Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про примусове виселення її із квартири [ADDRESS] без надання їй іншого жилого приміщення, оскільки остання проживає у вказаній квартирі незаконно. Свої вимоги мотивував тим, що є власником квартири [ADDRESS] (далі - Квартира), що підтверджується договором іпотеки від 13.05.2010, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., реєстраційний № 532 та Витягом про державну реєстрацію прав № 36472633 від 29.11.2012., виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Зазначав, що більш ніж через рік після набуття Позивачем права власності на квартиру колишня її власниця [PERSON] була примусово виселена на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 22.02.2013 у справі № 640/580/13-ц. Проте 07 грудня 2013 року до квартири проникла [PERSON], яка і до теперішнього часу продовжує незаконно, постійно проживає у квартирі. Даний факт підтверджував ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 у справі № 640/17720/14-к про здійснення приводу, а також довідкою від 20.10.2014 виданою дільничним інспектором старшим лейтенантом міліції Київського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області Хреновим В.Ю. Вказував, що документи, які б підтверджували наявність у відповідача буд-яких правових підстав на проживання у квартирі відсутні. Будь-яких цивільно-правових угод стосовно надання права проживання у квартирі, яка належить йому чи користування нею, він з відповідачем не укладали. Крім того, зазначив, що за адресою по [ADDRESS] відповідач не зареєстрована, його членом сім'ї позивача, або навіть членом сім'ї попереднього власника [PERSON], відповідач не є. Вказував, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою про її виселення, оскільки будь - яких законних підстав для її мешкання у вищезазначеній квартирі відсутні, проте в добровільному відповідач його вимоги не задовольняє. У зв'язку з чим він просив суд винести рішення на його користь. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, його представник за довіреністю від 04.06.2014 року [PERSON] позовні вимоги підтримала, в обґрунтування яких послалась на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи повідомлялась належним чином у відповідності до вимог ч.9 ст.74 ЦПК України, про що свідчить об'ява, розміщена в «Урядовому кур'єрі» у випуску №34 від 24.02.2015 року, причини неявки суду не повідомила. Зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув цивільну справу у присутності представника позивача та з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (далі - Квартира), що підтверджується договором іпотеки від 13.05.2010, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., реєстраційний № 532 та Витягом про державну реєстрацію прав № 36472633 від 29.11.2012., виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с.9). Згідно зі статтю 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення. У відповідності із ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Частина 1 статті 109 Житлового кодексу Української РСР визначає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Як вбачається з довідки від 20.10.2014 року, виданою дільничним інспектором старшим лейтенантом міліції Київського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області Хреновим В.Ю, судом вбачається, що [PERSON], [INFO] дійсно мешкає за адресою: [ADDRESS] з грудня 2013 року без відповідних документів (а.с.16). Як вбачається з ухвали Київського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 року, судом було встановлено, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] до 26.09.2009 року. У період з 26.06.2009 по 13.05.2010 власником квартири був [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. 26.06.2009 за реєстровим номером №1502. Після нього, з 19.05.2010 власником квартири стала [PERSON] за рахунок позичених у гр. [PERSON] грошових коштів, про свідчить договір купівлі-продажу квартири, укладений 13.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON]. У зв'язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики грошей від 13.05.2010 року і вимоги про необхідність повернення суми заборгованості, на предмет іпотеки - [ADDRESS], було звернено стягнення у порядку ст.. 37 Закону України «Про іпотеку», а [PERSON] було виселено з квартири за рішенням суду, що в свою чергу підтверджується наявними в матеріалах справи копія рішення Київського районного суду м. Харкова від 22.02.2013 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15.09.2013 року (а.с.10-19). Також, з ухвали Київського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 року встановлені обставини того, що ніяких договорів оренди приміщення [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] укладено не було. Згідно пояснення [PERSON] за місцем її мешкання відомо, що вона ознайомлена з рішенням апеляційного суду Харківської області від 18.09.2013 року, знає, що власником квартири є [PERSON], але звільняти кімнату у квартирі не буде (а.с.18). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, судом вбачається, що відповідач [PERSON] згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Донецькій області не зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] не зареєстрована у квартирі [ADDRESS], не є членом сім'ї власника кв. [ADDRESS], не перебуває з останнім у будь-яких договірних відносинах щодо користування квартирою, проте проживає у вищевказаній квартирі, яка належить [PERSON] на праві власності, чим створює перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою його власнику, а тому в силу правил статті 391 ЦК України та статей 8, 41 Конституції України вказані перешкоди мають бути усунуті за судовим рішенням. У зв'язку з вищезазначеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо примусового виселення відповідача [PERSON] із належної йому квартири без надання їй іншого житлового приміщення, підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду у сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved