Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23 січня 2010 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано, після розірвання якого дитина залишилась проживати разом з позивачкою. З метою оздоровлення дитини позивач з 04 липня 2018 року до 10 липня 2018 року має намір виїхати до Чехії. 17 жовтня 2017 року позивач вступила у договірні відносини з туристичною агенцією «Travel Star», у якої здійснила замовлення на туристичні послуги та сплатила платіж у розмірі 11282 грн. Крім того, у період з 01 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року з метою відпочинку та оздоровлення малолітнього сина позивач має намір тимчасово виїхати з дитиною за кордон до країн ближнього зарубіжжя (Туреччина, Єгипет, ОАЕ, Чорногорія, Хорватія, Болгарія). Разом з цим відповідач ухиляється від надання нотаріального дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України. На підставі викладеного просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України у країни Євросоюзу, ближнього зарубіжжя (Туреччина, Єгипет, ОАЕ, Чорногорія, Хорватія, Болгарія) без згоди та супроводу його батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON] у період з 01 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року. В судове засідання позивач не з'явилась, від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивачки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та у випадку неявки відповідача в судове засідання просить ухвалити заочне рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, відзив не подавав, у зв'язку із чим, суд, враховуючи заяву позивачки, відповідно до ст.ст. 280 - 289 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Представник Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. В матеріалах справи наявне рішення виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 13 березня 2018 року, відповідно до якого вважається доцільним надання дозволу на виїзд за кордон дитини [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] строком до 31 грудня 2018 року. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 січня 2010 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER], виданого 23 січня 2010 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стан Дніпропетровського міського управління юстиції. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації народжень 23 березня 2010 року зроблено відповідний актовий запис № 294. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано, після розірвання якого дитина залишилась проживати разом з позивачкою. 17 жовтня 2017 року позивач вступила у договірні відносини з туристичною агенцією «Travel Star», у якого здійснила замовлення на туристичні послуги та сплатила платіж у розмірі 11282 грн., що підтверджується копією договору №017/01 на туристичне обслуговування від 17 жовтня 2017 року, а також дублікату чека від 17 жовтня 2017 року. Відповідно до умов вищезазначеного договору Турагент зобов'язується відповідно до замовлення Туриста й особам, що слідують з ним, забезпечити надання комплексу туристичних послуг (туристичний продукт) Туристу, а Турист зобов'язується на умовах даного Договору прийняти та оплатити їх. Відповідно до пунктів 2.2., 2.3. зазначеного договору, країна та місце призначення - Чехія, термін подорожі - з 04 липня 2018 року по 10 липня 2018 року. За таких обставин суд вважає встановленим на підставі належних доказів той факт, що позивачка [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON] має намір виїхати за межі України до Чехії у проміжок часу з 04 липня 2018 року по 10 липня 2018 року з метою духовного, інтелектуального та фізичного розвитку дитини. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України закріплено обов'язок батьків щодо піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які визначені Конституцією України та Конвенцією України про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (надалі - Правила № 57) передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до принципу 6 «Декларації прав дитини», прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка є частиною національного законодавства України - дитина для повного та гармонійного розвитку має потребу у любові та розумінні. Дитина повинна, коли це можливо, зростати під опікою та під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові а також моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. Відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.4 Правил № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд враховує той факт, що відповідач вже надавав згоду на виїзд малолітнього сина [PERSON] на тимчасові поїздки за кордон у супроводі матері дитини зі строком дії з 01 серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року, що підтверджується відповідною заявою, посвідченою приватним нотаріусом ДМНО Кучмій Н.В. та зареєстрованої у реєстрі за № 2732. Судом встановлено, що після спливу строку дії вищезазначеного дозволу відповідачем в добровільному порядку дозвіл на виїзд дитини надано не було. У зв'язку з наведеним, вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд перш за все керується та враховує інтереси саме дитини, а тому вважає необхідним надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Чехії для відпочинку та оздоровлення малолітній дитині [PERSON], [INFO], уродженцю м. Дніпропетровська без згоди та супроводу його батька [PERSON] у супроводі її матері [PERSON] з 04 липня 2018 року до 10 липня 2018 року. Таким чином, зважаючи на мету виїзду за кордон до Чехії, доведення перед судом можливості перебування у цій державі на законних підставах, термін такого перебування, який є нетривалим і не спричинить істотного порушення режиму участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, а сприятиме інтересам дитини, укріпленню її здоров'я, суд приходить до висновку, що виїзд дитини у супроводі матері до Чехії, без згоди батька і його супроводу, відповідатиме інтересам дитини, сприятиме її фізичному, психічному розвитку, без шкоди життю, здоров'ю, іншим правам інтересам малолітнього. Вирішуючи пред'явлені позовні вимоги у цій частині суд враховує, що туристична подорож до Чехії у повній мірі відповідає інтересам дитини та жодним чином не призведе до зміни режиму спілкування дитини з відповідачем, порядку участі у вихованні дитини, а також до зміни звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини. Щодо вимог позивачки у частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України у країни Євросоюзу, ближнього зарубіжжя неповнолітньої дитини без згоди батька у період з 01 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року, суд вважає необхідним зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, у період з 01 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року з метою відпочинку та оздоровлення малолітнього сина позивач має намір тимчасово виїхати з дитиною за кордон до країн ближнього зарубіжжя (Туреччина, Єгипет, ОАЕ, Чорногорія, Хорватія, Болгарія). Виходячи з положень вищезазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Однак, з наданих позивачем документів, які міститься в матеріалах справи, не вбачається, відомостей про графік майбутніх подорожей до країн ближнього зарубіжжя (Туреччина, Єгипет, ОАЕ, Чорногорія, Хорватія, Болгарія), їх тривалість, умови проживання. Таким чином, позивач фактично просить надати дозвіл на майбутнє на довгостроковий виїзд дитини за межі України без згоди батька. При цьому суд також враховує значну тривалість надання такого дозволу, а саме, з 01 червня 2018 року по 31 грудня 2018 року, що ускладнить спілкування дитини з відповідачем. При цьому, чинне законодавство передбачає можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Натомість, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на довгостроковий виїзд дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, внаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №235/139/16-ц. Отже, приймаючи до уваги, що позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення дітей за кордон без згоди батька без зазначення строку перебування у конкретній країні, а також враховуючи, що чинним законодавством не передбачено надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дітей до досягнення ними 16-річного віку за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та, що надання за рішенням суду такого дозволу, як просить позивачка, буде суперечити закону та порушуватиме права відповідача, як батька дітей, на виховання та спілкування із дитиною, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задоволити частково і надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Чехії для відпочинку та оздоровлення малолітній дитині [PERSON], [INFO], уродженця м. Дніпропетровська без згоди та супроводу його батька [PERSON] у супроводі її матері [PERSON] з 04 липня 2018 року до 10 липня 2018 року Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial