Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, третя особа: Приватний нотаріус Київського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 20 листопада 2007 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Інфініті» (далі ТОВ «Інфініті») було укладено попередній договір про резервування № 241-Iр (далі договір резервування). У відповідності до умов договору резервування ТОВ «Інфініті» здійснювало будівництво котеджного містечка «Місто сонця» в с. Крюківщна Київської області та зобовязувалось зарезервувати за Позивачем квартиру, загальною площею 107,7 кв.м. Позивач в повній мірі виконала умови договору резервування, придбавши у власність емітовані ТОВ «Інфініті» іменні безпроцентні дисконтні облігації в бездокументарній формі у кількості 5\~385 шт., що становить 100 % від загальної кількості необхідних облігацій, загальною номінальною вартістю 968\~115 грн. 30 коп., що підтверджується випискою про стан рахунку в цінних паперах № 200083, виданою ВАТ КБ «Актив-Банк» станом на 07.03.2012 року. У відповідності до п.5.1.2 договору резервування протягом 90 днів від дати введення в експлуатацію обєкта нерухомості сторони зобовязувались укласти основний договір купівлі-продажу вказаного обєкта нерухомості за рахунок вказаних облігацій. 24 січня 2012 року ТОВ «Інфініті» завершило будівництво обєкту нерухомості, що підтверджується Декларацією про готовність обєкта до експлуатації від 21.02.2012 р. № КС 14312011433. Проте, ТОВ «Інфініті» відмовилось укласти договір купівлі-продажу, чим порушило умови п.5.1.2 та п.6.1 договору, що стало підставою для звернення Позивача до суду. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2012 року у справі № 2-1821/12 за [PERSON] визнано право власності на квартиру, загальною площею 107,7 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Станом на 07.05.2012 року рішення суду набрало законної сили, що підтверджується штемпелем суду на останній його сторінці. Не погоджуючись з вказаним рішенням, 14.07.2014 року [PERSON], яка не брала участь у справі № 2-1821/12, звернулась з заявою про перегляд заочного рішення за нововиявленими обставинами. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2014 року [PERSON] було відмовлено у відкритті провадження у справі № 2-1821/12, а ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження. У 2012 році для здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру на підставі рішення суду від 27 квітня 2012 року Позивач звернулась до КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області». Проте, [PERSON] було відмовлено у звязку з тим, що вказана квартира вже зареєстрована за [PERSON]. Як стало відомо Позивачу, 30.05.2012 року Крюківщинська сільська рада ухвалила рішення № 3/25, яким визнала право власності за [PERSON] на закінчену будівництвом квартиру № 7 в квартирному житловому будинку в житловому масиві котеджної забудови «Місто Сонця» в с. Крюківщина, по вул. Паркова № 4; вирішила оформити та видати свідоцтво на закінчену будівництвом вищезазначену квартиру; зобовязала КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» зареєструвати право приватної власності на квартиру. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.03.2013 року у справі № 2-а-540/12 рішення Крюківщинської сільської ради № 3 /25 від 30.05.2012 року визнано незаконним та скасовано, а ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року залишено без змін. В 2014 році Позивач звернулась до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області з заявою №5374703 для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно. 04 березня 2015 року за результатами розгляду вищезазначеної заяви Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області винесено рішення № 11360250 про відмову у реєстрації права на нерухоме майно за Позивачем у звязку з тим, що право власності зареєстровано за іншою особою та не скасовані правовстановлюючі документи. 02.09.2015 року Києво-Святошинським районним судом Київської області по справі № 369/3057/15-ц ухвалено рішення, яким скасовано свідоцтво про право власності за [PERSON] на обєкт нерухомості за адресою: [ADDRESS]. Однак, 17 червня 2015 року, під час розгляду цивільної справи № 369/3057/15-ц, [PERSON] дізналась, що в період з 22.07.2012 року по 17.06.2015 року було укладено договори дарування квартири, у відповідності до яких Позивач була незаконно позбавлена власності, а саме: 23.08.2012 року між [PERSON] Миколаївноюм та [PERSON] укладено договір дарування (Р № 1597) квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], про що прийнято рішення від 04.09.2012 року та внесено запис про державну реєстрацію; 17.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування (№ 1004) квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], про що прийнято рішення № 22155336 від 17.06.2015 року 15:46:24 та внесено запис про державну реєстрацію; 18.06.2015 року укладено договір дарування (№ 1009) квартири [ADDRESS], Києво-Святошинський район, Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], про що прийнято рішення № 22186618 від 18.06.2015 року 14:29:16 та внесено запис про державну реєстрацію. Враховуючи, що укладені правочини не відповідають вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та суперечать чинного законодавству України, це, на думку Позивача, є підставою визнання договору дарування серія Р № 1597 від 23.08.2012 року недійсним та витребування квартири з чужого незаконного володіння. Також Позивач зазначила, що у разі задоволення позову відновлення її порушених прав є неможливим без скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Позивач просила суд визнати недійсним договір дарування серія Р № 1597 від 23.08.2012 року, укладений між [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]; витребувати майно, а саме квартиру [ADDRESS], з незаконного володіння [PERSON] на користь Позивача [PERSON]; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], індексний номер: 22186618 від 18.06.2015 року 14:29:16 за яким право власності на квартиру [ADDRESS], належить [PERSON]; стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) судовий збір у розмірі 6\~090 грн. 00 коп. В подальшому в судовому засіданні представником Позивача була подана заява про зміну предмету позову. Проаналізувавши низку нормативно-правових актів, представник Позивача додатково до вже заявлених вимог просив суд визнати [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) з квартири № 7, що знаходиться в будинку № 4 по вул. Парковій в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області без надання їй іншого жилого приміщення; стягнути з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) витрати на оплату правової допомоги адвоката у розмірі 27\~000 (двадцять сім тисяч) гривень; стягнути з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків 28722309044) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) судовий збір у розмірі 7\~054, 61 (сім тисяч пятдесят чотири) гривні 61 копійка. 18.01.2016 року до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про розгляд справи за її відсутності з письмовими поясненнями по суті спору за вх. № 1124. Відповідно до вищезазначеної заяви, приватний нотаріус зазначила, що посвідчені нею договори дарування квартири під номером 7 у будинку 4, який розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Крюківщина, вулиця Паркова була здійснена на підставі правовстановлюючих документів на спірну квартиру, які не викликали у нотаріуса будь-яких сумніві, оскільки були оформлені належним чином. Сторони договорів дарування стверджували, що на момент укладання договорів дарування квартира, що відчужується, не перебуває під арештом та забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується, прав щодо неї у третіх осіб немає. Відсутність заборони відчуження та арешту, податкової застави та обтяження іпотекою щодо спірної квартири підтверджувалась: витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна; витягом з Реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави; витягом з Державного реєстру іпотек; Інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта; Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. Перевірка нотаріусом наявності чи відсутності судового рішення щодо обєкта нерухомого майна та власника перед посвідченням договору, законодавством не передбачена. Просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник Позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується оголошенням, надрукованим газеті «Хрещатик» за № 27 (4797) від 15.03.2016 року, причини неявки суду не відомі. Крім того, в матеріалах цивільної справи міститься заява [PERSON] про ознайомлення з матеріалами справи від 11.04.2016 року за вх. № 10281 та заява представника [PERSON] з аналогічним проханням від 18.03.2016 року за № 7548, що підтверджує той факт, що відповідачі були повідомлені про розгляд справи належним чином. Суд, враховуючи законодавчу вимогу щодо розумних строків розгляду цивільних справ, не знаходить підстав для задоволення заяви [PERSON] про перенесення слухання справи на іншу дату від 11.04.2016 року за № 10281, оскільки останнім лише голослівно повідомлено про наявність «сімейних обставин», що позбавляють його можливості зявитись до суду, не надаючи при цьому жодних належних та допустимих доказів. Треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не зявились. Зі згоди представника Позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам\~ ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету [PERSON] Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Вислухавши думку представника Позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши письмові пояснення приватного нотаріуса, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Статтею 3 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим спосedобом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 20 листопада 2007 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Інфініті» (далі ТОВ «Інфініті») було укладено попередній договір про резервування № 241-Iр (далі договір резервування). У відповідності до умов договору резервування ТОВ «Інфініті» здійснювало будівництво котеджного містечка «Місто сонця» в с. Крюківщна Київської області та зобовязувалось зарезервувати за Позивачем квартиру, загальною площею 107,7 кв.м. Позивач в повній мірі виконала умови договору резервування, придбавши у власність емітовані ТОВ «Інфініті» іменні безпроцентні дисконтні облігації в бездокументарній формі у кількості 5\~385 шт., що становить 100 % від загальної кількості необхідних облігацій, загальною номінальною вартістю 968\~115 грн. 30 коп., що підтверджується випискою про стан рахунку в цінних паперах № 200083, виданою ВАТ КБ «Актив-Банк» станом на 07.03.2012 року. У відповідності до п.5.1.2 договору резервування протягом 90 днів від дати введення в експлуатацію обєкта нерухомості сторони зобовязувались укласти основний договір купівлі-продажу вказаного обєкта нерухомості за рахунок вказаних облігацій. 24 січня 2012 року ТОВ «Інфініті» завершило будівництво обєкту нерухомості, що підтверджується Декларацією про готовність обєкта до експлуатації від 21.02.2012 р. № КС 14312011433. Проте, ТОВ «Інфініті» відмовилось укласти договір купівлі-продажу, чим порушило умови п.5.1.2 та п.6.1 договору, що стало підставою для звернення Позивача до суду. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2012 року у справі № 2-1821/12 за [PERSON] визнано право власності на квартиру, загальною площею 107,7 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Станом на 07.05.2012 року рішення суду набрало законної сили, що підтверджується штемпелем суду на останній його сторінці. Не погоджуючись з вказаним рішенням, 14.07.2014 року [PERSON], яка не брала участь у справі № 2-1821/12, звернулась з заявою про перегляд заочного рішення за нововиявленими обставинами. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2014 року [PERSON] було відмовлено у відкритті провадження у справі № 2-1821/12, а ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Проте, як вбачається із матеріалів справи, незважаючи на визнане судом право власності на спірну квартиру за [PERSON], 30.05.2012 року Крюківщинська сільська рада ухвалила рішення № 3/25, яким визнала право власності за [PERSON] на закінчену будівництвом квартиру № 7 в квартирному житловому будинку в житловому масиві котеджної забудови «Місто Сонця» в с. Крюківщина, по вул. Паркова № 4; вирішила оформити та видати свідоцтво на закінчену будівництвом вищезазначену квартиру; зобовязала КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» зареєструвати право приватної власності на квартиру. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.03.2013 року у справі № 2-а-540/12 рішення Крюківщинської сільської ради № 3 /25 від 30.05.2012 року визнано незаконним та скасовано, а ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2015 року залишено без змін. В 2014 році Позивач звернулась до Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області з заявою №5374703 для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно. 04 березня 2015 року за результатами розгляду вищезазначеної заяви Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області винесено рішення № 11360250 про відмову у реєстрації права на нерухоме майно за Позивачем у звязку з тим, що право власності зареєстровано за іншою особою та не скасовані правовстановлюючі документи. 02.09.2015 року Києво-Святошинським районним судом Київської області по справі № 369/3057/15-ц ухвалено рішення, яким скасовано свідоцтво про право власності за [PERSON] на обєкт нерухомості за адресою: [ADDRESS]. Однак, 17 червня 2015 року, під час розгляду цивільної справи № 369/3057/15-ц, [PERSON] дізналась, що в період з 22.07.2012 року по 17.06.2015 року було укладено договори дарування квартири, у відповідності до яких Позивач була незаконно позбавлена власності, а саме: 23.08.2012 року між [PERSON] Миколаївноюм та [PERSON] укладено договір дарування (Р № 1597) квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], про що прийнято рішення від 04.09.2012 року та внесено запис про державну реєстрацію; 17.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування (№ 1004) квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], про що прийнято рішення № 22155336 від 17.06.2015 року 15:46:24 та внесено запис про державну реєстрацію; 18.06.2015 року укладено договір дарування (№ 1009) квартири [ADDRESS], Києво-Святошинський район, Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], про що прийнято рішення № 22186618 від 18.06.2015 року 14:29:16 та внесено запис про державну реєстрацію. Враховуючи позицію, висвітлену у п. 5\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до\~ст.215 ЦК України\~для того, щоб правочин мав юридичну силу, він повинен відповідати встановленим ч.1-3,5,6\~ст.203 ЦК України\~умовам дійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Проте, враховуючи вищевказані судові рішення, встановлено, що на момент укладення договору дарування серія Р № 1597 від 23.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON], квартира [ADDRESS] не належала [PERSON] на законній підставі і остання не мала права відчужувати зазначене нерухоме майно. Виходячи з того, що укладення договору дарування серія Р № 1597 від 23.08.2012 року є правочином, не відповідає вимогам закону, так як був здійснений поза волею законного власника ([PERSON]), оскільки власник особисто не вчиняла жодної дії, спрямованої на відчуження належної їй квартири, і не давала жодного доручення іншим особам щодо вчинення таких дій, а тому і відсутнє її волевиявлення на відчуження майна, то вищезазначений договір має бути визнаний недійсним. Як зазначено у п. 10\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Разом з тим, відповідно до вимог ч. 3\~ст. 388 ЦК України, яка заявлялася позивачем, як підстава заявлених ним позовних вимог, якщо майно було набуто безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03.10.2011 року у справі № 6-36цс11, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом предявлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями\~215,\~216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову у разі, якщо існують підстави, передбачені\~ст. 388 ЦК, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Враховуючи вищезазначені судові рішення та проаналізовані нормативно-правові акти,\~суд вважає, що квартира [ADDRESS], вибула з володіння її законного власника [PERSON], поза її волею, а тому позовні вимоги про витребування вказаної спірної квартири у [PERSON] підлягають задоволенню.\~ Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті\~19,\~27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Укладення вищевказаних договорів дарування у відповідності до ч. 1 ст. 19 та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року номер 1952-IV були підставами для прийняття рішень про державну реєстрацію прав на квартиру № 7 по вул. Парковій, с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області. У відповідності до вимог п.2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та їх записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року за № 3502/5, для внесення записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили. У звязку з чим, суд приходить до висновку про скасування, зазначеної в прохальній частині позову, реєстрації прав на нерухоме майно з метою повного відновлення порушених прав Позивача. Щодо заявлених позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування спірною квартирою, її виселення та стягнення витрат на оплату правової допомоги, то останні не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Стаття 383 ЦК України\~та\~ст. 150 Житлового кодексу України (далі ЖК України)\~передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, членів його сімї, інших осіб і розпоряджатись житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Задоволення позову про визнання такими, що втратили право на користування жилим приміщенням можливе лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась у нього у встановленому порядку у якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або члена сім'ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на то причин у ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.\~71, ст.\~72 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Отже, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення є різними способами захисту права та не можуть застосовуватися одночасно. Як вбачається із копії відповіді Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 15.02.2016 року за № 2198, Києво-Святошинський РВ УДМС України в Киїській області повідомляє, що не має змоги надати відповідь щодо відомостей про осіб, які проживають за адресою: [INFO]. Інших належних та допустимих доказів того, що [PERSON] проживає в спірній квартирі представником Позивача суду не надано, а тому беззаперечно вважати встановленим факт проживання останньої в квартирі лише через набуття права власності неможливо. Враховуючи, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в даній справі не є належних способом захисту порушених прав; доказів, що [PERSON] проживає в спірній квартирі, надало б можливість виселити останню не надано, то суд не знаходить підстав для задоволення зазначених вимог. Суд також не знаходить підстав для стягнення з Відповідачів заявлених Позивачем витрат на правову допомогу, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази\~про кількість годин, які затрачено для надання правової допомоги\~\~по справі, досить значний розмір вищезазначеної правової допомоги та той факт, що адвокат [PERSON] чи його помічник [PERSON] жодного разу не брали участь в судових засіданнях, первісний варіант позовної заяви також не був ними підготовлений. \~ Судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України суд покладає на Відповідачів. На підставі вищевикладеного та ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 383 Цивільного кодексу України, п. 5\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 71,72. 150 Житлового кодексу України, п.2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та їх записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року за № 3502/5, та

Outcome: partial