Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 31.07.1999 року, у шлюбі [INFO] народилася дочка [PERSON]. 26.06.2014 року шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. За час шлюбу з відповідачем вони за спільні кошти за договором купівлі-продажу квартири від 18.05.2009 року придбали однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, хоча оформлення правовстановлюючих документів здійснювалось на ім'я відповідача [PERSON]. Враховуючи те, що спірне майно згідно до ст. 60 СК України є їх спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувається, то відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України вона має право на половину спірного майна як колишня дружина. За твердженням позивачки добровільно відповідач не визнає за нею права власності на 1/2 частини вказаної квартири, зазначеними діями відповідач порушив її права, тому вона подала позов до суду і просить суд: - визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 20,6 кв.м., в тому числі жила площа 11,3 кв.м., до якої надходять: житлова кімната площею 11,3 кв.м., кухня площею 4,5 кв.м., вбиральня площею 2,2 кв.м., коридор площею 2,1 кв.м., вбудована шафа площею 0,3 кв.м., балкон площею 0,2 кв.м., що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; - стягнути з відповідача судові витрати на судовий сбір у сумі 243 грн 60 коп. (а.с. 2-3) Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги і просять позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, його інтереси в судовому засіданні представляла представник [PERSON], яка позов визнала частково, а саме: визнала в частині визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], та не визнала в частині стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на судовий сбір у сумі 243 грн 60 коп. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника [PERSON], пояснення представника відповідача [PERSON] - [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом установлені факти і відповідні їм правовідносини: Спірною є однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 20,6 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м., у тому числі: житлова кімната площею 11,3 кв.м., кухня площею 4,5 кв.м., вбиральня площею 2,2 кв.м., коридор площею 2,1 кв.м., вбудована шафа площею 0,3 кв.м., балкон площею 0,2 кв.м., вартістю 41 962 гривні, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири від 18 травня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] 18.05.2009 року, зареєстровано в реєстрі за № 684, зареєстрованому в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.05.2009 року (а.с. 7, 8, 10, 12, 13). Позивачкою [PERSON] заявлено вимоги про визнання права власності на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS], як майна чоловіка і жінки, які проживали однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі. Судом установлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.07.1999 року, у шлюбі [INFO] народилася дочка [PERSON]. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.06.2014 року шлюб розірвано (а.с. 4, 9, 11). Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка на підставу своїх вимог щодо поділу майна подружжя шляхом визнання за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], посилається на статті 60, 61, 69, 70 та 71 СК України, а згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК), позивачка в силу статті 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Згідно п. 23 вищевказаної постанови Пленуму спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як убачається із матеріалів справи, [PERSON] перебуваючи з позивачкою у зареєстрованому 31.07.1999 року шлюбі, на підставі договору купівлі - продажу квартири від 18 травня 2009 року, придбав у власність однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 20,6 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м., у тому числі: житлова кімната площею 11,3 кв.м., кухня площею 4,5 кв.м., вбиральня площею 2,2 кв.м., коридор площею 2,1 кв.м., вбудована шафа площею 0,3 кв.м., балкон площею 0,2 кв.м. (а.с. 10, 12). Відповідно до ч 1. ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На цей час вартість квартири за адресою: [ADDRESS], складає суму 41 962 гривні (а.с. 8). За таких обставин, враховуючи, що за час шлюбу чоловіком позивачки було придбано спірну квартиру, яка і є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки повністю, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачки, які документально підтверджуються квитанцією про оплату судового збору в сумі 243 грн 60 коп., компенсуються відповідачем у зв'язку із задоволенням позову (а.с. 1).

Outcome: approved