Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

У вересні 2020 року до Октябрського районного суду м.Полтави звернулась адвокат Ольшанська О.Б. в інтересах [PERSON] з позовною заявою, в якій просить: визнати недійсним договір дарування HOP231819-231820 №1315 від 15 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Клімовою О.В.; скасувати державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 53123880 від 15 липня 2020 року) на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , проведену державним реєстратором приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Клімовою О.В. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , та після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому власність, а саме квартиру [ADDRESS] . Крім нього, спадкоємцем був його брат [PERSON] , який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та 13 лютого 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину та був єдиним власником вищевказаної квартири. [INFO] брат помер і після смерті відповідне майно успадкувала його донька [PERSON] . У позові зазначає, що позивач на момент смерті батька [INFO] проживав разом із ним та здійснював за ним догляд, оскільки той був людиною похилого віку (83 роки) та потребував сторонньої допомоги. 19 квітня 2016 року позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] оформила спадкові права на спірне майно, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання з спадкодавцем, встановлення факту прийняття спадщини за законом, скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24 жовтня 2016 року позовну заяву задоволено повністю. Після направлення Верховним Судом справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції 19 листопада 2019 року Полтавський апеляційний суд прийняв нове рішення, яким у задоволенні вказаного позову відмовив повністю. У судовому рішенні зазначено, що доказів постійного проживання на території України на законних підставах позивач не надав, а лише тимчасово перебував на території України на час відкриття спадщини [PERSON] (а саме у період з 17.07.2014 року по 14.08.2014 року), що не дає суду підстав для висновку про прийняття спадщини позивачем. 11 грудня 2019 року позивач звернувся до нотаріуса з проханням видати свідоцтво про право на спадщину на вищевказану нерухомість після смерті батька. Листом від 26 грудня 2019 року позивача повідомлено про те, що ним пропущено шестимісячний строк на подачу заяви про прийняття спадщини, а відтак свідоцтво про право на спадщину було видано його брату [PERSON] і спадкова справа закрита. У лютому 2020 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини з метою отримати свою частку квартири у спадщині. Після відкриття провадження 05 березня 2020 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про накладення арешту на спірну квартиру, про що 31 березня 2020 року внесено відомості про реєстрацію обтяження до відповідного Державного реєстру. Ухвалою суду від 08 квітня 2020 року дану позовну заяву залишено без розгляду; скасовано заходи забезпечення позову (арешт нерухомого майна) та визнано зловживанням процесуальними правами дії представника позивача. 24 квітня 2020 року на ухвалі було проставлено відмітку про набрання законної сили, через що стало можливим укладення спірного правочину. Дані ухвали були оскаржені позивачем в апеляційному порядку. при цьому зазначає, що з урахуванням змін до законодавства, всі судові рішення, прийняті з 12 березня 2020 року (з початку введення карантину згідно з постановою КМУ від 11 березня 2020 року) лише 07 серпня 2020 року набирають законної сили рішення судів. Позивач вважає, що [PERSON] з метою уникнення подальшої судової тяганини та уникнення виконання можливого рішення суду подарувала квартиру гр. [PERSON] за договором дарування від 15 липня 2020 року. 23 липня 2020 року Полтавський апеляційний суд скасував ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду та скасування заходів забезпечення позову та повернув матеріали для продовження розгляду до суду першої інстанції. Тому, посилаючись на положення ч.1, ч.3 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України, вважає, що договір дарування HOP231819-231820 №1315 від 15.07.2020 року укладено з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки об`єктами відчуження за цим договором було забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини по справі №554/1181/20, розгляд якої триває, і на думку позивача, законних підстав для скасування арешту у суду першої інстанції не було, що встановлено апеляційним судом у постанові 23 липня 2020 року, а відтак договір дарування є недійсним, що тягне за собою скасування державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] . На підставі викладеного, звернувся з позовом до суду. 09 жовтня 2020 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.50-51). 09 жовтня 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви адвоката Ольшанської О.Б., яка діє в інтересах [PERSON] , про забезпечення позову (а.с.53-56). 01 грудня 2020 року постановою Полтавського апеляційного суду ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 09 жовтня 2020 року скасовано; постановлено нову ухвалу, якою заяву адвоката Ольшанської О.Б., яка діє в інтересах [PERSON] про забезпечення позову задоволено; накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Вважає, що відсутнє порушене право позивача, оскільки у постанові Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року по справі №554/3192/16-ц встановлений факт того, що позивач не проживав постійно зі спадкодавцем та йому відмовлено у визнанні права власності на спірну квартиру, а тому цей факт не підлягає доказуванню. Також позивач звертався до нотаріуса з проханням видати свідоцтво про право на спадщину на квартиру тільки 11.12.2019 року, тоді як батько позивача помер [INFO] . Таким чином, позивач без поважних на те причин пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини згідно ст.1270 ЦК України, хоча про відкриття спадщини був повідомлений. До цього від позивача таких заяв не надходило. Отже, позивач не подав нотаріусу заяву у строк шість місяців та відповідно не прийняв спадщину, а тому в силу ст.1272 ЦК України він вважається таким, що не прийняв спадщину. Тому взагалі відсутнє порушене немайнове або майнове право позивача. Щодо відсутності арешту зазначає, що ухвала від 08 квітня 2020 року набрала законної сили 24 квітня 2020 року, про що зазначено на даній ухвалі та на підставі якої 07 липня 2020 року було припинено обтяження, що підтверджується витягом з Державного реєстру. Крім того, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування HOP231819-231820 №1315 від 15 липня 2020 року, однак відповідач не укладала даний договір дарування та не дарувала [PERSON] спірну квартиру. На підставі викладеного, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а тому просить відмовити у позові повністю (а.с.80-83). 07 грудня 2020 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та зобов`язано приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Клімову О.В. надати суду належним чином завірені копії всіх документів, що стали підставою для посвідчення договору дарування HOP231819-231820 №1315 від 15 липня 2020 року (обдаровувана [PERSON] ), в тому числі, безпосередньо копію договору дарування (а.с.145). На виконання ухвали суду від 07 грудня 2020 року приватним нотаріусом Клімовою О.В. надано на адресу суду витребувані документи (а.с.162-203). 16 січня 2021 року від [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії постанови Верховного Суду від 09 грудня 2020 року та у письмових поясненнях наголошує, що за змістом норм ст.1268-1269 ЦК України факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним місцем проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, проте окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено. Тому факт проживання не породжує правові наслідки, а факт прийняття спадщини є похідним, а тому суд касаційної інстанції вважав, що необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині саме з наведених підстав (а.с.216). 07 грудня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.144). 18 січня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження по справі (а.с.227-229). В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені завчасно та належним чином. Від представника позивача адвоката Ольшанської О.Б. на адресу суду надійшла заява про розгляд без участі, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с.266). Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд без участі, в якій позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, а також нею заявлено клопотання про скасування арешту нерухомого майна, накладеного постановою апеляційного суду від 01 грудня 2020 року (а.с.267, 269). Відповідач [PERSON] направила на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги не визнає, просить проводити судові засідання без її участі, оскільки проживає та працює за кордоном (а.с.265). Третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Клімова О.В. просила розглядати справу без участі, при винесенні рішення покладалась на розсуд суду (а.с.162). За таких обставин, враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, беручи до уваги відсутність підстав, передбачених\~ст.223 ЦПК України\~для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, на підставі наявних у справі даних і доказів. Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також доводи сторони відповідача, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків. Судом установлено, і не заперечується сторонами, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданного Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції (а.с.13). До складу спадкового майна входила квартира [ADDRESS] . Позивач по справі [PERSON] є сином померлого та спадкоємцем першої черги за законом, що вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.12). Як видно з матеріалів справи, 23 вересня 2014 року заяву про прийняття спадщини подав син померлого [PERSON] , якому за відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину, 13 лютого 2015 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №57656781 (а.с.16, 87). Не погодившись із цим, позивач [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом, оскільки вважав, що його спадкові права були порушені. Справа №554/3192/16-ц неодноразово переглядалась судами. Так, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено; встановлено факт проживання [PERSON] на момент смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини за законом на 1/2\~\~частку квартири [ADDRESS] ; внесено зміни до свідоцтва про право на спадщину від 13 лютого 2015 року, видане [PERSON] приватним нотаріусом Сидоренко В. І., відповідно до якого визнано за [PERSON] та [PERSON] право на спадщину на квартиру за адресою: [ADDRESS] у рівних частках - по 1/2 частки квартири кожному; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково; рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 24 жовтня 2016 року скасовано в частині встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини у розмірі саме 1/2 частки квартири, визнання за ним права власності в порядку спадкування та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину; ухвалено в цій частині нове рішення; у задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення розміру прийнятої ним спадщини у вигляді 1/2 частки квартири, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину від 13 лютого 2015 року, виданого приватним нотаріусом Сидоренко В.І., та визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , відмовлено; в іншій частині, а саме: встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] на момент смерті останнього та встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини, рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 24 жовтня 2016 року залишено без змін. Постановою Верховного\~Суду від\~05\~червня 2019\~року касаційну\~скаргу [PERSON] ,\~подану представником\~ [PERSON] ,\~задоволено частково;\~рішення апеляційного\~суду Полтавської\~області від\~12\~грудня 2016\~року в\~частині встановлення\~факту проживання\~ [PERSON] \~з [PERSON] \~на момент\~смерті останнього\~та встановлення\~факту прийняття\~ [PERSON] \~спадщини скасовано; справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанова Верховного Суду мотивована тим, що зверненню позивача до суду з указаним позовом як особи, яка, на його думку, в силу вимог частини третьої статті 1268\~ЦК України прийняла спадщину, мало передувати вирішення питання щодо отримання ним у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, що у випадку відмови у вчиненні нотаріальної дії - видачі цього свідоцтва, вказувало б на наявність підстав для вирішення питання про порушення або невизнання його права у судовому порядку. Отже, за відсутності відмови нотаріуса про видачу свідоцтва про права на спадщину, вирішення цього спору в судовому порядку є неможливим. Крім того, апеляційним судом залишено без уваги наявність у позивача іноземного громадянства - Республіки Молдови та у зв`язку з цим не з`ясовано, яким чином громадянин іноземної держави перебував на території України на постійній основі та прийняв спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України. 19 листопада 2019 року постановою Полтавського апеляційного суду за результатами нового розгляду апеляційну скаргу [PERSON] задоволено; рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 24 жовтня 2016 року в частині встановлення факту проживання [PERSON] на момент смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини за законом на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , скасовано; постановлено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову\~\~ [PERSON] до [PERSON] , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В.І., про встановлення факту проживання з спадкодавцем, встановлення факту прийняття спадщини за законом, скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування - відмовлено повністю; вирішено питання щодо судових витрат по справі (а.с.7-9). Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] , яка підписана представником [PERSON] задоволено частково; постанову Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року в частині відмови у встановленні факту проживання [PERSON] на момент смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини за законом на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Зокрема, в мотивувальній частині постанови позиція Верховного суду в згаданій справі зводиться до такого. Породжує юридичні наслідки лише факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Звертаючись до суду з даним позовом з урахуванням меж касаційного оскарження [PERSON] просив встановити факт його проживання на момент смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та встановити факт прийняття ним спадщини за законом у розмірі 1/2 спадкового майна. За змістом норм статей 1268-1269\~ЦК України факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено. Тому факт проживання не породжує правові наслідки, а факт прийняття спадщини є похідним, в задоволенні позовних вимог в цій частині належало відмовити саме з цих підстав. Отже, суд апеляційної інстанції в оскарженій частині зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови (а.с.219-223). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням викладеного, позивач [PERSON] мав право звернутися з заявою про прийняття спадщини за законом у строк шість місяців з часу відкриття спадщини (ст.1270 ЦК України). Проте, до грудня 2019 року позивач із заявою про прийняття спадщини та із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті свого батька не звертався. Між тим, як слідує із листа приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В.І. №39 від 04 лютого 2015 року, [PERSON] повідомлявся про наявність спадкової справи №24/2014, відкритої після померлого [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.88). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.14). Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 19 квітня 2016 року [PERSON] було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , строком на три місяці з дня набрання рішенням законної сили (а.с.18-19). Як вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON] його майно успадковано дочкою [PERSON] (відповідачем по справі), а саме 07 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом №\~316 після померлого [PERSON] на спадкове майно - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Отже, відповідач [PERSON] на законних підставах отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого батька. Будь-яких відомостей про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за рішенням суду або у випадках, встановлених законом, або особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, суду не надано. Таким чином, відповідач стала власником квартири за адресою: [ADDRESS] , а відтак мала право розпорядитися своєю власністю. У подальшому відповідно до договору купівлі-продажу від 14 липня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Клімовою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1309, квартиру [ADDRESS] , загальною площею 55,5 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м. було відчужено останній (а.с.166-170). 15 липня 2020 року згідно договору дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Клімовою О.В., зареєстрвоаного в реєстрі за №1315, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] загальною площею 55,5 кв.м., житловою площею 41,7 кв.м. (а.с.163-164). Викладені обставини підтверджуються витягом та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №216308977 від 15 липня 2020 року та №217206043 від 21 липня 2020 року, з яких видно, що об`єкт нерухомого майна квартира загальною площею 55,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: HOP231819-231820 р.№1315, виданого 15 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Клімовою О.В. (а.с.22, 165). Таким чином, на даний час [PERSON] є власником зазначеної квартири. Суд враховує, що відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним і суд не має права забороняти власнику користуватися належним йому майном. Відповідно до ч.1 ст.204\~ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.ч.1,5 ст. 1268 та ст. 1269\~ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві, який її прийняв, з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ст.1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297\~ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді неприйняття спадщини чи втрати права на спадщину. Разом із тим, [PERSON] лише 11 грудня 2019 року звернувся до нотаріуса Сидоренко В.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вищевказану нерухомість після смерті батька. Натомість, листом приватного нотаріуса №248 від 26 грудня 2019 року позивача повідомлено про те, що заяву про прийняття спадщини він у встановлений законом 6-ти місячний термін не подавав, судових рішень, що підтверджували б право на спадщину не надходило. Тому свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] на квартиру та недоотриману пенсію були видані 13 лютого 2015 року на ім`я спадкоємця [PERSON] і спадкова справа закрита (а.с.10). Отже, в силу положень ст.1272 ЦК України, заява позивача від 11 грудня 2019 року, подана поза межами встановлених законом і рішенням суду строків, не створює правових наслідків і не свідчить про прийняття спадщини. Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, така заява по своїй суті є заявою на видачу свідоцтва про право на спадщину, а не заявою про прийняття спадщини, оскільки вказані заяви мають різне правове значення. Враховуючи вищевикладене, станом на час розгляду позивач вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , що підтверджено вищевказаними рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій. Відповідно до ст.3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.4\~ЦПК України суд здійснює захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів особи. За змістом даної норми закону відповідачем у справі повинна бути особа, яка порушує, не визнає або оспорює права, свободи чи інтереси позивача, і такі порушення, невизнання та оспорювання унеможливлюють в повній мірі реалізувати позивачеві свої права, свободи та інтереси. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.12\~ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Згідно з ч.ч. 1-6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи із змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно з ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. У зв`язку з цим, саме особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести наявність підстав, передбачених законом, за яких вона заперечує його дійсність. Оскільки позивач [PERSON] вважається таким, що не прийняв спадщину, а відтак не є власником спадкового майна, - відсутні правові підстави для задоволення\~\~позовних вимог про визнання недійсним договору дарування. Доводи сторони позивача про те, що договір дарування квартири від 15 липня 2020 року укладено з порушенням норм чинного законодавства України з підстав, зазначених у позовній заяві, є юридично неспроможними та не знайшли свого обгрунтованого підтвердження належними та допустими доказами. Доказів, які б свідчили, що оспорюваний правочин дарування не відповідає вимогам чинного на час його укладення цивільного законодавства, позивач до суду теж не надав. Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать, що при вчиненні 15 липня 2020 року правочину - договору дарування квартири сторони мали повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови цього договору. Також позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження свого порушеного права, оскільки право власності на квартиру після укладення 14 липня 2020 року договору купівлі-продажу за договором дарування перейшло від [PERSON] до [PERSON] і квартира зареєстрована за останньою. З огляду на це, безпідставними є твердження позивача про те, що саме [PERSON] подарувала квартиру гр. [PERSON] за договором дарування від 15 липня 2020 року, однак вона не укладала даний договір дарування та не дарувала спірну квартиру. Позивач, як особа, яка не була стороною договору дарування, не довів суду, які саме його права чи законні інтереси були порушені оспорюваним правочином, з огляду на те, що він спадщину після свого батька [PERSON] не прийняв. Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що будь-яке речове право позивача, як спадкоємця після смерті [INFO] [PERSON] , даним договором дарування не порушено, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, позивач не залучив до участі в справі [PERSON] . Посилання позивача на ті обставини, що договір дарування був укладений до вирішення справи №554/1181/20, про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, розгляд якої триває, та у період, коли було скасовано вжиті судом заходи забезпечення позову у вигляді арешту такого майна, не можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним, так як власник у межах, встановлених законом, має право володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Інших переконливих аргументів стороною позивача протягом розгляду справи не наведено, відомостей та належних і допустимих доказів для протилежних висновків суду не представлено. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.\~ Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).\~ Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, а так само похідні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п.8 ч.1 ст.264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про те, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до\~ч.ч.9,\~10\~ст.158\~ЦПК України\~у випадку\~залишення позову\~без розгляду,\~закриття провадження\~у справі\~або у\~випадку ухвалення\~рішення щодо\~повної відмови\~у задоволенні\~позову суд\~у відповідному\~судовому рішенні\~зазначає про\~скасування заходів\~забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Враховуючи висновок суду про повну відмову в задоволенні позову, наявність відповідного клопотання відповідача, суд вважає, що застосовані по справі заходи забезпечення позову у вигляді арешту квартири підлягають скасуванню. Окрім того, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до\~вимог ст.141 ЦПК України, а тому оскільки у задоволенні позову відмовлено, при цьому позивач звільнений\~від сплати\~судового збору,\~питання про\~відшкодування судового\~збору не\~підлягає вирішенню\~та покладається\~на рахунок\~держави,\~а інші\~витрати, пов`язані\~з розглядом\~справи, зокрема, на правову допомогу, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed