Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

у грудні 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами просить суд поділити в натурі квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,50 кв.м та житловою площею 33,3 кв.м визнавши за [PERSON], право приватної власності на кімнату площею 16,4 кв.м обладнана балконом 0,9 кв.м. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що [INFO] помер чоловік позивача, який ще за життя зробив договір дарування ? частини квартири на її ім'я, також у вказаній квартирі проживає відповідач, однак на даний час частки співвласників спірної квартири в натурі не визначені, внаслідок чого у сторін виникають непорозуміння щодо користування частиною квартири. Позивач у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним, причини неявки суд не повідомила (а.с. 49). Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про слухання справи, шляхом поштових повідомлень (а.с. 50), 29.10.2018 від нього надійшло клопотання визання позовних вимог та просив слухати справу без його участі (а.с. 51). На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві приватної власності ? частину квартиру [ADDRESS] на підставі договір дарування від 25.10.2013 (а.с. 6). Між [PERSON] та [PERSON], 31.05.2003 було укладено шлюб, актовий запис №522 (а.с. 12). [PERSON], [INFO] помер (а.с. 5). Згідно технічного паспорту від 1997 р. встановлено, що квартира [ADDRESS] складається із двох кімнат житловою площею 33,3 кв.м та загальною площею 48,6+0,9=49,5 кв.м (а.с. 13, 14). Згідно розпорядження №2851 від 17.09.1997 Ленінградської РДА м. Києва наданого [PERSON] про приватизацію квартири [ADDRESS] було видано свідоцтво про право приватної спільної власності на житло [PERSON] 1/3 частина, [PERSON] 1/3 частина та [PERSON] 1/3 частина (а.с. 15, 16). Згідно інформаційної довідки №84238475 від 04.04.2017 [PERSON] на підставі договору дарування належить спірна квартира (а.с. 17). Згідно довідки Форми №3 КП «Центр комунального Сервісу» №02/08-03-17 від 04.01.2017 у спірній квартирі проживають [PERSON], [INFO] співвласник ? частини квартири та [PERSON], [INFO], інший родич співвласник ? частини (а.с. 18). 09.11.2016 листом №1444/19-1 ПАТ «Київгаз» повідомило [PERSON] про те, що після детальної перевірки її особового рахунку №591570012 за адресою: [ADDRESS] станом на 01.11.2016 показники лічильника становлять 1147 м3 та існує заборгованість перед ДП «КиївГазЕнерджи» у розмірі 528 грн 04 коп., оскільки нарахування за послуги газопостачання здійснюється не за нормами споживання згідно кількості осіб, а згідно наданих нею показників лічильника (а.с. 26, 27). Також згідно листом ПАТ «Київенерго» повідомило [PERSON] щодо її звернення про розділення особових рахунків про те, що після проведення робіт опломбування засобів обліку електричної енергії буде можливо укласти договір та оформити особовий рахунок для проведення розрахунків за спожиту електричну енергію з кожним співвласником помешкання (а.с. 30, 31). Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до абз. 2 п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. За змістом ч.1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Достовірно встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] є у спільній частковій власності сторін. Позивач звернулася з позовом з підстав, передбачених ст. 356 ЦК України, згідно якої власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. В п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є законними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу суму сплаченого судового збору у розмірі 640 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved