Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, третя особа: Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про стягнення інфляційних втрат на 3 відсотків річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановами Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.05.2017 року та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.05.2017 року, було визнано неправомірними дії МВС України щодо прийняття рішення про відмову у виплаті [PERSON] одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності та зобов`язано Головне управління МВС України в Київській області здійснити нарахування та виплату одноразову грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності [PERSON] відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги разі загибелі (смерті), працівника міліції, інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850. Разом із тим, до часу звернення до суду із даним позовом рішення адміністративних судів залишається невиконаним та позивачеві не здійснено нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності, що складає 243600,00 грн. Також рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.11.2018 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 24.07.2019 року було стягнуто з відповідача Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на користь позивача [PERSON] три проценти річних у сумі 6829,74 грн. та індекс інфляції у сумі 22898,40 грн., а загалом 29 728,14 гривень за період прострочення з 14.09.2017 року ( день набрання законної сили рішення ) по 21.08.2018 року ( звернення до суду ). Оскільки позивачу до дня звернення до суду із даним позовом не сплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності в сумі 243600,00 грн., він просив суд стягнути з відповідача 24116,84 грн. інфляційних втрат та 8128,89 грн. трьох процентів річних за період з 22.08.2018 року по 02.09.2019 року. Ухвалою суду від 12.09.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті на 24.10.2019 року. 15.10.20019 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому він заперечував проти задоволення позову. При цьому зазначав, що Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області вчинили усі необхідні дії з метою нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності. Разом із тим, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, який затверджений постановлю Кабінету Міністрів країни від 21.10.2015 року № 850, відповідачем було подано розпорядникам бюджетних коштів, а саме Міністерству внутрішніх справ та Національній поліції України усі необхідні документи та довідку про потребу в коштах для виконання судового рішення. Разом із тим, необхідні кошти не виділено, що зумовило невиконання судових рішень до сьогоднішнього дня. Судове засідання 24.10.2019 року було відкладено на 16.12.2019 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному. В судове засідання 16.12.2019 року позивач не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні 16.12.2019 року представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні. Також просив суд залучити Міністерство внутрішніх справ України як співвідповідача та Національну поліцію України як третю особу. В задоволенні клопотання представника відповідача було відмовлено з огляду на положення статей 51 та 53 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що постановами Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.05.2017 року та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.05.2017 року у справі № 357/14110/16-а, було визнано неправомірними дії МВС України щодо прийняття рішення про відмову у виплаті [PERSON] одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності та зобов`язано Головне управління МВС України в Київській області здійснити нарахування та виплату одноразову грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності [PERSON] відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги разі загибелі (смерті), працівника міліції, інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.11.2018 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 24.07.2019 року було стягнуто з відповідача Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області на користь позивача [PERSON] три проценти річних у сумі 6829,74 грн. та індекс інфляції у сумі 22898,40 грн., а загалом 29 728,14 гривень за період прострочення з 14.09.2017 року ( день набрання законної сили рішення ) по 21.08.2018 року ( звернення до суду). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому, рішенням суду встановлено, що на виконання вищезазначеного судового рішення у справі № 357/14110/16-а, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 16 листопада 2017 року видано виконавчий лист № 357/14110/16-а. Постановою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 22 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження № 55209267 за виконавчим листом № 357/14110/16-а, виданим 16 листопада 2017 року. Встановлено, що боржник, тобто Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, жодних платежів не здійснила. Доводи стосовно того, що відповідачем подано до Національної поліції України довідку про потребу в коштах на виконання судових рішень на виплату ОГД у розмірі 243600 грн., однак дані кошти так і не надійшли, не спростовують висновків суду, оскільки рішення суду фактично не було виконано. В процесі розгляду даної справи також встановлено, що відповідач звертався до Міністерства внутрішніх справ України із документами стосовно виплати позивачу одноразової грошової допомоги, однак отримав відповідь від 22.12.2018 року про те, що жодних зобов`язань на МВС України за судовим рішенням не покладено, а зобов`язання щодо будь-яких виплат мають здійснюватись за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті для Національної поліції. 02.04.2019 року Департамент фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Національної поліції України надав відповідь про те, що він не заперечує щодо здійснення нарахування та виплати одноразової грошової допомоги [PERSON] у встановлений законодавством спосіб. Разом із тим, на дату звернення [PERSON] із даним позовом, а також на час розгляду справи рішення судів про виплату позивачеві одноразової грошової допомоги в сумі 243600 грн. залишається невиконаним. Доказів зворотного суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6. Що стосується обов`язковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка). Справа, яка розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту в правовій системі України залишаються невирішеними попри той факт, що існують відповідні рішення Суду з чіткими закликами до Уряду вжити необхідних заходів для вирішення таких питань. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зі змісту статей 524, 533-535 і 625 ЦК України вбачається, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити грошові кошти на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, у якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Частина 2 статті 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а відтак у ній визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивачем було розраховано 24116,84 грн. інфляційних втрат та 8128,89 грн. трьох процентів річних за період з 22.08.2018 року по 02.09.2019 року. Враховуючи викладене, оскільки рішення суду у справі № 357/14110/16-а залишається невиконаним, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 21436,07 грн. інфляційних втрат та 7548,26 грн. трьох процентів річних за період з 22.08.2018 року по 02.09.2019 року за розрахунком, здійсненим судом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заперечення відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву судом відхиляються як такі, що не спростовують факту невиконання судового рішення відповідачем. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Державного бюджету підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн., оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial