Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, де третя особа Прокуратура Дніпропетровської області, про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 13 грудня 2011 року прокуратурою Дніпропетровської області порушено кримінальну справу відносно позивача за ч.3 ст.368 КК України. 15 грудня 2011 року він був затриманий слідчим прокуратури Дніпропетровської області в порядку ст.115 КПК України. 16 грудня 2011 року позивачу було пред'явлено обвинувачення і того ж дня Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська застосовано щодо позивача запобіжний захід у виді тримання під вартою. 22 грудня 2011 року [PERSON] відсторонено від посади начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області. 22 грудня 2011 року слідчим прокуратури Дніпропетровської області накладено арешт на все майно позивача. 27 червня 2012 року обвинувальний акт за обвинуваченням позивача за ч.2 ст. 364, ч.3 ст.368 КК України передано до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 06 червня 2014 року постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу направлено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. 13 серпня 2014 року позивач був звільнений з СІЗО у зв'язку із закінченням строку тримання під вартою. 10 грудня 2015 року постановою старшого прокурора прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська Суховетрук Т.І. кримінальне провадження №1201400000000603 за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.368 КК України закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв'язку з недостатністю доказів для доведення винуватості в суді і тим, що можливості їх отримати вичерпані та було знято арешт з майна, накладений постановою слідчого по ОВ СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області від 22.12.2011. Тобто, позивач незаконно переслідувався слідством з 15.12.2011 по 10.12.2015 (48 місяців), з яких загальна кількість діб тримання під вартою з 15.12.2011 по 13.08.2014 складає 972 доби. Таким чином, незаконне карне переслідування, перебування тривалого часу в СІЗО спричинило позивачу значних моральних страждань та нанесло непоправну шкоду психологічному стану, здоров'ю, репутації, що також привело до звільнення за власним бажанням. Враховуючи вищевказану завдану шкоду, позивач просить стягнути з державного бюджету на його користь 50000000 гривень моральної шкоди та 135 800,94 грн. втраченого заробітку. Ухвалою суду від 12 грудня 2017 року відкрито провадження по справі та справа призначена до судового розгляду (а.с.125). Ухвалою суду від 27.02.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи прокуратуру Дніпропетровської області. 02 серпня 2018 року розглянуто справу по суті та ухвалено рішення. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. Так, справа по суті розглянута протягом строку поза межами встановленими ЦПК України у зв'язку зі складністю справи. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, пояснення надав аналогічні викладеним у позовній заяві, просив врахувати надані докази спричинення матеріальної та моральної шкоди. Крім того, пояснив, що у зв'язку із не людськими умовами перебування у СІЗО у нього були неодноразові нервові зриви, період перебування під вартою сильно вплив на психологічний стан та на здоров'я в цілому. Також коли його затримали сину було 1 рік, а коли звільнили 4 роки, що вплинуло на їх відносини. Представник відповідача до суду не з'явився, надавши відзив на позов, в якому просили відмовити [PERSON] у позові в повному обсязі, оскільки позивачем не враховано вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди позивачем не обґрунтовано завищено, що стосується втраченого заробітку, то Законом встановлено позасудовий порядок стягнення таких виплат (а.с.224-227 т.1). Представник третьої особи - Прокуратури Дніпропетровської області Овчар Т.В. пояснила, що моральна шкода повинна бути визначена судом з урахуванням наданих доказів та вимог чинного законодавства, а саме Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Що стосується інших вимог, то вони не підлягають задоволенню, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено інший порядок відшкодування таких витрат (а.с.1-6 т.2). Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши відзив на позов відповідача та матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював начальником підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується наданою копією трудової книжки (а.с.15-18 т.1). 13 грудня 2011 року постановою прокуратури Дніпропетровської області порушено кримінальну справу відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (а.с.19 т.1). Судом також встановлено та визнано сторонами, що 15 грудня 2011 року позивач [PERSON] був затриманий слідчим прокуратури Дніпропетровської області в порядку ст.115 КПК України. 16 грудня 2011 року позивачу було пред'явлено обвинувачення і того ж дня Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська застосовано щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою. 22 грудня 2011 року [PERSON] відсторонено від посади начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області. 22 грудня 2011 року слідчим прокуратури Дніпропетровської області накладено арешт на все майно [PERSON] 27 червня 2012 року обвинувальний акт за обвинуваченням позивача за ч.2 ст. 364, ч.3 ст.368 КК України передано до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 06 червня 2014 року постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу направлено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. 13 серпня 2014 року позивач був звільнений з СІЗО у зв'язку із закінченням строку тримання під вартою (а.с.155 т.1). 10 грудня 2015 року постановою старшого прокурора прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська Суховетрук Т.І. кримінальне провадження №1201400000000603 за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.368 КК України закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв'язку з недостатністю доказів для доведення винуватості в суді і тим, що можливості їх отримати вичерпані та було знято арешт, накладений постановою слідчого по ОВ СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області від 22.12.2011. Таким чином, позивач [PERSON] незаконно перебував під карним переслідуванням з 15.12.2011 по 10.12.2015 (48 місяців), з яких загальна кількість діб тримання під вартою з 15.12.2011 по 13.08.2014 складає 972 доби. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закону) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною 2 статті 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Частиною 5 ст.3 Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода. За змістом ст.13 вказаного Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням обставин справи в межах, передбачених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичних та моральних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної страти громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду. Як роз'яснено в п.п.9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Також згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02 грудня 2015 року в справі №6-22-3цс15, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Таким чином, законодавством визначено мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, максимальний розмір моральної шкоди не визначено, відтак, суд, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої особі за час перебування під слідством чи судом, має виходити з конкретних обставин справи. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати встановлено 3723 грн., позивач перебував під карним переслідуванням з 15 грудня 2011 року по 10 грудня 2015 року, що становить 48 місяців і 25 днів, з яких загальна кількість діб тримання під вартою з 15.12.2011 по 13.08.2014 складає 972 доби. Таким чином розмір моральної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» складає 179 463 грн. (3723 грн. (мінімальна заробітна плата) х 48 місяців (перебування під слідством) = 178 704 грн. + 25 днів х 8 годин = 200 х 22,41 грн. = 4482 грн.) Водночас, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, а також враховуючи характер, обсяг і тривалість страждань, яких позивач зазнав в зв'язку із пред'явленням обвинувачення у скоєнні злочину щодо якого вину не доведено, тривалої ізоляції від суспільства у зв'язку із знаходженням під вартою та перебуванням під слідством і судом, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, порушення сімейних зв'язків і стосунків з іншими людьми, погіршення стану здоров'я й інші негативні впливи внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого та перебуванням під вартою, як пов'язані із необхідністю докласти значних додаткових зусиль для відновлення та організації життя та здоров'я, а також зусилля щодо повернення своїх речей, а саме неодноразове звернення позивача щодо скасування арешту на накладене належне йому майно, повернення паспорту громадянина України, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди на користь позивача слід визначити 500000 грн. При цьому суд також враховує, що відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 року зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4, 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, що також знайшло своє відображення у ст.10 ЦПК України. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Крім зазначеного, порушення ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо позивача [PERSON] також визнано ЄСПЛ за його зверненням. Що стосується позовних вимог в частині стягнення матеріальних збитків в розмірі 135800,94 грн., які складаються з втраченого заробітку, то суд зазначає наступне. Статтями 55, 124 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Пунктом 1 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Відповідно до статей 11, 12 Закону та пунктів 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 04 березня 1996 року у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди. Розмір відшкодування шкоди, зазначеної, зокрема, у п. 1 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи попереднього слідства, про що виносять постанову. У разі незгоди з винесеною постановою про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду. Таким чином, визначення розміру грошових доходів, які втратив [PERSON] належать не до компетенції суду, а інших органів. Водночас, розглядаючи дану справу суд враховує, що на виконання вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» позивач [PERSON] неодноразово звертався до органів Дніпропетровської місцевої прокуратури №2, а саме у липні 2015 року, 17 січня 2016 року, копії яких наявні у матеріалах справи. Крім того, за його клопотанням судом також з'ясовувалося питання виконання органом досудового розслідування та прокуратурою вимог ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», проте такі звернення [PERSON] дотепер не розглянуті в порядку встановленому ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (а.с.221 т.1). Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, правових позицій Верховного Суду України, суд зобов'язаний застосовувати ефективний спосіб захисту порушених прав позивача та не обмежений способами захисту, які прямо передбачені законами України. Разом з тим, виходячи з положень ст. 15 ЦК України, захисту підлягає лише порушене право. Під час розгляду даної справи, суд вважає, що позивачем дотримано порядок визначення суми втраченого заробітку передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Проте, орган, який повинен був у встановленому Законом порядку і у спосіб вирішити це питання його не вирішив, а тому виконуючи обов'язок по захисту порушеного права, суд вважає можливим розглянути питання стягнення матеріальної шкоди заподіяної позивачу у вигляді втраченого заробітку Розглядаючи дане питання, суд враховує, що є причинно-наслідковий зв'язок між триманням під вартою та втратою заробітку, оскільки позивач на момент затримання офіційно працював. Таким чином, враховуючи, що 30.12.2011 було видано наказ про відсторонення [PERSON] від посади на підставі ухвали слідчого судді та дня звільнення останнього 06.10.2014, підлягає стягненню сума втраченого заробітку в розмірі 135 800,94 коп. (4115,18 грн. (середній заробіток позивача) х 33 (кількість місяців відсторонення). Підсумовуюче наведене, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а саме слід стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок матеріальної шкоди - втрачений заробіток в розмірі 135 800 грн. 94 коп. та 500000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В іншій частині позову - відмовити. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). З урахуванням результату справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial