Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», про визнання договорів недійсними, після уточнення якої, просив: -визнати частково недійсним Договір відступлення прав вимоги №GL48N718070_blank від 05 серпня 2020 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» в частині відступлення права вимоги до позивача за кредитним договором №8/2007/980-К/3640-ПП від 27.08.2007 року; -визнати частково недійсним Договір відступлення прав вимоги №GL48N718070_blank_01 від 30 вересня 2020 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» в частині відступлення права вимоги до позивача за кредитним договором №8/2007/980-К/3640-ПП від 27.08.2007 року; -стягнути з відповідачів судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 27.08.2007 року між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» (правонаступник - ПАТ «КБ «Надра») було укладено споживчий кредитний договір№8/2007/980-К/3640-К від 27.08.2007 року. Відповідно до умов Кредитного договору, банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі у національній валюті України на загальну суму 30000,00 грн., із розрахунком 3,0% на місяць строком з 27.08.2007 року по 17.08.2010 року. 04.11.2020 року Позивач отримав від ТОВ «Брайт Інвестмент» (далі - Відповідач-3) Пропозицію про дострокове погашення заборгованості та одночасно Вимогу/Повідомлення про дострокове погашення заборгованості. Зі змісту цих листів вбачається, що від Відповідача-2 право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (далі - Відповідач-1) на підставі Договору №GL48N718070_blank від 05.08.2020 року. Потім Відповідач-1 відступив право вимоги за кредитним договором на користь Відповідача-3 на підставі Договору №GL48N718070_blank_01 від 30.09.2020 року. У Вимозі про дострокове погашення заборгованості зазначається, що загальний розмір заборгованості перед первісним кредитором по Кредитному договору складає 171810,00 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 30000 грн. та заборгованості за нарахованими доходами (відсотками) у розмірі 141810,00 грн. Окремо, у Пропозиції про дострокове погашення заборгованості від 04.11.2020 року Відповідач-3 пропонує виконати порушене зобов`язання та повернути заборгованість в розмірі 84015, 00 грн. Тож, Відповідач-3 пропонує Позивачу повернути різні грошові суми за Кредитним договором. Також, Позивачу не відомо про сам розрахунок заборгованості, адже Відповідач-3 належного розрахунку суми заборгованості Позивачу не надав. Позивачу також не відомо на підставі чого право вимоги перейшло від Відповідача-2 до Відповідача-3 та як саме ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відступило право грошової вимоги до Позивача на користь ТОВ «Брайт Інвестмент». Отже, під час укладання договорів, ні Відповідач-1, ні Відповідач-3 не мали дійсної вимоги до Позивача. Відповідач-3 не надав Позивачу ніяких підтверджуючих документів, що саме він має право звертатися до Позивача із вимогою про дострокове повернення грошових коштів. Позивач наголошує, що згідно із нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Відповідач-3 не обгрунтував та не зазначив, що саме вимога до Позивача є дійсною станом на момент укладання спірного Договору, та що саме Позивач повинен відповідати за зобов`язанням за цим Договором. Окремо не було наведено розрахунків заборгованості, не доведено майнові вимоги, не надано сам Договір про відступлення права вимоги тощо, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду за захистом свої прав. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08.02.2021 року було відкрито провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 08.02.2021 року, а також відповідачам було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідачем-3 ТОВ «Брайт Інвестмент» 05.04.2021 року було надано суду копії оскаржуваних договорів з додатками до них та у встановлений судом строк надано відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, звертав увагу суду на ті обставини, що боржник, який не отримав доказів про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Окрім того, Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Окрім того, позивачем також належним чином не обґрунтовано, які саме права порушено фактом укладення спірного Договору та як наслідок, наявності підстав для його оскарження в судовому порядку. Також, 26.04.2021 року від Відповідача-2 ПАТ «КБ «Надра» надійшов відзив на позов, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, звертав увагу суду, що відступлення права вимоги від первісного кредитора, який перебуває у стані ліквідації та виведення з ринку було здійснено з дотриманням норм чинного законодавства. 28 квітня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у яких він спростував міркування Відповідачів, та наполягав на задоволенні позову, посилаючись на мотиви, викладені у позові. 05 травня 2021 року від Відповідача-3 надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача, у яких він не погодився з міркуваннями позивача та звертав увагу суду на відсутність підстав для задоволення позову. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судом встановлено, що 27.08.2007 року між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» (правонаступник - ПАТ «КБ «Надра») було укладено споживчий кредитний договір №8/2007/980-К/3640-К від 27.08.2007 року. Відповідно до умов Кредитного договору, банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі у національній валюті України на загальну суму 30000,00 грн., із розрахунком 3,0% на місяць строком з 27.08.2007 року по 17.08.2010 року. Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 14 жовтня 2011 року у цивільній справі № 2-1931/11 позовна заява Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволена, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №8/2007980-К/3640-К від 27 серпня 2007 в сумі 86273,35 грн. та судові витрати (а.с.53-54). Відповідно до Постанови Правління НБУ від 04.06.2015 року №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ НАДРА» та відповідного рішення, прийнятого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра». 05 серпня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір №GL48N718070_blank, про відступлення прав вимоги, предметом якого було відступлення ПАТ КБ «Надра» на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» прав вимоги, в тому числі до [PERSON] за кредитним договором №8/2007980-К/3640-К від 27 серпня 2007, укладеним між останнім та ВАТ КБ «Надра». Відповідно до п.1 Договору №GL48N718070_blank від 05.08.2020року, за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників за кредитними договорами, та всіма іншими похідними договорами, права з якими виникають у Нового кредитора у зв`язку із набуттям прав на умовах цього Договору, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами про відкриття карткових рахунків, договорами поруки, договорами застави та всіма іншими похідними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - «Права вимоги». Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі тау порядку, визначених цим Договором. Як вбачається з п.2 Договору, Новий кредитор набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи серед іншого: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основними договорами, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна Боржників. Також встановлено, що 30.09.2020 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» був укладений договір про відступлення прав вимоги № GL48N718070_blank_01, предметом якого було відступлення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» прав вимоги, в тому числі до [PERSON] за кредитним договором №8/2007980-К/3640-К від 27 серпня 2007, укладеним між останнім та ВАТ КБ «Надра». Відповідно до п.1 Договору № GL48N718070_blank_01 від 30.09.2020 року, за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первинний кредитор відступає Новому кредитору належні Первинному кредитору, а Новий кредитор набуває права вимоги Первинного кредитора до позичальників за кредитними договорами та всіма іншими похідними договорами, права на які виникають у Нового кредитора у зв`язку із набуттям прав на умовах цього Договору, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), договорами про відкриття карткових рахунків, договорами поруки, договорами застави та всіма іншими похідними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Первинному кредитору за права вимоги грошові кошти у сумі тау порядку, визначених цим Договором. Також, укладений договір між відповідачами, у п.2 містить положення, згідно яких, Новий кредитор набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи серед іншого: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за Основними договорами, право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна Боржників. Отже, суд приходить до висновку, що за умовами даних Договорів та Додатків №1 до них ПАТ «КБ Надра», ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» предметом передачі (купівлі-продажу) визначили права вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, в тому числі за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №8/2007980-К/3640-К від 27 серпня 2007 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». Згідно зі статтями 12,?81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Як встановлено судом, відповідачами було укладено договори, якими дійсно відступлено права вимоги за кредитними договорами, серед переліку яких також відступлено право вимоги саме до [PERSON] за кредитним договором №8/2007980-К/3640-К від 27 серпня 2007, укладеним між останнім та ВАТ КБ «Надра». На обгрунтування підстав недійсності договору, позивач, серед іншого посилався на ті обставини, що відступлена вимога не дійсна, оскільки не підтверджена розрахунком заборгованості, крім того, у Вимозі про дострокове погашення заборгованості та у Пропозиції про дострокове погашення заборгованості Відповідач-3 пропонує виконати порушене зобов`язання та повернути різні розміри заборгованості, окрім того, не доведено право вимоги з боку Відповідача-3. З приводу зазначених посилань, суд зазначає наступне. За правилом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто за наведеним загальним правилом до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні, якщо інше не встановлено договором або законом. У частині 1 статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Тлумачення частини 1 статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. В свою чергу, тлумачення статті 516, частини 2 статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України, в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 вказано, що «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним», а також аналогічне, міститься і в постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 635/198/17. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи та визнається позивачем, 04.11.2020 року Позивач отримав від ТОВ «Брайт Інвестмент» Пропозицію про дострокове погашення заборгованості та одночасно Вимогу/Повідомлення про дострокове погашення заборгованості. Як вбачається зі змісту цих листів, ними також повідомлено позичальника, що від Відповідача-2 право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі Договору №GL48N718070_blank від 05.08.2020 року, а потім Відповідач-1 відступив право вимоги за кредитним договором на користь Відповідача-3 на підставі Договору №GL48N718070_blank_01 від 30.09.2020 року. Тобто відповідачем-3, на думку суду, належним чином здійснено повідомлення позивача про відступлення права вимоги за кредитним договором. Доводи позивача, про те, що ним не отримано договору про відступлення прав вимоги, суд не приймає до уваги, як такі, що суперечать вимогам чинного законодавства, так як новий кредитор не був зобов`язаний надсилати боржнику копію договору, та на виконання своїх обов`язків, відповідно до вимог закону, повідомив письмово про відступлення прав вимоги. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами. Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 та від 17 березня 2021 року? ?у справі № 953/19283/19. Позивач на обґрунтування неправомірності відступлення права вимоги за кредитним договором вказує на те, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, а відступлення права вимоги, якої не існувало станом на момент відступлення є неможливим. Під час розгляду справи судом встановлено, що кредитний договір №8/2007980-К/3640-К від 27 серпня 2007 не визнано недійсним, зобов`язання за кредитним договором належним чином позивачем не виконані. Відомості, щодо добровільного виконання рішення суду про стягнення заборгованості від 14.10.2011 року матеріали справи не містять. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених? позовних вимог в частині посилань на те, що передача права вимоги за зобов`язанням, відбулася у розмірі, з яким позивач не погоджується, а розмір вимоги не є дійсним, оскільки під час укладання оспорюваних правочинів між ПАТ «КБ Надра», ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент», сторонами дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договорів. Непогодження позивача з розміром вимоги не може бути підставою для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. Визначаючи, що зобов`язання переходить до нового кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, необхідно враховувати, що відступлення таких прав є неможливим лише стосовно недійсних вимог (тобто лише в разі недійсності самого правочину, в силу якого виникло кредитне зобов`язання). Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. А отже, у спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань. У справі, що розглядається позивачем не заперечується наявність у нього заборгованості перед первісним кредитором, разом з тим, доводи позовної заяви зводяться лише до незгоди заявника з розміром заборгованості права вимоги за якою перейшло до нового кредитора. Позивач не позбавлений права спростовувати розмір заборгованості у межах пред`явлених до нього вимог про стягнення цієї? заборгованості чи в межах спору про визначення її розміру, складових та підстав нарахування. Посилання позивача на відсутність у відповідачів відповідних ліцензій під час укладення спірних договорів судом відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» зареєстровані як фінансові установи та є учасниками ринку фінансових послуг, а саме мають відповідні свідоцтва та ліцензії у відповідності до вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що підтверджується Розпорядженнями Нацкомфінпослуг 23.04.2020 №759 та від 11.05.2019 № 1524, а отже твердження Позивача в цій частині є безпідставними та недоведеними жодними належними та допустимими доказами. Крім того, суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів, та не доведено, що укладені між відповідачами договори про відступлення прав вимоги порушують права позивача, а решта доводів викладених у позовній заяві, зводяться до незгоди позивача з укладеним договором. Інших обґрунтованих підстав для визнання договорів недійсними - матеріали справи не містять. Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Отже порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права. Звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України). Отже, відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься в п. 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16). Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльність, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у ст. ст. 3, 627 ЦК України, ст. ст. 6, 43 ГК України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації (такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20). Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (аналогічний висновок викладений у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18). Разом з тим, право на судовий захист, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України, вимагає, щоб порушення, про яке стверджує особа, було реальним, обґрунтованим і стосувалось індивідуально виражених прав або інтересів такої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову, збирання доказів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів, що укладення відповідачами договорів про відступлення права вимоги відбулося з порушенням його прав та законних інтересів чи вимог чинного законодавства. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються, відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed