Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

У вересні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням, згідно з яким просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В позовній заяві вказує про те, що 07.12.2009 року позивач та [PERSON] придбали в рівних частках квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., зареєстрованим в реєстрі за № 3371. Після чого, 10.12.2009 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна зареєстровано право власності на квартиру за позивачем та [PERSON] в рівних частках, що підтверджується реєстраційним посвідченням №0015543. Вказану квартиру придбали у [PERSON] та [PERSON] . Зазначає, що 11.04.2019 року позивач за договором купівлі - продажу квартири придбав 1/2 частку квартири, яка належала [PERSON] і після його смерті перейшла до його спадкоємців: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Договір купівлі - продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устиновою І.Є., зареєстровано в реєстрі № 646. Так, позивач посилається на те, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.04.2019 року за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частку квартири на підставі Договору купівлі - продажу квартири від 11.04.2019 року. В результаті чого [PERSON] являється єдиним власного зазначеної вище квартири. Як зазначає позивач, що згодом, під час оформлення договору купівлі - продажу квартири у квітні 2019 року стало відомо позивачу, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , який був власником даної квартири до 20.03.2008 року. В подальшому, відповідно до договору купівлі -продажу квартири від 20.03.2008 року [PERSON] передав квартиру у власність [PERSON] та [PERSON] , у яких позивач у 2009 року і придбав її спільно із [PERSON] . Зазначено, що пунктом 12 вказаного вище договору купівлі -продажу квартири від 20.03.2008 року було передбачено, що до 03.04.2008 року всі зареєстровані особи знімуться з реєстрації. Проте, [PERSON] не знявся з реєстрації у встановлений договором термін та проживає у вказаній вище квартирі. Крім того, 17.09.2019 року представник позивача звернулася до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичної особи ШРДА в м. Києві із заявою про зняття з реєстрації року [PERSON] у зв`язку з втратою права користування житлом на підставі Договору купівлі-продажу від 20.03.2008 року. У знятті з реєстрації місця проживання представнику Позивача відмовлено 18.09.2019 року згідно з п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 02.03.2016 року № 207. оскільки підставою для зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] в даному випадку, є рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Також, в позовній зазначає, що згідно листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 17.03.2006 року № 10142 адреса будівлі, яка зазначена під літерою «Б» по [ADDRESS] відноситься до однієї будівлі. Адресу слід вважати [ADDRESS] . Таким чином, позивач вважає, що оскільки [PERSON] немає жодного відношення до [PERSON] , вони не є родичами, членами сім`ї, між ними не було жодних договірних відносин чи позадоговірних, а [PERSON] є єдиним власником даної квартири, тому вважає, що позов необхідно задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.10.2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про втрату права користування житловим приміщенням, - залишено без руху. Ухвалою від 25.10.2019 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. При цьому від представника позивача, повноваження якої перевірені в судовому засіданні, надійшла заява в якій просила розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 07.12.2009 року між [PERSON] , [PERSON] та громадянином США - [PERSON] , громадянином України - [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу у рівних частинах по 1/2 кожному квартири [ADDRESS] (а.с. 6-), що підтверджується також, реєстраційним посвідченням № 0015543 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, згідно якого вбачається, що право власності вказаної квартири зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с.7). Як вбачається із матеріалів справи, згідно договору купівлі - продажу квартири від 11.04.2019 року укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та громадянин США - [PERSON] , вбачається, що [PERSON] купив Ѕ частку квартири [ADDRESS] (а.с.8-9). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 163180683 вбачається, що право спільної часткової власності 1/2 частки квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири від 11.04.2019 року (а.с.10). Таким чином, позивач являється єдиним власником вказаної квартири. При цьому, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору купівлі -продажу квартири від 20.03.2008 року [PERSON] дійсно передав квартиру [ADDRESS] у власність [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Разом із цим, пунктом 12 даного договору продавець - [PERSON] гарантує, зокрема, що до 03.04.2008 року всі зареєстровані особи знімуться з реєстрації (а.с.11). Натомість, в матеріалах справи міститься витяг №2997346 від 11.04.2019 року з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] , де вказано, що станом на 11.04.2019 [PERSON] , [INFO] паспорт ( [NUMBER] ) занчиться зареєстрованим з 07.07.2005року (а.с.12). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, 17.09.2019 року представник позивача звернулася до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичної особи ШРДА в м. Києві із заявою про зняття з реєстрації року [PERSON] у зв`язку з втратою права користування житлом на підставі Договору купівлі-продажу від 20.03.2008 року. Проте, 17.09.2019 рок у знятті з реєстрації місця проживання відмовлено 18.08.2019року згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 02.03.2016 року № 207. оскільки підставою для зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] в даному випадку, є рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, або рішення територіального органу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про скасування посвідки на постійне проживання в Україні та дозволу на імміграцію (а.с. 13-14). У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст. 391 ЦК України. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною першою статті 75 ЗУ «Про міжнародне приватне право» передбачено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. П. 1 ч. 1 ст. 77 вказаного вище Закону визначено, що підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом: якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів, укладених в рамках державно-приватного партнерства, зокрема концесійних договорів, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, зокрема об`єктом концесії, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та п. 12 договору купівлі - продажу квартири від 20.03.2008 року, квартирою не користується протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 740 грн. 80 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved