Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] управління міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням з органів внутрішніх справ у розмірі 50 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 27 лютого 2006 року по 19 травня 2015 року позивач проходила службу в органах внутрішніх справ України на посадах середнього начальницького складу. З 2008 року на посаді інспектора штабу Запорізвкого міського управління ГУ МВС України в Запорізькій області, має спеціальне звання капітан міліції. 19 травня 2015 року наказом начальника ГУ МВС України в Запорізькій області від № 183 о/с [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ за ст. 64 п. «Ж» (за власним бажанням) на підставі поданого рапорту. Причиною подання даного рапорту були негативні емоції внаслідок несподівано виниклого конфлікту з керівництвом Запорізького міського управління ГУ МВС України в Запорізькій області. В той же день позивач подала новий рапорт про відкликання рапорту про звільнення. Але, незважаючи на поданий рапорт про відкликання попереднього, наказом начальника ГУ МВС України в Запорізькій області від 19 травня 2015 року № 183 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 8 липня 2015 року у справі № 808/2796/15, яка була залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 [PERSON] поновлено на службі в органах внутрішніх справ України на посаді, яку вона обіймала до звільнення зі служби. Позивач зазначає, що вказаними діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яка складається з душевних страждань, які вона зазнала внаслідок протиправної поведінки відповідача, яка полягає у незаконному звільненні зі служби одинокої матері, яка має дитину до 14 років. [PERSON] залишилась без роботи і засобів на існування, потрібно було у той момент сплачувати за проживання в гуртожитку 1 000 гривень щомісячно та за дитячий садочок по 500 гривень щомісячно, підготовчі заняття до школи 400 гривень щомісячно та спортивну секцію 200 гривень щомісячно), в якій займається дитина позивачки. Крім того, потрібно було ще й харчуватися та пересуватися містом в пошуках роботи. Позивач наполягає, що порушення керівництвом ГУ МВС України в Запорізькій області її законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінюю в 50 000 гривень. З вказаних підстав просить позов задовольнити. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 6 січня 2016 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України (арк. справи 37). У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] управління МВС України в Запорізькій області у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, просили відмовити у задоволенні позову, надали письмові заперечення проти позову (арк. справи 28 30), згідно з якими, позивачем не обґрунтовано в чому полягає моральна шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям наказу про звільнення, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем також не надано. Зазначає, що крім посилання позивача про порушення з боку відповідача його законних прав протиправна поведінка у вигляді незаконного звільнення, яка встановлено рішенням суду, є помилковим. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 8 липня 2015 року, яка набрала законної сили, жодні дії вчинені ГУМВС не визнані протиправними. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судовому засіданні надала письмові заперечення проти позову, з яких вбачається, що визначивши Державну казначейську службу України в якості відповідача, позивачем не досліджено повноваження та правовий статус цього органу. Жодним нормативним актом не передбачено, що Державна казначейська служба України повинна нести відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб органів державної влади. Наполягає на тому, що виконання повноважень щодо обслуговування Державного бюджету України не є підставою для покладення відповідальності за дії органів державної влади на Державну казначейську службу України. Державна казначейська служба України жодним чином не порушувала прав позивача по цій справі, не є головним розпорядником бюджетних коштів органів Міністерства внутрішніх справ України, не несе відповідальність за дії органів державної влади, не може надати будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що стосуються предмету спору і відповідно не наділена повноваженнями виступати в даній категорії справ в якості відповідача. Крім того, позивач не зазначила, яким чином їй завдано моральну шкоду, в чому ця шкода полягає або відобразилась, яких страждань вона зазнала, та не обґрунтувала чому саме такий розмір моральної шкоди підлягає відшкодуванню. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, а тому є такими, що не підлягають задоволенню. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. З 27 лютого 2006 року по 19 травня 2015 року [PERSON] проходила службу в органах внутрішніх справ України на посадах середнього начальницького складу. З 2008 року [PERSON] проходила службу на посаді інспектора штабу Запорізького міського управління ГУ МВС України в Запорізькій області, має спеціальне звання капітан міліції, що підтверджується трудовою книжкою серії АВ № 305111 (арк. справи 41 42). 19 травня 2015 року позивачем подано рапорт начальнику [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, в якому позивач просила звільнити її з органів внутрішніх справ з 19 травня 2015 року у звязку з тим, що останню не влаштовує її заробітна платня та графік роботи. Разом з тим, в цей же день 19 травня 2015 року [PERSON] на імя начальника [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області подала рапорт, в якому просила не розглядати рапорт на звільнення з органів внутрішніх справ від 19 травня 2015 року, оскільки під час його складання позивач керувалась емоціями, однак обміркувавши прийняла рішення про залишення на службі в органах внутрішніх справ. 19 травня 2015 року начальником Запорізького міського управління [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій надано подання на імя начальника [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій про звільнення з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 «ж» (за власним бажанням) «Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС України» інспектора штабу Запорізького міського управління [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій капітана міліції [PERSON] 19 травня 2015 року наказом начальника [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій № 183 о/с капітана міліції [PERSON] інспектора штабу Запорізького міського управління [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області з 19 травня 2015 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «ж» (за власним бажанням). Не погоджуючись з вказаним наказом про звільнення, [PERSON] 22 травня 2015 року звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до ГУ МВС України в Запорізькій області про скасування наказу начальника ГУ МВС України в Запорізькій області від 19 травня 2015 року № 183 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ капітана міліції [PERSON], поновлення її на службі в посаді інспектора штабу ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області, зобов'язання ГУ МВС України в Запорізькій області виплатити компенсацію за вимушений прогул з 20 травня 2015 року по день поновлення її на службі. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 8 липня 2015 року (арк. справи 5 7), залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року (арк. справи 9), вищевказаний позов [PERSON] задоволений, внаслідок чого скасовано наказ начальника ГУ МВС України в Запорізькій області від 19 травня 2015 року № 183 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ капітана міліції [PERSON] та поновлено її на службі в посаді інспектора штабу ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області, зобов'язано Головне управління міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області виплатити компенсацію за вимушений прогул з 20 травня 2015 року по день поновлення її на службі, поновлено капітана міліції [PERSON] на посаді інспектора штабу Запорізького міського управління [PERSON] управління міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області з 20 травня 2015 року, стягнути з Запорізького міського управління [PERSON] управління міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 20 травня 2015 року по 8 липня 2015 року. Як зазначалось судом вище, вказана постанова Запорізького окружного адміністративного суду набрала законної сили 11 листопада 2015 року. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою незалежно від вини цих органів. Статті 1173, 1174 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) передбачають спеціальні підстави і умови відповідності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному субєктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих субєктів та характері їх дій. До суб'єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів. Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. Відповідно до пункту 1 положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 383/2011, міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Враховуючи зазначені положення законодавства, ГУ МВС України в Запорізькій області є органом державної влади та входить до системи органів Міністерства внутрішніх справ України. Статтею 1 Закону України «Про міліцію», який втратив законну силу, але був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що міліція в Україні державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). Згідно з частиною 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як на підставу своїх позовних вимог, [PERSON] посилалась на те, що заробіток позивача являвся єдиним джерелом доходів її сімї і незаконне звільнення позивачки викликало у неї глибокі душевні страждання, пов'язані з змінами типу життя, необхідністю пошуку джерела доходу для утримання сімї, втратою нормального життєвого зв'язку з трудовим колективом, друзями, необхідністю займатися судовим захистом своїх порушених прав, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: статті 56 Конституції України, статей 23, 1167, 1173 ЦК України. Частиною 2 статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (статті 1173 ЦК України). Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини 2 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз'яснено в п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтями 23, 1167, 1168 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав винними діями іншої особи. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, і може відшкодовуватися грішми одноразово. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Із роз'яснень, даних в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вбачається, що розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. [PERSON] з 27 лютого 2006 року по 19 травня 2015 року позивач проходила службу в органах внутрішніх справ України на посадах середнього начальницького складу. Як вбачається з витягу з наказу від 5 листопада 2015 року № 446 о/с по особовому складу, на момент звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ на день звільнення в календарному обчисленні при звільненні складає 9 років 11 місяців 6 днів, а у пільговому 10 років 3 місяці 27 днів (арк. справи 43). Як вбачається з довідки від 11 листопада 2015 року № 04/6899, [PERSON] перебуває на обліку у управлінні праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району і отримує допомогу на дітей одиноким матерям, призначену відповідно до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» з 31 серпня 2010 року по 31 серпня 2028 року (арк. справи 44). Таким чином, суд прийшов до висновку, що в даному випадку наявні передбачені законом підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки шкода завдана позивачу в результаті винних неправомірних дій органу державної влади ГУ МВС України в Запорізькій області, що встановлено у визначеному законом порядку постановою суду, яка набрала законної сили. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Конституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи морально), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно з пунктом 2 статті 41, статті 42 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб. Проаналізувавши вищенаведені положення законодавства та обставини справи, враховуючи, що відповідач ГУ МВС України в Запорізькій області знаходиться в стадії ліквідації, суд дійшов висновку про необхідність компенсації моральної шкоди позивачу за рахунок держави, з оглядну на що, суму моральної шкоди слід стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України у розмірі 5\~000,00 гривень. Суд вважає, що компенсація моральної шкоду в такому розмірі буде достатньою та пропорційною шкоді, завданій позивачу її незаконним звільненням. Судові витрати у справі складаються з судового збору, від сплати якого позивач звільнений, тому, в силу ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним позовним вимогам. Таким чином з відповідача Державної казначейської служби України на користь держави підлягає стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 487,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial