Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

у вересні 2018 р. позивач звернулася з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 4182000 грн 00 коп. та судового збору. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 09.02.2016 сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого позивач надала в борг відповідачу 150000 дол. США 00 центів для придбання житлового будинку, терміном повернення до 01.06.2017. У порушення умов договору відповідач кошти в установлений термін не повернув, на підставі чого позивач просить стягнути грошові кошти в національній валюті розмірі, визначеному за курсом валюти на момент звернення до суду з позовом. Ухвалою суду від 19.09.2018 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 13). Ухвалою суду від 25.03.2019 до участі у справі залучено в якості третьої особи [PERSON] (а.с. 21). У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України судом вирішено здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Проти позовних вимог третьої особи заперечував. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав. Проти позовних вимог третьої особи заперечував. Представник третьої особи проти позовних вимог заперечував. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 09.02.2016 [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача 150000 дол. США 00 центів, строком до 01.06.2017. Грошові кошти передані до підписання договору. Факт як повного так і кожного часткового розрахунку між сторонами підтверджується письмовою розпискою позикодавця (а.с.5-6). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.09.2017 про поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 50737 дол. США 81 центів, 5242 дол. США 79 центів, 236584 грн. 25 коп. (а.с. 32-36). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.11.2017 та постановою Верховного суду від 20.03.2018 рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28.09.2017 залишено без змін (а.с. 37-46). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Позивач, звертаючись до суду з позовом та на підтвердження позовних вимог, надала суду договір позики від 09.02.2016. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, письмові докази, дійшов висновку, що позивачем не доведено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, зокрема, що відповідач отримав грошові кошти в якості позики та взяв на себе зобов`язання щодо їх повернення. Позивачем не підтверджено можливості надання відповідної суми позики в розмірі, що зазначена в договорі, а тому не встановлено достатніх доказів того, що відповідачем було отримано спірні грошові кошти. Письмовий договір позики не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем коштів, також з огляду на те, що розписка відповідача про отримання ним від позивача позики відсутня, а наявність у договорі позики формулювання про передачу у власність позикодавцем 150000 дол. США 00 центів, не свідчить про факт отримання позичальником цих коштів. Правові підстави для стягнення спірної суми судом не встановлено. Крім того, суд не приймає до уваги позицію відповідача щодо визнання позовних вимог, з огляду на існування обґрунтованої юридичної заінтересованості позичальника в тому, щоб обсяг його майна, за рахунок якого можна виконати вказане судове рішення, було штучно зменшено з метою невиконання рішення суду від 28.09.2017 про поділ спільного майна відповідача та третьої особи. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору позики недійсним через його фіктивність, з огляду на встановлення того факту, що внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, кошти за договором не передавались, а тому і не підлягають поверненню в судовому порядку, зобов`язальні правовідносини в сторін відсутні. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що основний позов задоволенню не підлягає. Позов третьої особи підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного

Outcome: dismissed