Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - відповідач) про визнання іпотеки припиненою. З урахуванням заяви про зміну предмету позову просила суд визнати такою, що припинена, іпотеку, встановлену договором іпотеки № 030.29-50/264-К від 15.11.2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON], посвідченим 15.11.2007 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованим в реєстрі за № 5714з, предметом якої є двокімнатна квартира [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.11.2007 року між відповідачем та позивачем було укладено Договір кредиту № 030.29-50/264-К. На забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] як позичальника за цим кредитним договором, між відповідачем та позивачем укладено іпотечний договір № 030.29-50/264-К від 15.11.2007 року, предметом якого є належне позивачу нерухоме майно: двокімнатна квартира [ADDRESS]. У зв'язку з невиконанням позивачем умов кредитного договору банк у січні 2016 року звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитом та штрафних санкцій. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23.09.2016 р. по справі № ~Ч 1809/16-ц, яке ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 07.12.2016 р. було залишено без змін у позові було відмовлено. На думку позивача, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23.09.2016 р. по справі № 761/1809/16-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що позовна давність за основними вимогами до [PERSON] як боржника за договором кредиту № 030.29-50/264-К від 15.11.2007 р. сплила з 11 жовтня 2015 року та встановлено, що банк втратив право задовольнити свої майнові вимоги за цим кредитним договором, відтак одночасно припинилась іпотека. Позивач вважає, що перебування спірного майна в іпотеці відповідача не ґрунтується на приписах чинного законодавства та порушує її права. У письмових поясненнях представник відповідача зазначає, що іпотека є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Підстави для припинення іпотеки як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням не передбачено Законом України «Про іпотеку». А тому, проти задоволення позовних вимог представник відповідача заперечував у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що оскільки строк позовної давності минув, відсутні підстави вимагати від позивача виконання зобов'язання. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, зазначив, що банк втратив своє право задовольнити свої майнові вимоги за кредитним договором у відповідності до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», а також, згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строків позовної давності щодо заявлених вимог, а відтак, одночасно припинилась іпотека. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у поясненнях, оскільки, зобов'язання за кредитним договором не виконано, а тому, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» неможливо припинити іпотеку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 22.12.2016 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання іпотеки припиненою. 10.11.2017 року вказану цивільну справу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою суду від 13.11.2017 року справу призначено до розгляду в судовму засіданні за участю сторін. Як відомо, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Протокольною ухвалою суду від 18.01.2018 року вирішено розглід справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та проведено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.01.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Суд, на основі повного та всебічного дослідження матеріалів справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.11.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 030.29-50/264-К (далі - Кредитний договір) (а.с.13-17). Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 200 000 доларів США зі сплатою 11,75% річних, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 14 листопада 2022 року (включно), на умовах визначених цим Договором. Для забезпечення належного виконання зобов'язання, цього ж дня, між сторонами укладено Договір іпотеки №030.29-50/264-К, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком\~С.П. та зареєстровано в реєстрі за № 5714з (далі - Договір іпотеки). Згідно п.1.1. якого, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту № 030.29-50/264-К від 15 листопада 2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавецем нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру №19 загальною площею 55,30 кв.м., жилою площею 35,10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Вказана квартира належить на праві власності позивачу на підставі Договору купівлі-продажу від 15.11.2007 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстровано в реєстрі за №5710з (а.с. 59-60). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором кредиту № 030.29-50/264-К відмовлено (а.с. 19-24). Дане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справ від 26.04.2017 року (а.с. 25-30, 57-58). Як на підставу для задоволення позову представник позивача посилається на те, що оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2016 р. по справі № 761/1809/16-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що позовна давність за основними вимогами до [PERSON] як боржника за договором кредиту № 030.29-50/264-К від 15.11.2007 р. сплила з 11 жовтня 2015 року та встановлено, що банк втратив право задовольнити свої майнові вимоги за цим кредитним договором, відтак одночасно припинилась іпотека. В той же час, п. 6.3. Договору іпотеки передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов'язання. дія цього Договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема, Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.ч. 1,2 ст. 598, ст. 599 ЦК України). Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідки спливу позовної давності визначені у ст. 267 ЦК України, відповідно до якої особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми ЦК України та Закону України «Про іпотеку» не передбачають. Аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 17.05.2017 року у справі №6-786цс17, вказано, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Оскільки, сплив строку позовної давності не може бути підставою для припинення зобов'язань за договором іпотеки на підставі діючих норм ЦК України та Закону України «Про іпотеку», в задоволенні даного позову слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed