Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

У жовтні 2013р. [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - Малиновська райадміністрація), посилаючись на те, що 09.02.1990р. її мати [PERSON] працевлаштувалась до Одеського заводу будівельних матеріалів №1 (в теперішній час - ВАТ «Сілікат») та на підставі рішення керівництва заводу їй було видано ордер на право проживання із сім'єю з чотирьох осіб в будинку [ADDRESS], який через деякий час було втрачено. Позивачка зазначала, що в 1990р. їх сім'я у складі чотирьох осіб, а саме: мати [PERSON], батько [PERSON], вона [PERSON] та її брат [PERSON] вселилися та стали постійно проживати та вести спільне господарство у наданій їм квартирі [ADDRESS]. Після вселення в квартиру, в ній зареєструвалася тільки її мати [PERSON], а інші члени її сім'ї, які проживали разом з нею та вели спільне господарство, за місцем свого проживання зареєстровані не були. Крім того, з 1994р. по 2003р. вона навчалася за місцем свого проживання, а саме у Одеській загальноосвітній школі №45. Стверджувала, що її мати [PERSON] щорічно укладала з комунальним підприємством договір про надання послуг та утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, і добросовісно сплачувала усі комунальні платежі. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті у вересні 2009р. особистий рахунок на квартиру [ADDRESS] було переоформлено на позивачку, яка продовжувала проживати в квартирі разом з цивільним чоловіком і трьома своїми малолітніми дітьми, та сплачувати усі комунальні послуги за користування квартирою, яка складається з однієї житлової кімнати площею 18кв.м. та виконувати усі інші зобов'язання, що випливають із договору найму житлового приміщення. Звернувшись до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про реєстрацію за адресою проживання [PERSON] було відмовлено в реєстрації за місцем проживання через відсутність документів на право користування житлом. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Ухвалою суду від 06 листопада 2013р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору було залучено КП ЖКС «Хмельницький» (а.с.24). У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, діючий на підставі довіреності від 14.01.2014р., у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні (а.с.63). Представник КП ЖКС «Хмельницький», діюча на підставі довіреності від 08.01.2014р., у судовому засіданні позовні вимоги також не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні (а.с.69). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ЖК України, Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986р. № 208 України, тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що 17.04.1992р. Одеський завод будівельних матеріалів №1, згідно наказу №512 від 03.04.1992р., було перейменовано на Орендне підприємство «Сілікат», яке 01.08.1995р., згідно наказу №1126 від 31.07.1995р., було перейменовано на Відкрите акціонерне товариство «Сілікат» (а.с.27). Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №766 від 23.12.2004р. були затверджені акти приймання -передачі до комунальної власності територіальної громади м.Одеси жилих будинків, гуртожитку та інженерних мереж, в тому числі і гуртожиток по [ADDRESS] (а.с.36, 37-39). Відповідно до довідки голови правління ВАТ «Сілікат» №218 від 26.11.2009р. [PERSON] дійсно працювала у ВАТ «Сілікат» з 09.02.1990р. (Пр. 38-к від 09.02.1990р.) по 11.01.2002р. (Пр. 5-к від 10.01.2002р.) (а.с.28). Встановлено, що в 1990 р. на підставі рішення керівництва Одеського заводу будівельних матеріалів №1, правонаступником якого є ВАТ «Сілікат» [PERSON] було видано ордер на право вселення в квартиру [ADDRESS] із сім'єю з чотирьох осіб: [PERSON], [PERSON], та діти: [PERSON] та [PERSON] З пояснень позивачки вбачається, що ордер на вселення було втрачено, але факт його видачі був підтверджений заявою [PERSON] (а.с.10). Встановлено, що [PERSON] була зареєстрована за вказаною вище адресою, що підтверджується копією її паспорта (а.с.13). Згідно довідки Одеської загальноосвітньої школи №45 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області №714 від 15.11.2012р. позивачка навчалася з 1994р. по 2003р. за місцем свого проживання, а саме у Одеській загальноосвітній школі №45 та закінчила 9 класів. З матеріалів справи вбачається, що після отримання паспорту позивачка 18.12.2003р. була зареєстрована в гуртожитку [ADDRESS], який перебував на балансі ВАТ «Сілікат». В даному гуртожитку вона була зареєстрована з 18.12.2003р. по 09.12.2007р. без зазначення кімнати (а.с.12). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.31). Встановлено, що після смерті [PERSON] особовий рахунок на квартиру, у якій вона проживала, було переоформлено на її доньку [PERSON], яка по теперішній час продовжує проживати та сплачувати комунальні послуги за користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 50-54, 59). Згідно листа КП ЖКС «Хмельницький» №1836 від 03.12.2013р. особовий рахунок на громадянку [PERSON] було відкрито ще до передачі гуртожитку розташованого за адресою: [ADDRESS] на баланс КП ЖКС «Хмельницький», а у 2009р. особовий рахунок по [ADDRESS] у вищевказаному гуртожитку було переведено на громадянку [PERSON] на підставі її заяви та у зв'язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] (а.с.60). КП ЖКС «Хмельницький» було з'ясовано, що громадянка [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] більше п'яти років (а.с.60). У вищевказану квартиру [PERSON] вселилась як член сім'ї своєї матері [PERSON], яка працювала на Одеському заводі будівельних матеріалів №1 та якій у 1990р. керівництвом Одеського заводу будівельних матеріалів №1 було видано ордер на проживання разом із сім'єю з чотирьох осіб у квартирі [ADDRESS]. Судом встановлено, що на даний час позивачка [PERSON] разом зі своїм цивільним чоловіком [PERSON] та дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживає в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] без реєстрації, що підтверджується довідкою КП ЖКС «Хмельницький» від 20.09.2012р. та свідоцтвами про народження дітей (а.с.8, ). На виконання розпорядження Одеського міського голови від 11.04.2012р. №318-01р. «Про створення комісії для проведення інвентаризації комунального майна, яке відноситься до житлового фонду, та перевірки законності підстав отримання право користування квартири звільненою у зв'язку зі смертю попереднього власника КП ЖКС «Хельницький» винесло припис, яким зобов'язало [PERSON] надати копії правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] (а.с.34). З матеріалів справи вбачається, що позивачка неодноразово зверталася до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про реєстрацію за адресою проживання, але їй було відмовлено в реєстрації за місцем проживання через відсутність документів на право користування житлом. Допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] також підтвердили факт того, що [PERSON] з народження проживає в квартирі [ADDRESS], що була видана для користування її матері керівництвом Одеського заводу будівельних матеріалів №1, однак оскільки ордер на вищевказану квартиру було втрачено, тому остання не має змоги зареєструватися за адресою проживання (а.с.65,66). Відповідно до ст. 127 ЖК України, п. 2 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого Кабінетом Міністрів УРСР, від 3 червня 1986 року за № 208 гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. (ст. 132 ЖК України). Відповідно до статей 9 та 10 Примірного положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986р. № 208 України (далі - Положення), жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Статтею 41 Положення визначено, що з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано жилу площу в гуртожитку; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб. Пленум Верховного суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України», роз'яснив, що вирішуючи спори щодо гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань і питань щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Згідно ч. 2 ст. 128 та ст. 129 ЖК України, ч. 1 п. 10 Примірного положення, на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрації підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, законом встановлено, що єдиною підставою для вселення на жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрації підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. В судовому засіданні встановлено, підтверджено матеріалами справи та даний факт не заперечують сторони, що позивачка ніколи не перебувала у трудових відносинах з колишнім власником гуртожитку, але була вселена в спірну кімнату, як член сім'ї своєї матері. Встановлено, що з матір'ю позивачці укладалися договори найму кімнати [ADDRESS] в зазначеному гуртожитку, а після смерті останньої особовий рахунок було укладено з позивачкою, яка постійно сплачувала та сплачує комунальні послуги. Пунктом 17 Примірного положення, передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Суд, приймає показання свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки їх показання не спростовані матеріалами справи, представником відповідача та третьої особи, та свідки попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивачка разом із своїми неповнолітніми дітьми, проживає у кімнаті [ADDRESS] вказаного гуртожитку, без реєстрації, але була вселена на дану жилу площу своєю матір'ю [PERSON], в якості її неповнолітньої дитини, а тому придбала право користування вказаним жилим приміщенням, а саме - кімнатою [ADDRESS] Суд вважає, що в судовому засіданні було доведено факт того, що матері позиваки керівництвом Одеського заводу будівельних матеріалів №1 було видано ордер на проживання у квартирі [ADDRESS] разом з її сім'єю, до складу якої входили її чоловік, син та донька - позивачка по справі, у якої виникло права користування спірною кімнатою. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх відповідне задоволення. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі складає 114,70грн., які повністю сплачено позивачкою при звернення до суду (а.с. 2).

Outcome: approved