Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернулась з позовом до суду до відповідача [PERSON] підприємства «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України (ДП «Наукнафтогаз»), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, про стягнення вихідної допомоги і відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 17 травня 2005 року по 19 грудня 2014 року вона працювала в ДП «Наукнафтогаз» на посадах: з 17 травня 2005 року по 1 листопада 2006 року в.о. завідуючої відділом стандартизації та в.о. технічної-інформації науково-технічного відділення; з 01 листопада 2006 року по 01 квітня 2009 року завідуюча відділом стандартизації та науково-технічної інформації науково-технічного відділення; з 01 квітня 2009 року по 05 травня 2010 року завідувач відділу стандартизації відділення стандартизації, нормативно-технічного забезпечення та екології; з 05 травня 2010 року по 01 лютого 2011 року завідувач відділу стандартизації науково-технічного відділення; з 01 лютого 2011 року по 01 лютого 2013 року завідувач відділу формування баз даних нормативних документів відділення інноваційно-методичних досліджень/інновацій та інформаційних технологій; з 01 лютого 2013 року по 15 квітня 2013 року науковий співробітник відділу аспірантури та науково-освітньої роботи; з 15 квітня 2013 року по 19 грудня 2014 року головний фахівець відділу інноваційно-методичних досліджень центру інновацій та інформаційних технологій. Трудовий стаж [PERSON] в ДП «Наукнафтогаз» становить 9 років 7 місяців, а галузевий стаж становить 33 роки. Згідно наказу № 234-к від 17 грудня 2014 року її було звільнено з роботи, починаючи з 19 грудня 2014 року, у звязку із змінами в організації виробництва праці, реорганізації та скороченням чисельності працівників. У попередженні про звільнення її було попереджено про те, що у разі вивільнення з ДП «Наукнафтогаз» у звязку із змінами організації виробництва праці, реорганізації та скорочення чисельності працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) їй буде виплачена вихідна допомога відповідно до положень ст. 44 КЗпП України та умов Колективного договору ДП «Наукнафтогаз». В наказі № 234-к від 17 грудня 2014 року зазначено лише про необхідність нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат, відповідно до положень ст. 44 КЗпП України та п. 2.5 Колективного договору ДП «Наукнафтогаз» на 2011 рік. Проте не зазначено та не здійснено нарахування одноразової вихідної допомоги відповідно до положень п. 4.4.13 Колективного договору ДП «Наукнафтогаз» на 2011 рік. Відповідно до відомостей, зазначених у трудовій книжці її загальний галузевий стаж становить 33 роки, тобто враховуючи положення п. 4.4.13 Колективного договору їй повинна бути виплачена одноразова вихідна допомога у розмірі 12-ти середньомісячних заробітних плат. Згідно довідки № 72/08 від 13 серпня 2015 року їй нарахована вихідна допомога згідно п. 2.5 Колективного договору у розмірі 41\~317,41 грн., яка становить три середньомісячні заробітні плати. Не отримавши виплату одноразової вихідної допомоги вона звернулась до ДП «Наукнафтогаз» з вимогою виплатити їй вихідну допомогу у відповідності до положень п. 4.4.13 Колективного договору, оскільки вона має стаж у галузі 33 роки. 19 січня 2015 року листом ДП «Наукнафтогаз» їй було відмовлено у виплаті такої вихідної допомоги, та зазначено про те, що вона не має права на виплату одноразової вихідної допомоги, визначеної п. 4.4.13 Колективного договору, оскільки звільнення відбулось згідно п. 1 ст.40 КЗпП України. У відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обовязковим для всіх субєктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Міністерством соціальної політики України 19 січня 2012 року була зареєстрована Галузева угода, укладена між Міністерством енергетики та вугільної промисловості, НАК «Нафтогаз України» та профспілкою працівників нафтової в газової промисловості України на 2012-2014 роки, яка була чинною на момент її звільнення. Однак умови Галузевої угоди та Колективного договору, які були чинні на час її звільнення, різняться в частині виплати одноразової вихідної допомоги різняться. Так Колективним договором, а саме п. 4.4.13 передбачено, що одноразова вихідна допомога виплачується лише у разі звільнення працівника на пенсію вперше, тоді як згідно п. 4.3.5.13 Галузевої угоди, серед інших грошових допомог, визначена також і одноразова виплата працівникам похилого віку у звязку з виходом на пенсію за віком або звільненими за п. 1 ст. 40 КЗпП України, яким залишилось 1,5 роки і менше до досягнення пенсійного віку. У відповідності до положень п. 4.4.13 Колективного договору вона має право на виплату їй невиплаченої одноразової вихідної допомоги та Галузевої угоди у розмірі 165\~269,76 грн.. У звязку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено її права та спричинено їй моральну шкоду, яку вона оцінила в розмірі 10\~000 грн., враховуючи характер і тривалість моральних страждань, тяжкість завданої моральної травми. Одноразова допомога та вихідна допомога не належать до фонду оплати праці, тому на них не поширюються положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, тому у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За вказаних обставин нею не був пропущений строк звернення з позовом до суду. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила стягнути з ДП «Наукнафтогаз» на її користь одноразову вихідну допомогу у відповідності до вимог п. 4.4.13 Колективного договору та Галузевої угоди у розмірі 165\~269,76 грн. та 10\~000 грн. завданої моральної шкоди. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 07 липня 2017 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] підприємства «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України (ДП «Наукнафтогаз»), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України в частині заявлених вимог про стягнення вихідної допомоги закрито на підставі вимог п. 2 ст. 205 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача ДП «Наукнафтогаз» позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. У судовому засіданні представник третьої особи ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заперечував проти задоволення позовних вимог. У судовому засіданні представник третьої особи Міністерства енергетики та вугільної промисловості України заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 17 травня 2005 року по 19 грудня 2014 року працювала в [PERSON] підприємстві «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України (ДП «Наукнафтогаз»). Згідно заяви від 17 грудня 2014 року [PERSON] просила вирішити питання щодо її скорочення без відпрацювання двох місяців з 19 грудня 2014 року, у звязку з виходом на пенсію згідно вимог ст. 49 Закону України «Про зайнятість населення» та просила виплатити їй вихідну допомогу згідно п. 2.5 (а) Колективного договору. Відповідно до наказу № 234-к від 17 грудня 2014 року [PERSON], перебуваючи на посаді головного фахівця відділу інноваційно-методичних досліджень центру інновацій та інформаційних технологій, була звільнена з роботи 19 грудня 2014 року, у звязку із змінами в організації виробництва праці, реорганізації та скороченням чисельності працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно вищевказаного наказу [PERSON] було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористану частину основної щорічної та додаткової відпустки в кількості 22 дні, за період роботи з 17 травня 2014 року по 19 грудня 2014 року, а також вихідну допомогу в розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат, згідно вимог ст. 44 КЗпП України, п. п.2.5 Колективного договору ДП «Наукнафтогаз» на 2011 рік. З даним наказом позивач [PERSON] була ознайомлена 19 грудня 2014 року. Згідно довідки № 72/08 від 13 серпня 2015 року [PERSON] була нарахована вихідна допомога, згідно п. 2.5 Колективного договору: три середньомісячні заробітні плати в розмірі 41\~317,41 грн.. У своїх листах від 19 січня та 27 лютого 2015 року ДП «Наукнафтогаз» надав [PERSON] відповідь про те, що оскільки вона була звільнена не у звязку з виходом на пенсію, їй відмовлено у виплаті вихідної допомоги. Вказані обставини були встановлені в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] підприємства «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України про стягнення вихідної допомоги. Вказане рішення набрало законної сили 01 лютого 2016 року. Як вже зазначалось судом, згідно ухвали суду від 07 липня 2017 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] підприємства «Науково-дослідний інститут нафтогазової промисловості» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України (ДП «Наукнафтогаз»), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України в частині заявлених вимог про стягнення вихідної допомоги закрито на підставі вимог п. 2 ст. 205 ЦПК України, оскільки з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав постановлено рішення суду щодо заявлених вимог позивача [PERSON] про стягнення вихідної допомоги, яке набрало законної сили. Звертаючись з позовом до суду позивач [PERSON] вказувала на те, що у звязку з невиплатою їй вихідної допомоги при виході на пенсію відповідач ДП «Наукнафтогаз» порушив її права, чим завдав їй моральної шкоди, яку вона оцінила в розмірі 10\~000 грн.. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) вбачається, що згідно ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обовязковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] про відшкодування їй моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено наявності порушень її прав, як працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до її моральних страждань.

Outcome: dismissed