Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Рибак І.В., звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових кощтів у розмірі 532 450,00 грн, судовий збір у розмірі 5 234,50 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 11 травня 2017 року між ним як позикодавцем та [PERSON] як позичальником, було укладено Договір (далі - Договір) безпроцентної позики грошей, за умовами якого він передав останньому у борг грошові кошти в розмірі 155 000,00 грн з зобов`язанням повернути таку ж саму суму до 11 листопада 2018 року включно. Сума позики була прийнята [PERSON] у повному обсязі до підписання Договору, що підтверджується розпискою від 11 травня 2017 року. Позивач повідомив, що 2 липня 2019 року звертався до [PERSON] з вимогою щодо повернення боргу, проте вимога відповідачем отримана не була. На момент звернення до суду відповідач своїх зобов`язань не виконав та отриману позику не повернув. Відповідно до Договору за прострочення виконання зобов`язань стягується пеня в розмірі 0,5% від простроченої суми та штраф в розмірі 10% , у разі, якщо термін прострочення перевищує 90 днів. Так, за розрахунком [PERSON] загальний розмір боргу за Договором становить 407 650,00 грн, що включає в себе: борг - 155 000,00 грн; загальна сума пені - 237 150,00 грн; загальний розмір штрафу - 15 500,00 грн. Крім, того, 11 квітня 2018 року позивач на підставі усного договору позики позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 115 800,00, які він зобов`язався повернути до 11 листопада 2018 року, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 11 квітня 2018 року. Але, на момент звернення до суду, відповідач [PERSON] і цей борг за договором (розпискою) не повернув. Отже, загальна боргова заборгованість становить 532 450,00 грн (407 650,00 грн + 115 800,00 грн), яку позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 5 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання, відповідачеві визначений строк на подання відзиву на позов (а.с. 27). Справа, призначена на 27 травня 2020 року не розглядалась, оскільки суддя перебувала у відпустці. У судове засідання, призначене на 3 серпня 2020 року, сторони не з`явились. Про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Справа перенесена на 1 лютого 2021 року. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Справа, призначена на 1 лютого 2021 року, не розглядалась у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача. Наступна дата судового розгляду 6 квітня 2021 року. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, однак судовий виклик відповідача повернуто до суду з відміткою відділу зв`язку про закінчення строків зберігання, що є підставою для висновку суду про належне повідомлення сторони. Ухвалою від 1 лютого 2021 року підготовче провадження за позовними вимогами [PERSON] закрито (а.с. 53). Справа, призначена на 6 квітня 2021 року, не розглядалась у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача. Наступна дата судового розгляду 16 липня 2021 року. Представник позивача - адвокат Рибак І.В. подала заяву про розгляд справи без її участі. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач про час, день та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, однак судовий виклик відповідача повернуто до суду з відміткою поштового відділу зв`язку про закінчення терміну зберігання, що є підставою для висновку суду про належне повідомлення сторони. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та ухвалити заочне рішення відповідно до правил ст. ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 11 травня 2017 року між позивачем, з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, укладено договір безпроцентної позики грошей № НМО 536624, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н.М. та зареєстровано в реєстрі за № 311 (а.с. 11). За умовами договору позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв у власність 155 000,00 грн із зобов`язанням повернути таку ж саму суму до 11 листопада 2018 року. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] особисто (власноруч) написав розписку від 11 травня 2017 року про фактичне отримання від нього 155 000,00 грн (а.с. 12). Крім того, 11 квітня 2018 року позивач на підставі усного Договору позики позичив відповідачу грошові кошти у загальній сумі 115 800,00 грн, які відповідач зобов`язався повернути позивачу до 11 листопада 2018, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 11.04.2018 (а.с. 13). Статею 202 Цивільного Кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг коштів з зобов`язанням щодо їх повернення та дати отримання коштів. У розписці від 11 квітня 2018 року [PERSON] підтверджує отримання отримав від [PERSON] грошової суми позики в розмірі 115 800 грн та зобов`язується їх повернути до 11 листопада 2018 року. У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строк, на який вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг, міститься підпис позичальника, а отже всі істотні умови договору позики. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). За умовами зазначених вище договорів позики [PERSON] взяв на себе обов`язок повернути кошти, отримані в позику, але у строк, передбачений договорами, кошти не повернув. 2 липня 2019 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення грошових коштів за Договором від 11.05.2017 (а.с. 14), що підтверджується описом вкладення на якому є відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в договорі адресу відповідача (а.с. 15). Однак поштове відправлення не було вручено, а тому повернулось позивачу (а.с. 16). Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У постанові від 12 листопада 2020 року № 154/3443/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначено, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Із матеріалів справи судом встановлено, що у позивача [PERSON] знаходяться оригінали розписок від 11 травня 2017 року та 11 квітня 2018 року, у яких не зазначено про повернення отриманої позичальником [PERSON] суми позики, що підтверджує те, що боргове зобов`язання по договорам позики ним не виконане. З огляду на викладене стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договорами позики у сумі 270 800,00 грн. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до пунктів 10,11 Договору безпроцентної позики грошей від 11 травня 2017 року за прострочення виконання зобов`язань за цим договором стягується пеня в розмірі 0,5 відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення. У разі, якщо термін прострочення перевищує 90 днів, Позикодавець має право додатково стягнути штраф в розмірі 10% від простроченої суми. Згідно з розрахунком наданим позивачем і перевіреним судом: загальна сума пені дорівнює 237 150,00 грн (155 000 х 0,5% х 306 днів); загальний розмір штрафу дорівнює 15 500 грн (155 000 х 10%). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає необхідним позов задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом досліджений договір про надання правової допомоги № 29/19 від 12 вересня 2019 року (а.с. 18-20), додаткова угода № 2 від 7 вересня 2020 року (а.с. 40), ордер № 712098 (а.с. 22), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 000055 від 23.10.2017 (а.с. 21), копії рахунків-фактури № СФ-0000017, СФ-0000011, СФ-0000009 від 12.09.19, 07.09.20, 10.08.20 (а.с. 43-45), копія меморіального ордеру № ПН29712133 від 13.09.2019, копії платіжних доручень № 59178915 від 11.08.20, № 61830130 від 10.09.20 про оплату послуг (а.с. 46-48), акти здачі-прийняття робіт №№ ОУ-0000016, ОУ-0000007, ОУ-0000002 (а.с. 49-51), та встановлено, що позивачем було витрачено 2 600,00 грн. на правову допомогу. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 5 234,50 грн і витрати на правову допомогу в сумі 2 600,00 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача, оскільки, останнім надані достатні докази їх фактичного понесення в рамках розгляду даної справи.

Outcome: approved