Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила визнати за нею право власності на автомобіль Daewoo Matiz796, 2012 року випуску, № шасі [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначила, що 31.01.2013 року між її чоловіком - [PERSON] та відповідачем був укладений публічний договір №HE00A+02005496 про надання фінансового лізингу. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем померлого є вона. Згідно угоди про заміну сторони в договорі фінансового лізингу №HE00A+02005496 від 31.01.2013 року вона прийняла на себе зобов`язання виконувати умови договору. На підставі акта звірки взаєморозрахунків та переходу права власності за умовами договору лізингу, автомобіль Daewoo Matiz796 разом з відповідними документами передано у власність лізингоодержувача, тобто їй. Вона прийняла за актом приймання-передачі автомобіль та свідоцтво про реєстрацію ТЗ. Крім того, відповідачем було видано на її ім`я довіреність, якою уповноважив її представляти інтереси товариства в сервісних центрах МВС з метою перереєстрації автомобіля. Однак здійснити перереєстрацію вона не може в зв`язку з втратою оригіналу договору лізингу №№HE00A+02005496 від 31.01.2013 року, і відновити його не має можливості. Посилаючись на ст. 392 ЦК України просить визнати за нею право власності на автомобіль. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.12.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Відповідач своїм правом надати відзив на позов не скористався. За ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно дост. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Із матеріалів справи вбачається, що 31.01.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач) укладено публічний договір №НЕ00А+02005496 про надання фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль Daewoo Matiz796, 2012 року випуску, № шасі [NUMBER] . Право власності на автомобіль зареєстровано за ПАТ «КБ «ПриватБанк» (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] ). [INFO] [PERSON] помер, єдиною спадкоємицею померлого є його дружина - [PERSON] (позивач). Згідно угоди про заміну сторони в договорі фінансового лізингу №НЕ00А+02005496 [PERSON] набула статусу лізингоодержувача замість померлого [PERSON] . За актом приймання-передачі транспортного засобу № НЕ00А+02005496 від 03.12.2019 року позивач прийняла вказаний автомобіль. Крім того, між позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу. На підставі довіреності від АТ КБ «ПриватБанк» від 03.12.2019 року [PERSON] уповноважена представляти товариство в сервісних центрах МВС України з питань перереєстрації Daewoo Matiz796, 2012 року випуску, № шасі [NUMBER] , що належить на праві власності АТ КБ «ПриватБанк». Висновком експертного дослідження №22/6541/8389 від 21.10.2020 року встановлено, що номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , наданого на дослідження ТЗ Daewoo Matiz, номерний знак [NUMBER] не змінювались. Бланк наданого на дослідження документа - свідоцтва про реєстрацію ТЗ, серія [NUMBER] відповідає бланкам, які знаходяться на офіційному обігу. Однак [PERSON] було відмовлено у наданні адміністративної послуги з перереєстрації ТЗ, в зв`язку з відсутністю оригіналу договору фінансового лізингу. Відповіддю регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Херсонській області позивачу роз`яснено умови перереєстрації ТЗ, зокрема необхідність надати документи, що підтверджують особу, договір фінансового лізингу та власне сам ТЗ для проведення огляду. Статтею 334 ЦК України передбачений момент набуття права власності за договором, а саме з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.ст. 1, 2, 6, 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст.598 ч.1 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Отже, виходячи з наведених норм закону, позивачем транспортний засіб Daewoo Matiz796, 2012 року випуску, № шасі [NUMBER] було придбано шляхом виконання умов договору лізингу №НЕ00А+02005496 (після заміни сторони договору з [PERSON] на [PERSON] ), відтак право власності набуто правомірно, виникло з моменту оплати коштів, що підтверджується належними та допустимими доказами, систематичних порушень умов договору не встановлено, об`єкт лізингу станом на дату подання позовної заяви перебуває в позивача. За договором фін.лізингу лізингодавець відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов набуває автомобіль у продавця (постачальника) собі у власність і передає його у користування підприємству-лізингоодержувачу на визначений строк (не менше ніж один рік) за встановлену плату. Повноправним власником автомобіля лізингоодержувач стає лише після сплати останнього лізингового платежу та викупу авто за залишковою вартістю. Згідно з положеннями ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже судом встановлено, що позивачем повністю виконані умови фінансового лізингу №НЕ00А+02005496, про що свідчить акт приймання передачі ТЗ від 03.12.2019 року, акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності по фінансовому лізингу від 03.12.2019 року, факт видачі АТ КБ «ПриватБанк» довіреності на ім`я позивача від 03.12.2019 року, проте реалізувати своє право власності в повному обсязі (шляхом реєстрації ТЗ) позивач не має можливості, в зв`язку з відсутністю оригіналу договору фінансового лізингу №НЕ00А+02005496 від 31.01.2013 року. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Заперечень з боку відповідача, станом на день розгляду справи, немає. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved