Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У квартирі з 21.08.2007 року також зареєстрований [PERSON], який з 2014 року фактично не мешкає за місцем реєстрації, оскільки виїхав на постійне проживання до Російської Федерації. З цього часу відповідач не несе жодних обовязків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймає участі у поточному ремонті квартири, усі витрати, повязані з утриманням житла, несе позивач. Факт перебування [PERSON] зареєстрованим у зазначеній квартирі перешкоджає позивачу реалізовувати своє право на володіння цим нерухомим майном. У звязку із чим просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 25 у будинку № 3 по вул. 25 квартал в м. Маріуполі. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору про порядок користування квартирою та будинком від 04.10.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Першотравневої державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2575, [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Згідно акту від 08.02.2017 року, складеного членами комісії Житлово-комунального підприємства «Керуюча компанія «Кальміуська», відповідач [PERSON] зареєстрований у [INFO], але не мешкає з 2014 року по теперішній час, його особисті речі у квартирі відсутні. Крім цього, згідно відомостей, наданих Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON], [INFO], 06 червня 2014 року здійснив перетин державного кордону України, після чого будь-яка інформація щодо його вїзду на територію України відсутня. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [INFO] з 2014 року, тобто понад 2 роки без поважних причин, що підтверджується актом ЖКП «Керуюча компанія «Кальміуська». За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування будинком № 24 по пров. Білоруському в м. Маріуполі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved