Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

У вересня 2018 р. позивач звернулась до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 30.10.1999 р. перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано відділом ДРАЦСу Залізничного РУЮ у м. Києві. Від даного шлюбу народились діти [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Позивач зазначає, що стосунки з відповідачем останній 1 рік погіршились та не склалися через різні характери та протилежні погляди на життя (зі слів позивача). Спір щодо поділу майна між сторонами буде вирішено окремо. Тому враховуючи вищевикладене, позивач просить суд розірвати шлюб та стягнути із відповідача судовий збір. Позивач у судовому засіданні вказала, вже стягує аліменти із відповідача та розраховує у майбутньому найти іншого чоловіка та укласти із ним шлюб. Також вона працює он-лайн як приватний підприємець, а тому на відміну від відповідача, який не працює, зможе утримувати усіх дітей сама. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечував проти даного позову вказавши суду, що він вважає свій дім - фортецею, яку він захищає, а позивач свідомо руйнує її, він особисто був акушером у позивача при домашніх пологах та «приймав» їх п`ятьох дітей, а тому вважає, що в них повна сім`я, яка мешкає разом та має спільний бюджет та інтереси. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив обставини, що викладені нижче. Як з`ясовано судом, 30.10.1999 р. перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано відділом ДРАЦСу Залізничного РУЮ у м. Києві (а.с. 4). Від даного шлюбу у відповідача та позивача народились діти [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с. 5-9). Згідно ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Судом не встановлено того факту, що сторони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, не приймають участі у житті один одного, у позивача існує бажання не зберігати сім`ю, так як вона вважає, що зможе сама особисто утримувати усіх дітей, але жодного доказу на підтвердження своїх слів, до суду позивачем надано не було. У відповідності до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вказував ЄСПЛ, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» № 63566/00. § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу не підлягають задоволенню у зв`язку із недоведеністю підстав розірвання шлюбу. Тому враховуючи викладене та

Outcome: dismissed