Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

У вересні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Позивачі зазначають, що їм належить на праві приватної спільної часткової власності квартира [ADDRESS] . У зазначеній квартирі, окрім власників, зареєстрована відповідачка [PERSON] , [INFO] , яка не проживає у зазначеному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Посилаючись на порушення своїх прав, як власників нерухомого майна, з боку відповідача, позивачі просять визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з положень ч.2, ч.4, ч.6 ст.19, ст.176, ст.274 ЦПК України, ухвалою суду від 01.10.2020 р. було вирішено питання про розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням дати судового засідання. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились. Відповідачка у судове засідання тричі не з`явилася, будучи повідомленою про час і місце розгляду справи в порядку ч.ч.7, 11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки не повідомила, відзиву на позов та (або) заяв з приводу питань, які б перешкоджали розгляду справи по суті, - не надала. Наведені обставини відповідно до ст.280 ЦПК України у сукупності є підставою для заочного розгляду справи, про що судом було постановлено відповідну ухвалу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено,\~що власниками\~квартири [ADDRESS] з\~2009\~року були\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] .\~Кожному з\~них на\~праві приватної\~спільної часткової\~власності належало\~по ј\~частці зазначеної\~квартири.\~Цей факт\~підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2009 року, рішенням виконавчого комітету Оріхівської міської ради від 19 березня 2009 року №188, на підставі якого видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.04.2009 №22399738. Відповідно до відомостей Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23 жовтня 2012 року встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до відомостей довідки, виданої Центром надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області від 14 вересня 2020\~року №544,\~встановлено,\~що за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~зареєстровані наступніособи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки голови квартального комітету Чуприни Р.П. від 03.09.2020 №115, [PERSON] , [INFO] , за вказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає з 2002 року. Права власності чи іншого майнового права на спірне житло відповідач не має. Доказів про поважність причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання, а також доказів існування у неї намірів продовжити користуватись приміщенням, яке належать позивачам, в матеріалах справи немає. Таким чином, поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання понад встановлені законом строки (один рік) з матеріалів справи не вбачається. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. Так, відповідно до статті 41\~Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321\~ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92\~Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405\~ЦК України\~передбачено,\~що члени\~сім`ї власника\~житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що належить позивачам. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.317, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved