Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення у квартиру та зобов`язати не чинити перешкоди у користуванні квартирою. В обґрунтування позовних вимог вказує, що на підставі ордеру про вселення від 29.02.1968 його батьки разом з ним були законно вселені в квартиру [ADDRESS] та проживали однією сім`єю, позивач зареєстрований за вказаною адресою як член сім`ї. Судами неодноразово вирішувалися спори між сторонами з приводу користування спірною квартирою. У зв`язку з тим, що [PERSON] позбавила позивача можливості проживати у спірній квартирі, відібравши ключі та змінивши замки на вхідних дверях, здійснює перешкоди у користуванні житлом, позивач звернувся з цим позовом до суду. 15.01.2016 ухвалою Печерського районного суду м. Києва у складі головуючого судді Новака Р.В. відкрито провадження у цивільній справі за вищезазначеним позовом. Відповідачем подано до суду заперечення (відзив) на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказує на те, що наразі є єдиним власником квартири [ADDRESS] , оскільки спірну квартиру придбали з чоловіком у позивача - свого брата [PERSON] , перехід права власності оформили згідно з Договором дарування від 16.01.1998. Після укладення договору дарування від 16.01.1998 [PERSON] залишився проживати на спірній житловій площі, у зв`язку з чим, між сторонами виникли неприязні стосунки і спори. Постановою державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві від 19.10.2010 закінчено виконавче провадження з виконання рішення суду у зв`язку із його фактичним виконанням - [PERSON] був вселений у квартиру, проте, з жовтня 2010 року позивач у спірній квартирі не мешкає, продовжує наполягати на створенні йому власником квартири перешкод у цьому. Відповідачка вважає, що після дарування квартири [PERSON] не має право користування належною їй квартирою та просить суд відмовити у позові. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.02.2018 у складі головуючого судді Новака Р.В. провадження у вказаній цивільній справі закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2018 ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19.02.2018 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 12.10.2018 цивільну справу прийнято до провадження судді Соколова О. М., ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 15.01.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Відповідачка проти позову заперечувала в повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні, з підстав його необгрунтованості. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши справу у відкритому судовому засіданні, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та прийшов наступних висновків. Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] (рідний брат відповідачки) зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 09.12.1980. 16.01.1998 сторони уклали договір дарування квартири [ADDRESS] , відповідно до якого позивач подарував, а відповідач прийняла в дар спірну квартиру (а. с. 20). Після укладення договору дарування від 16.01.1998, за усною домовленістю між сторонами про збереження права [PERSON] на користування спірною квартирою, позивач залишився у ній проживати. Разом з тим, між сторонами протягом тривалого часу існують неприязні стосунки і спори, за вирішенням яких як сторони неодноразово зверталися до суду, і які вирішувалися судами у залежності від змісту пред`явлених сторонами вимог і підстав. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01.03.2010 (справа № 22-2097) ухвалено вселити [PERSON] у спірну квартиру. У цій справі судом встановлено, що після укладення договору дарування 16.01.1998, за усною домовленістю сторін, [PERSON] залишився проживати на спірній житловій площі, проте у квітні 2008 року позивач примусово позбавила відповідача можливості проживати у квартирі, відібравши ключі та змінивши вхідні замки. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16.07.2012 (справа № 2-1147/2012) у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, відмовлено. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05.12.2013 (справа № 757/6925/13-ц), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12.02.2014, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.12.2014 (справа № 757/28228/13-ц) у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням відмовлено. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29.11.2016 (справа № 757/19753/15-ц) у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи Печерський РВ ГУ ДМС України у м. Києві, Печерська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користування власності шляхом зняття з реєстраційного обліку та позбавлення права користування жилим приміщенням - відмовлено повністю. Постановою Верховного суду від 23.10.2019 рішення Печерського районного суду міста Києва від 28.11.2016 залишено в силі. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. За принципами застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи права на житло без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Водночас, судом встановлено, що [PERSON] мав право власності на спірну квартиру, але, уклавши договір дарування на користь [PERSON] (сестри), відмовився від права власності, залишаючись користувачем спірної квартири. Відповідачка [PERSON] наразі є єдиним власником спірної квартири, її право власності позивачем не оспорюється. Припинення права власності позивача на спірну квартиру внаслідок її відчуження ним на користь відповідача свідчить про припинення, у тому числі і його права користування цією квартирою, а численні судові спори лише підтверджують відсутність будь-яких домовленостей і угод між сторонами щодо користування позивачем спірною квартирою. У ході судового розгляду встановлено, що між позивачем та відповідачем склались неприязні стосунки, домовленостей між ними щодо порядку користування квартирою, несенням витрат на її утримання не досягнуто. У судовому порядку також не встановлено, що договір дарування квартири від 16.01.1998 укладався сторонами з умовою збереження права користування квартирою за позивачем, оскільки таке застереження у договорі відсутнє. Крім цього, позивачем не доведено в судовому засіданні, що саме відповідачка [PERSON] чинить йому перешкоди у проживанні в квартирі. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає у спірній квартирі, вселила туди свого сина [PERSON] , який чинить перешкоди у користуванні позивачем спірним житлом, про що він неодноразово звертався до органів міліції, органів прокуратури. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні достатні докази, які б підтвердили вимоги викладені позивачем у своїй позовній заяві та поясненнях наданих під час розгляду справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення у квартиру та зобов`язання вчинити дії, є не обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed