є повнолітньою, інших неповнолітніх дітей у них з відповідачем не має. Разом з тим, на даний час їхня сім'я розпалася, вони з 2001 року не підтримують подружніх відносин, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, у зв'язку з чим збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачем є неможливе та суперечить її інтересам, наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем вона не має. Посилаючись на вказане, просила шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадського стану м. Чернівці в Чернівецькій області розірвати. У судове засідання позивачка не з'явилася. Через канцелярію суду надала заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутності, не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання, причину своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі Як убачається з матеріалів справи, з 08 лютого 1980 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано міським відділом реєстрації актів громадського стану м. Чернівці в Чернівецькій області, про що вчинено відповідний актовий запис № 181 (а.с.5). Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], яка на даний момент повнолітня (а.с. 12). На даний час неповнолітніх дітей сторони не мають. Також судом в ході розгляду справи встановлено, що з 2001 року сторони фактично не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, що зокрема підтверджується доводами позивачки, викладеними в позовній заяві, а також відомостями з адресно-довідкового бюро (а.с. 16) й відповідно не спростовано відповідачем у визначеному законом порядку з наданням суду належних та допустимих доказів. Таким чином, судом достовірно встановлено, що шлюб між сторонами існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин, проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Розірвати шлюб через органи РАЦС позивачка не має можливості, оскільки відповідач не бажає з даного приводу звертатися у будь-які установи. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, оскільки сім'я розпалася та на даний час шлюб носить лише формальний характер, сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, у зв'язку із чим приходить до висновку, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивачка документально підтвердила понесені нею судові витрати, тому підлягають стягненню з відповідача, судовий збір по зверненню до суду в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved