Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

У вересні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3) до відповідача ТОВ «МІЛОАН», в якому просив суд: - визнати недійсними положення п. 1.5.1 договору №8206550 від 27 травня 2019р. (далі по тексту - кредитний договір); - визнати кредитний договір, укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] недійсним в цілому. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що в серпні 2019р. він дізнався про те, що 27 травня 2019р. між ним та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 6000,0 грн. з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 26 червня 2019р., яка складається з сукупної вартості кредиту в розмірі 3720,0 грн. в грошовому виразі та 754,0 % річних у процентному значені, і включає в себе складові: комісія за надання кредиту в розмірі 1380,0 грн., яка нараховується за ставкою 23,0 % від суми кредиту одноразово; проценти за користування кредитом у розмірі 2340,0 грн., які нараховуються за ставкою 1,3 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.п. 1.2., 1.3., 1.4., 1.5., 1.5.1, 1.5.2. кредитного договору). Позивач вважає, що вказаний кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 207, 215, 638 ЦК України, та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки він кредитного договору не підписував, гроші не отримував, відсутні істотні умови договору визначені законами. Крім того зазначає, що відповідачем неправомірно стягується комісія за надання кредиту. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2020р. закрито підготовче засідання по справі та призначено розгляд справи по суті. 30 січня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача проти позову заперечила, вважаючи його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, з підстав зазначених у відзиві. 03 квітня 2020р. до суду надійшли додаткові пояснення від позивача, в яких він заперечив проти тверджень відповідача. 07 серпня 2020р. до суду надійшли додаткові пояснення від позивача. Сторони в судове засідання не з`явилися, позивач та представник відповідача подали до суду клопотання про розгляд справи в їх відсутність, сторона позивача позов підтримала та просила задовольнити, сторона відповідача проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 27 травня 2019р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 6000,0 грн. з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 26 червня 2019р., який складається з сукупної вартості кредиту в розмірі 3720,0 грн. в грошовому виразі та 754,0 % річних у процентному значені, і включає в себе складові: комісія за надання кредиту в розмірі 1380,0 грн., яка нараховується за ставкою 23,0 % від суми кредиту одноразово; проценти за користування кредитом у розмірі 2340,0 грн., які нараховуються за ставкою 1,30 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.п. 1.2., 1.3., 1.4., 1.5., 1.5.1, 1.5.2. кредитного договору). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що укладений між сторонами кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 207, 215, 638 ЦК України, та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки позивач кредитного договору не підписував, гроші не отримував, відсутні істотні умови договору визначені законами. Крім того зазначає, що відповідачем неправомірно стягується комісія за надання кредиту. Згідно п. 6.1. кредитного договору цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений на веб-сайті товариства miloan.ua. Відповідно до п. 6.2. цього договору, розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформації з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника або передається іншим чином засобами зв`язку вказаними позичальником під час реєстрації особистого кабінету, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акценту) в Особистому кабінеті на сайті товариства. Зі змісту п. 6.3. кредитного договору, приймаючи пропозицію товариства про укладання кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у тому числі правилами та графіком розрахунків) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщений на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1 та 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Частиною 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст. 12 цього Закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмові формі (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Як вбачається із наданої роздруківки з електронного файлу з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Мілоан», позивач [PERSON] підписав кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Після підписання кредитного договору одноразовим ідентифікатором, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті позивача та перераховані кошти, відповідно до умов договору на його картку, що підтверджується платіжним дорученням № 42080495 від 27 травня 2019р. Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Спірний кредитний договір підписаний сторонами в електронній формі, електронним підписом одноразовим ідентифікатором, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019р. у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), касаційний суд зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитору будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемним, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено». Пунктом 1.5.1. кредитного договору визначено сплату комісії за надання кредиту у розмірі 1380,0 грн., яка нараховується за ставкою 23,0 % від суми кредиту одноразово. Таким чином, зазначена комісія за надання кредиту є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункт договору, які передбачають її сплату, є нікчемним та не потребує визнання судом його недійсним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed