Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним рішення загальних зборів учасників Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» (далі - Об`єднання/Спілка) від 09.04.2020, оформлене протоколом №25, в частині внесення змін до Статуту (п.4) та питання посади Президента Спілки (п.5.3.); визнати недійсним наказ про її звільнення з посади Президента; поновити її на посаді Президента Об`єднання з 10.04.2020; зобов`язати відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 10.04.2020 по день ухвалення рішення у справі. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 2001 року обіймала посаду Президента Об`єднання «Спілка молочних підприємств України», на підставі трудової угоди від 01.10.2001 року, укладеної між нею та відповідачем, дія якої неодноразово пролонговувалась. Рішенням загальних зборів Спілки від 09.04.2020 №25, оформленим протоколом, її було звільнено з посади Президента Спілки з 10.04.2020, яке вважає незаконним, оскільки воно відбулось з порушенням норм п. 1 ч. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП, а саме на загальних зборах прийнято рішення про внесення змін до Статуту Спілки, в новій редакції якого не передбачалась посада Президента. Відтак відбулись зміни в організації виробництва і праці, а за таких обставин її повинні були повідомити про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці або запропонувати іншу роботу на підприємстві, що відповідачем дотримано не було. Крім того вважає, що рішення загальних зборів спілки прийнято з порушенням норм ст. 98 ЦК України та Статуту Спілки (в ред. від 2018), зокрема вказує, що учасники Спілки не збирались у місці та в час, зазначені в повідомлені про призначення зборів, тобто не були присутні на загальних зборах, не брали участь у голосуванні, а проведення загальних зборів в он-лайн режимі Статутом Спілки не передбачене. Також зауважила, що відповідачем неправомірно змінено порядок денний загальних зборів після повідомлення учасників менше ніж за 30 днів до дати їх проведення. Щодо строку звернення до суду, вказала, що після свого звільнення звернулась до господарського суду із відповідним позовом, однак провадження у справі було закрито з підстав непідвідомчості. Крім того, станом на день звернення до суду (загальної юрисдикції) вона не отримала копію наказу про своє звільнення та трудову книжку. Просить позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Витребувано від відповідача довідку про роботу [PERSON] із зазначенням заробітної плати за останні два місяці роботи; штатні розписи, що діяли станом до та після 09.04.2020; відомості щодо виплати заробітної плати [PERSON] за 2020 рік; інформацію щодо наявних вакантних посад станом на 09.04.2020 року; рішення Ради директорів від 15.01.2020 року; лист №42 від 10.03.2020 року; лист №1/01-04 від 01.04.2020 року; копію наказу про звільнення [PERSON] , якщо такий видавався. 14.12.2020 від відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду в зв`язку з зловживанням позивачем процесуальними правами, в якому зокрема зазначено, що позивач двічі звернулась до Печерського районного суду м. Києва з однаковими позовами, ймовірно з метою маніпулювання автоматичним розподілом справи. 12.01.2021 від позивача, в особі представника - адвоката Бачинської А.Ю., надійшли заперечення на клопотання відповідача, в яких представник вказує на те, що позови до Печерського районного суду м. Києва дійсно подано двічі, проте не одночасно, а з інтервалом в місяць. Подана в листопаді 2020 позовна заява розподілена судді, який тривалий час (місяць) не відкривав провадження у справі. З відкритих джерел в мережі Інтернет представник позивача дізналась про існування кількох відкритих дисциплінарних проваджень відносно цього судді, а тому відкликала позов. В грудні 2020 (вдруге) було подано дійсний позов, який передано в провадження судді Матійчук Г.О. Отже обидві позовні заяви подані в різний час і тому відсутні підстави вважати, що позивач зловживає своїми процесуальними правами. 09.02.2021 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив позовні вимоги позивача з викладених у відзиві підстав. Зокрема у відзиві зазначено, що позивач не є учасником Спілки, а тому не має права оспорювати рішення вищого органу управління Спілки. Статус найманого працівника не наділяє позивача правами щодо Спілки і вона не може втручатись у її діяльність, в т.ч. оспорювати рішення її органів управління. Щодо звільнення позивача з посади, відповідач зазначає, що воно відбулось з підстав ст. 99 ЦК України та п.п.5, 12.11 Статуту Спілки, а не з підстав норм трудового законодавства. 15.02.2021 від сторони позивача надійшла відповідь на відзив, в якій наголошується на тому, що відповідач помилково посилається на норми ст. 99 ЦК України не будучи носієм корпоративних справ, в розумінні ст. 167 Господарського кодексу України, отже ст. 99 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин, в частині підстав для звільнення позивача з посади. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до трудової угоди від 01.10.2001 року, укладеної між радою директорів «Спілки молочних підприємств України», в особі голови ради - Чагаровського О.П. та [PERSON] , остання обіймала посаду Президента Спілки (згідно зі ст. 13 Статуту). Термін трудової угоди: з 01.10.2001 до 01.10.2002 (а.с. 45). Відповідно до п. 1.2. цієї угоди, вона є строковим трудовим договором, що крім того вбачається зі змісту самої трудової угоди, в якій визначено: робочий час, оплату праці, соц. побутовий захист, підстави розірвання угоди, тощо) (а.с. 45-46). Згідно ст. 14 Статуту Спілки (в ред. від 26.02.2018) Президент обирається строком на 5 років з правом продовження строку необмежену кількість разів (а.с. 26 зворот). За таких обставин слід дійти висновку, що статутними документами відповідача (в будь-яких редакціях) передбачена можливість пролонгації трудової угоди з Президентом. Факт перебування позивача на посаді Президента не оспорюється і самим відповідачем. 09.04.2020 відбулись загальні збори Об`єднання «Спілка молочних підприємств України», в порядку денному яких були наступні питання: звіт про роботу об`єднання в період з 01.01-31.12.2019; звіт ревізійної комісії про роботу спілки в 2019; внесення змін до статуту; обрання керівних органів спілки та ревізійної комісії; затвердження плану роботи спілки на 2020; затвердження кошторису витрат на 2020. За результатами проведення загальних зборів, з-поміж іншого, було прийнято рішення припинити трудові відносини з діючим Президентом - [PERSON] (п. 5.3.), в зв`язку з внесенням змін до Статуту Спілки та відсутності в його новій редакції посади Президента. Згідно 14.8 Статуту Спілки (в ред. від 26.02.2018) передбачено дострокове припинення повноважень Президента з підстав: -прохання (заяви) Президента; -невиконання або неналежного виконання Президентом спілки покладених на нього обов`язків; -інших підстав, передбачених законодавством України. Отже з наведеного вбачається, що між сторонами склались трудові правовідносини, які регулюються нормами Кодексу законів про працю. Посилання відповідача у відзиві на норми ст. 99 ЦК України, як підстави дострокового припинення повноважень посадової особи товариства, є безпідставними. оскільки дана норма регулює загальні положення про юридичну особу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 р. № 1255-VII ч. 1 ст. 41 КЗпП України доповнено п.5, відповідно до якого додатковою підставою розірвання трудового договору з ініціативи власника чи вповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов є припинення повноважень посадових осіб. В чинному трудовому законодавстві тлумачення терміну «посадова особа» відсутнє. Тож і перелік посадових осіб, з якими може бути припинений трудовий договір на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України, й обмеження щодо застосування звільнення працівника на підставі цього пункту залежно від виду трудового договору (строковий або безстроковий) законодавством не передбачено. Проте визначення терміну «посадова особа» міститься в деяких інших законодавчих актах, таких як: Закон України «Про державну службу», Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування», в Кодексі України про адміністративні правопорушення та Кримінальному кодексі України. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), відповідач є юридичною особою, Статутом якої визначено, що Спілка - це добровільне об`єднання, яке не ставить цілей отримання прибутків. Отже діяльність спілки не регулюється вищенаведеними законами і кодексами України, відповідно до позивача не може бути застосований термін «посадова особа» в розумінні цих нормативно-правових актів. Відповідно не підлягають застосуванню до спірних правовідносин норми п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП. За п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. В зв`язку з прийняттям відповідачем змін до Статуту/прийняття Статуту в новій редакції (в якому не передбачається посада Президента), відбулись зміни в організації виробництва і праці, в розумінні ст. 49-2 КЗпП, відповідно до якої позивач мала переважне право на залишення на роботі або повинна була бути повідомлена про своє наступне вивільнення персонально не пізніше ніж за два місяці. Дану вимогу законодавця відповідачем дотримано не було. Отже порушене право позивача підлягає поновленню, зокрема шляхом поновлення її на посаді Президента Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» з 10.04.2020, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.04.2020 по 22.02.2021. Згідно відомостей із ЄДР відповідач станом на день ухвалення рішення не перебуває в стані припинення та/або ліквідації. Відповідачем всупереч ухвали суду про витребування доказів, останніх надано не було, отже за таких обставин суд приймає таку позицію відповідача, як мовчазну згоду, та бере за основу відомості, що містяться в матеріалах справи, в т.ч. числі в частині розміру заробітної плати, і виходить із того, що остання становить 2 500 грн на місяць (а.с. 46). За ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 (п. 21 Постанови). Відповідно до абз. 2 п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Два останні місяці, які передували звільненню позивача є: лютий та березень 2020. В лютому 2020 було 20 робочих днів; у березні 2020 - 21. Разом 41 робочий день. Отже середньоденний заробіток позивача складає 121,95 грн (2 500 х 2 ? 41 = 121,95 грн). З дати звільнення - 10.04.2020 року по 22.02.2021 року кількість робочих днів становить 217. 217 днів х 121,95 грн = 26 463,15 грн. Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Оскільки судом встановлено порушення трудових прав позивача (незаконне звільнення), відповідно має місце і порушення прав позивача щодо отримання заробітної плати. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 УПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Резюмуючи викладене, наявні обґрунтовані підстави стверджувати про наявність права позивача на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на посаді. В той же час, позовна вимога позивача в частині зобов`язання відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку задоволенню не підлягає, оскільки суперечить її ж вимозі про поновлення на роботі. Трудова книжка - це основний документ про трудову діяльність працівника, який підтверджує страж роботи, а також дає змогу власнику при прийнятті на роботу мати уяву про досвід роботи працівника. Питання щодо ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і облік регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 «Про трудові книжки працівників» та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58. Згідно з п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 301 трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Отже трудова книжка працівника - [PERSON] , поновленої на підставі цього рішення на роботі, має зберігатись у відповідача, як роботодавця. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» від 09.04.2020, оформленого протоколом №25, в частині внесення змін до Статуту спілки (п. 4) та питання посади Президента (п. 5.3.) за наступних підстав. Частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. З огляду на наведені положення статті 167, 55 Господарського кодексу України корпоративні права характеризуються такими ознаками: 1) особа має частку у статутному капіталі господарської організації; 2) особа має права на участь в управлінні господарською організацією, 3) має право на отримання певної частини прибутку (дивідендів) господарської організації. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №925/1321/16. Судом встановлено, що [PERSON] до подання позову у цій справі, зверталась до Господарського суду м. Києва з аналогічним позовом, справа №910/11519/20, проте провадження у справі було закрито з підстав непідвідомчості цього спору господарському суду, однак ухвалою суду було встановлено, що позивач ніколи не належала до учасників (повних або асоційованих) Спілки, а перебувала із нею виключно у трудових відносинах на підставі трудової угоди. Згідно з п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, [PERSON] , не будучи учасником Спілки, не має повноважень на оскарження (оспорювання) рішень її загальних зборів. Враховуючи вищенаведене суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме: в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (при цьому суд вважає за необхідне зазначити, що позовна вимога позивача про визнання недійсним наказу про звільнення є некоректною, оскільки норми чинного трудового законодавства не містять такого поняття як «недійсний» наказ. Проте враховуючи суть спору і зміст позову, суд розуміє, що позивач ставить вимогу про скасування наказу про її, позивача, (незаконне) звільнення). В решті позову суд відмовляє. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються 1) позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже з відповідача на користь держави належить стягнути 2 522,40 грн судового збору (дві немайнові вимоги та одна майнова). При цьому, враховуючи, що у задоволені позовних вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів та про зобов`язання видати трудову книжку суд відмовляє і за даною категорією позивач не звільнена від сплати судового збору, згідно із Законом України «Про судовий збір», з неї на користь держави підлягає стягненню 1 681,60 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial