Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

У вересні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРС КАПІТАЛ» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Фінансова компанія «АРС КАПІТАЛ») до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва (с. [PERSON]) від 10.10.2019 року відкрито провадження у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «АРС КАПІТАЛ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позикив порядку загального позовного провадження. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-203 від 14.01.2020 року, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Рибака М.А., у зв`язку із звільненням судді [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва (с. Рибак М.А.) від 17.01.2020 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено Договір позики від 15.08.2017 року, (далі по тексту - Договір) відповідно до якого сума позики становить 444 128,46,00 грн., що еквівалентно 17 328,80 доларів США, строк дії позики до 15.08.2018 року. Договором від 11.09.2017 року було внесено зміни до Договору відповідно до якого позивач передав відповідачу позику у розмірі 208 583,71 грн., що станом на 11.09.2017 року еквівалентно 8000,00 дол. США. Договором від 27.10.2017 року було внесено зміни до Договору відповідно до якого позивач передав відповідачу позику у розмірі 187 786,33 грн., що станом на 21.10.2017 року еквівалентно 7000,00 дол. США. Договором від 15.11.2017 року було внесено зміни до Договору відповідно до якого позивач передав відповідачу позику у розмірі 211 970,98 грн., що станом на 15.11.2017 року еквівалентно 8000,00 дол. США. З метою забезпечення умов договору між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір від 15.08.2017 року, згідно пункту 1.1 якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,5 кв.м. Відповідач не виконав грошове зобов`язання перед позивачем, внаслідок чого утворилась заборгованість. Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача суму грошових коштів у розмірі 2 416 201,69 грн., яка складається з 1 052 469,48 грн. - основного боргу за договором позики; 154 518,91 грн. - заборгованість за відсотками; 429 042,29 грн. - пеня, 105 976,73 грн. інфляційні нарахування, 674 194,28 грн. - штрафні санкції. Представник позивача Прохода Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, щодо розрахунку заборгованості вказав, що не заперечує відносно здійснення остаточного розрахунку судом в нарадчій кімнаті, проти продовження розгляду справи в заочному порядку не заперечував, надав згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином у спосіб передбачений положеннями ЦПК України, відзив на позовну заяву не надала та не надала клопотань щодо розгляду справи за її відсутності. За таких обставин, з огляду на приписи статей 223, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, отримавши на це згоду представника позивача - Проходи Ю.В . Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15.08.2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «АРС КАПІТАЛ» та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений 15.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б., зареєстрований в реєстрі за №1428 (а.с.12). Відповідно до пункту 1 Договору позики, позикодавець передає, а позичальник приймає у власність грошові кошти у розмірі 1 084 895,51 грн., що еквівалентно 42 328,00 доларів США за офіційним курсом долару США за гривню Національного банку України станом на день укладення цього договору, на засадах строковості, зворотності, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до пункту 2.1 Договору позики, позикодавець передає позику у розмірі 444 128,46 грн., що еквівалентно 17 328,00 доларів США за офіційним курсом НБУ до долару США за гривню станом на день укладення цього Договору протягом одного дня з моменту підписання сторонами цього договору. Відповідно до пункту 2.2 Договору позики, залишок суми Відповідно до пункту 2.2 Договору позики, залишок суми позики у гривнях у розмірі, що еквівалентно 25 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ до долару США за гривню станом на день внесення відповідних змін до цього Договору, позикодавець передає позичальнику протягом одного дня з моменту письмового звернення позичальника та внесення змін до цього Договору. у гривнях у розмірі, що еквівалентно 25 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ до долару США за гривню станом на день внесення відповідних змін до цього Договору, позикодавець передає позичальнику протягом одного дня з моменту письмового звернення позичальника та внесення змін до цього Договору. Договором від 11.09.2017 року було внесено зміни до Договору, а саме внесено зміни до п. 2.1 Договору позики відповідно до якого позивач додатково до позики передав відповідачу позику у розмірі 208 583,71 грн., що станом на 11.09.2017 року еквівалентно 8000,00 дол. США. (а.с. 16-17). Договором від 27.10.2017 року було внесено зміни до Договору, а саме внесено зміни до п. 2.1 Договору позики відповідно до якого позивач передав додатково відповідачу позику у розмірі 187 786,33 грн., що станом на 21.10.2017 року еквівалентно 7000,00 дол. США. (а.с. 18-19) Договором від 15.11.2017 року було внесено зміни до Договору, а саме внесено зміни до п. 2.1 Договору позики відповідно до якого позивач передав додатково відповідачу позику у розмірі 211 970,98 грн., що станом на 15.11.2017 року еквівалентно 8000,00 дол. США. (а.с.20-21). Згідно пункту 4.2 Договору позики, строк повернення позики становить з 15.08.2017 року до 15.08.2018 року. З метою забезпечення умов Договору між позивачем та відповідачем було укладено Іпотечний договір від 15.08.2017 року, посвідчений 15.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б., зареєстрований в реєстрі за №1429 (а.с.22-27). Згідно пункту 1.1 Іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 865395080000. Відповідно до п. 1.3 Іпотечного договору, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань за Договором позики, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «АРС КАПІТАЛ» та [PERSON] , за яким іпотекодавець зобов`язаний в порядку, передбаченому договором позики, повернути іпотекодавцю до 15 серпня 2018 року позику у розмірі 1 084 895,51 грн., сплатити проценти, неустойку, а також відшкодувати усі збитки, понесені ним внаслідок невиконання іпотекодавцем умов Договору позики у розмірі та у випадках, передбачених Договором позики та цим договором. Так, позивачем за умовами Договору позики всього було перераховано на поточний рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму - 1 052 469,48 грн. З 15.03.2018 року відповідач не виконує зобов`язання з погашення заборгованості за Договором позики. доказів зворотного суду не надано. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості від 17.09.2019 року, наданої позивачем, сума заборгованості відповідача станом на 17.09.2019 року за Договором позики склала 2 416 201,69 грн., а саме: 1 052 469,48 грн. - сума основного боргу; 154 518,91 грн. - заборгованість за відсотками; 429 042,29 грн. - пеня відповідно до п. 7.1 Договору позики; 105 976,73 грн. - інфляційні нарахування; 674 194,022 - штраф 50% річних відповідно до п. 7.5 Договору позики. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, судом встановлено, що отримані гроші за Договором позики відповідач у строк до 15.08.2018 року не повернув, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем. В судовому засіданні 15.10.2020 року судом на підставі ч. 2 ст. 244 ЦПК України було постановлено ухвалу про поновлення судового розгляду для з`ясування обставини щодо сплати відповідачем коштів на виконання умов договору позики. В судовому засіданні представник позивача повідомив суд, що на виконання умов договору відповідачем було сплачено 126 171,30 грн. в рахунок основного боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, суд, здійснивши розрахунок суми боргу в судовому засіданні, що не заперечувалось представником позивача, встановив, що сума основного боргу відповідача складає 1 052 469,48 грн. - 126 171,30 грн. = 926 298,18 грн. Таким чином, суд вбачає за необхідне задовольнити вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 926 298,18 грн. Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Згідно п.2.4 Договору позики, розмір процентів за цим договором за користування грошовими коштами, встановлюється у розмірі 2,5 % місячних (30% річних), від фактичного розміру позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою. Таким чином, враховуючи суму основного боргу у розмірі 926 298,18 грн., заборгованість за відсотками за позикою за період з 15.07.2017 року по 15.08.2018 року складає суму у розмірі 152 479,44 грн., за розрахунком здійсненим судом . Стосовно стягнення з відповідача інфляційних нарахувань суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до здійсненого судом розрахунку, інфляційні нарахування на суму основного боргу 926 298,18 грн. - становлять 96 627,95 грн. Щодо вимог позивача про стягнення пені, суд зазначає наступне. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 7.1 Договору позики, якщо позичальник своєчасно не сплатив проценти за користування грошовими коштами або своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний за вимогою позикодавця, сплатити позикодавцю суму бору з урахуванням встановленого індексу інфляцій за весь час прострочення, а також пеню в розмірі 1% від суми простроченого грошового зобов`язання за кожний день прострочення з дати виникнення простроченої заборгованості по дату погашення простроченої заборгованості, включаючи дату погашення. Відповідно до розрахунку, зробленого судом, неустойка у формі пені, що підлягає стягненню з відповідача за прострочення погашення тіла позики за період з 15.08.2018 року по 15.08.2019 року складає суму у розмірі 339 250,68 грн. Стосовно стягнення з відповідача 50% річних від вчасно несплаченої суми за весь час прострочення, суд зазначає наступне. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, пункт 7.5 додаткового Договору визначає, що у разі прострочення строку повернення позики або її частини, бо процентів за використання позики, позичальник за вимогою позикодавця несе відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України шляхом оплати позикодавцю 50% річних від вчасно несплаченої суми за весь час прострочення. Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, від 21 серпня 2018 року у справі № 61-18780св18. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення 50% річних від вчасно несплаченої суми за весь час прострочення у розмірі 674 194,0228 грн., оскільки п. 7 Договору позики чітко передбачає розмір пені, а одночасне стягнення різних штрафних санкцій за одне і те саме правопорушення є неприпустимим. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач [PERSON] не виконала своїх зобов`язань за Договором позики грошових коштів щодо повернення позивачу суми позики, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованості за договором позики в сумі 926 298,18 грн., заборгованість за відсотками в сумі 152 479,44 грн., 96 627,95 грн. - інфляційних витрат та 339 250,68 грн. - пені. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 22 719,84 грн. пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Outcome: partial