Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

У жовтні 2012 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування приміщення 4-5 в будинку [ADDRESS] від 21.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Борисевич Т.С. за реєстровим № 107, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; квартири [ADDRESS] від 21.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Борисевич Т.С. за реєстровим № 105, укладеного між [PERSON] та [PERSON], на підставі того, що дані угоди він укладав під впливом тяжкої обставини. В подальшому [PERSON] змінив підстави позову та просив суд визнати дані угоди недійсними внаслідок їх фіктивності. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 17.07.2010 року йому на праві власності належало нежиле приміщення 4-5 будинку [ADDRESS]. У даному приміщенні з 2000 року він здійснює підприємницьку діяльність, а саме за допомогою найманих працівників надає перукарські послуги в перукарні «[INFO]». Приміщення придбавалося ним у кредит. За договором кредиту почала утворюватися заборгованість, тому він поїхав в райони Крайньої Півночі на заробітки, де працював у період з 01.01.2010 року по 07.07.2011 року у ТОВ «Єлітстройкомплект» на посаді механіка-водія. Після повернення він погасив заборгованість за кредитом. Також на праві власності йому належала квартира [ADDRESS]. 21.01.2010 року між ним та його донькою [PERSON] були укладені договори дарування зазначеного приміщення та вказаної квартири. Причиною укладення даних договорів явилося те, що 11.12.2007 року він уклав кредитний договір № 102/248/2007 року з АТ «ОТП-Банк» на суму 30000,00 доларів США, на придбання приміщень 4-5 будинку [ADDRESS]. На забезпечення даного договору ним було укладено договір іпотеки на квартиру [ADDRESS]. Крім того, 27.05.2008 року між ним та ЗАТ «Альфа-Банк» було укладено договір поруки, відповідно до якого він взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями [PERSON], які виникають з кредитного договору № 0013469 від 27.05.2008 року у повному обсязі. Боржник [PERSON] порушила зобов'язання в частині своєчасного погашення кредиту та процентів, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 127440,60 гривень. На підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадської організації «Всеукраїнська фінансова спілка» № 675-3/09 від 18.06.2009 року підлягає стягненню з нього, [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 127440,60 гривень. На підставі цього рішення було видано виконавчий лист № 6-53/10 від 19.01.2010 року. Йому зателефонувала [PERSON] та повідомила про це, а також про те, що якщо вона у добровільному порядку не погасить борг за кредитом протягом п'яти днів, то виконавча служба в обов'язковому порядку буде перевіряти у боржників наявність майна для послідуючого арешту. Також про це йому повідомив адвокат, у якого він консультувався. Він вирішив повернутися у Маріуполь для оформлення спірних угод виключно з метою зміни власника належного йому майна та уникнення його реалізації даного виконавчою службою. З цією метою він отримав на підприємстві позику у розмірі 105000,00 рублів, що еквівалентно 28000,00 гривень, для оплати проїзду у місто Маріуполь та назад, при цьому працевлаштувавшись тільки 01.01.2010 року. Всі ці обставини свідчать про те, що у нього була погроза втрати майна, для чого він був вимушений укласти спірні угоди. Крім того, звертає увагу на те, що всі оригінали правовстановлюючих документів на квартиру та нежиле приміщення, всі технічні документи, пов'язані з експлуатацією квартири, ключі від вхідних замків знаходилися у нього, відповідач не має доступу до квартири, в нежилих приміщеннях він по сьогодення здійснює підприємницьку діяльність. Таким чином, між ним та відповідачем спірні правочини були укладені виключно для юридичної зміни власника майна, що гарантувало б збереження цього майна. Відповідач знала з якою метою укладаються договори дарування, оскільки за попередньої домовленості ними було встановлено, що хоча і юридично відповідач стає власником майна, однак ніколи розпоряджатися ним не буде, тобто фактичним власником буде залишатися він, та на першу його вимогу відповідач поверне його майно. Крім того, фіктивність укладених угод підтверджується тим, що у нього крім цього майна нічого не було, тому він не міг залишити себе не забезпеченим житлом та передати відповідачці свій бізнес, оскільки вона не є суб'єктом підприємницької діяльності. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позові, та просили позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] додатково пояснила, що позивач звернувся до суду з позовом, коли у банку спливли строки для звернення до суду з виконавчим листом. Будинок, у якому зараз проживає позивач, належить його дружині та не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, про що вказано в договорі купівлі-продажу будинку. Відповідач [PERSON] пред'явлені позовні вимоги у судовому засіданні не визнала та пояснила, що 21.01.2010 року батько подарував їй квартиру та нежиле приміщення для розвитку її бізнесу. При укладанні договору казав, що оскільки він раніше не платив їй аліменти, то дарує майно. При цьому батько не казав, що це тимчасово, віддав їй всі документи на нерухомість, а після свого повернення забрав у неї документи з метою проведення начебто якоїсь звірки. До квартири по вулиці Горлівській вона мала доступ, поточні комунальні платежі сплачувала декілька разів, а в подальшому не сплачувала через фінансову неспроможність, оскільки навчалася. Квитанцій про сплату надати не може, оскільки віддала їх батьку разом з документами. Підприємницькою діяльністю вона не займалася, бізнес не контролювала. Батько казав їй, що купив будинок, та робить в ньому ремонт. Вона сама не зверталася до суду з питанням щодо повернення їй документів на квартиру. Просила суду відмовити у задоволені позову. Представник відповідача Худєєва Н.М. повністю підтримала пояснення довірителя, просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Борисевич Т.С. до суду не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Вирішення справи покладала на розсуд суду. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] знає, з 2007 року працює у його перукарні, розташованій по [ADDRESS]. Знає також і його доньку [PERSON]. У 2009 році [PERSON] поїхав на Північ, а справи перукарні залишив на її сестру [PERSON] Після цього він декілька разів не на довго приїздив у Маріуполь у справах. [PERSON] за час відсутності батька до перукарні заходила один раз забрати гроші у сумі 600,00 гривень, які вона видала з каси перукарні за розпорядженням [PERSON], який телефонував їй напередодні. Після цього вона її більше ніколи не бачила. У перукарні є сейф, ключ від якого знаходився у її сестри та передавався позмінно. Зі слів сестри знає, що коли [PERSON] виїздив на Північ, то у сейфі зберігалися якісь документи на перукарню. Комунальні платежі у перукарні сплачувала [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знає біля 12 років, та знає його доньку [PERSON]. Вона брала кредит на ремонт в кафе. [PERSON] був її поручителем. У зв'язку з економічною кризою у неї створилася заборгованість за кредитом. Договори дарування укладалися для того, щоби врятувати майно [PERSON] Вона після укладання угод, допомагала [PERSON] реєструвати документи в БТІ м. Маріуполя. Перед укладанням договорів дарування [PERSON] розмовляв з донькою про наслідки укладених договорів, було сказано, про необхідність тимчасового оформлення майна на неї, в подальшому майно буде оформлено на нього, вона була присутня при цьому розговорі. [PERSON] погоджувалася повернути майно батьку. [PERSON] приїхав з районів Крайньої Півночі після того як був виписаний виконавчий лист. Вона була присутня при укладенні договорів дарування. Документи на майно знаходилися у [PERSON] в перукарні, вона та [PERSON] віднесли ці документи в перукарню. У даний час кредит погашається з пенсії її матері [PERSON], на яку оформлено кредит. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] понад 15 років, також знає його доньку [PERSON]. [PERSON] є її сусідом та постійно проживав у квартирі [ADDRESS]. З 2009 року він виїздив на Північ. Коли виїздив, то у квартирі ніхто не проживав, ключі від квартири з метою її догляду він залишав у неї. Дані ключі вона ніколи і нікому більше не передавала. Навесні 2011 року [PERSON] повернувся та вселився до квартири, а через деякий час переїхав до будинку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знає понад 15 років, вони є сусідами. Із його донькою вона не знайома. Приблизно 6-7 років тому [PERSON] виїздив на Північ, у нього там була жінка. За час його відсутності та на його прохання вона збирала всі квитанції по комунальних платежах на квартиру. Повернувшись близько 2 років тому він забрав у неї всі квитанції та проживав у квартирі. За час відсутності позивача у квартирі вона нікого не бачила, у ній ніхто не проживав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] понад 20 років, є його кумою. Його доньку [PERSON] знає від народження. Їй відомо про угоди дарування у 2010 році, оскільки вона приходила до них у гості. Гюльміра їй казала, що батько подарував їй квартиру та нежитлові приміщення, вона бачила ці договори. Вона зрозуміла цю ситуацію так, що [PERSON] вирішив залишити місто Маріуполь та все подарувати донці. Повернувшись з Півночі він почав вимагати повернення майна. Зі слів [PERSON] знає, що вона ходила до квартири, прибиралася у ній. Хто сплачував комунальні послуги вона не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] її колишній чоловік, [PERSON] її донька. Їй відомо, що в 2010 році [PERSON] до від'їзду на Крайню Північ приніс доньці документи та сказав, що хоче подарувати їй квартиру, оскільки він не платив аліменти. Після того як подарував квартиру, він приїхав та попросив документи щоби зробити звірку та більш він їй не повертав документи. У них не було домовленості про повернення майна батьку. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість пред'явленого позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на киї вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 27 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], було укладеного договір поруки № SМЕ 00113469, відповідно до умов якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за зобов'язаннями [PERSON], які виникають з умов кредитного договору № SМЕ 00113469 від 27.05.2008 року (т. 1 а.с. 31). Рішенням постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнська фінансова спілка» № 675-3/09 від 18 червня 2009 року стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором № SМЕ 00113469 від 27.05.2008 року у розмірі 127440,60 гривень (т. 1 а.с. 33-35). На підставі зазначеного рішення було видано виконавчий лист № 6-53/10 від 19.01.2010 року (т. 1 а.с. 32). З трудової книжки на ім'я [PERSON] вбачається, що він працевлаштувався в районі Крайньої Півночі у ТОВ «Єлітстройкомплект» механіком-водієм з 01.01.2010 року по 07.07.2011 року (т. 1 а.с. 36-37). Згідно із проїзними документами, наданими позивачем [PERSON], 09 січня 2010 року він знаходився у дорозі кінцевим пунктом призначення - м. Маріуполь (т. 1 а.с 164). 21 січня 2010 року між дарувателем [PERSON] та обдарованою - його донькою [PERSON] було укладено наступні договори дарування: - договір дарування приміщення 4-5 будинку [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Борисевич Т.С. від 21.01.2010 року за реєстровим № 107, зареєстрований Маріупольським БТІ від 04.02.2010 року; - договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Борисевич Т.С. від 21.01.2010 року за реєстровим № 105, зареєстрований Маріупольським БТІ 04.02.2010 року (т. 1 а.с. 18-19, 38-39). Згідно із інформаційними довідками з Державного реєстру речових правах на нерухоме майно, на момент посвідчення спірних угод дарування зазначені об'єкти нерухомості під арештом чи забороною на відчуження не перебували (т. 2 а.с. 35-38, 41-44). Відповідно до довідок про склад сім'ї [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] За даною адресою не зареєстрована, не проживала та не проживає. За даною адресою з 23.02.2001 року проживає [PERSON] (т. 1 а.с. 25-26). Оплату квартплати та поточних комунальних послуг квартири після укладання договорів дарування згідно із наданими квитанціями здійснював [PERSON] та відповідні особисті рахунки оформлені на його ім'я (т. 1 а.с. 166-175). З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що [PERSON] з 03.04.1998 року зареєстрований як фізична особа-підприємець. Дані про перебування фізичної особи-підприємця в процесі припинення підприємницької діяльності відсутні (т. 1 а.с. 165). Відповідачем не спростовувався факт здійснення [PERSON] підприємницької діяльністі після укладання спірних угод дарування, а саме надання перукарських послуг у перукарні «[INFO]», що розташована в нежилому приміщення 4-5 будинку [ADDRESS]. Даний фат також підтверджується трудовими договорами, укладеними між [PERSON] із робітниками [PERSON] від 26.02.2002 року та [PERSON] від 13.01.2010 року.(т. 1 а.с. 22,23). З відповіді Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ вбачається, що 02.08.2010 року до відділу надійшла заява ЗАТ «Альфа-Банк» про прийняття виконавчого листа № 6-53, виданого 19.01.2010 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитним договором у сумі 127440,60 гривень, судових витрат у розмірі 800,00 гривень, а всього 128240,60 гривень, та пені за договором поруки 41627,33 гривень. 04 серпня 2010 року державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». 01 лютого 2011 року до відділу повторно надійшла заява ПАТ «Альфа-Банк» про прийняття зазначеного виконавчого листа до провадження. 03 лютого 2011року державним виконавцем винесено постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 1 а.с. 151). Із даним позовом [PERSON] звернувся до суду 24.10.2012 року, тобто після спливу строку для пред'явлення виконавчого листа для виконання, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. В керівних роз'ясненнях п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9, зазначено, що, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. За змістом ст. 234 ЦК України фіктивний правочин вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Причому справжні їх цілі можуть бути як протизаконними (наприклад, укладання громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації, або для ухилення від виконання грошових зобов'язань), так і цілком законними. Водночас фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація). Сам по собі факт невиконання учасниками правочину його умов не робить його фіктивним. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд з урахуванням вищенаведених норм права, матеріалів справи, пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши та оцінивши усі доказі у справі, приходить до висновку, що спірні договори дарування за своєю природою є фіктивними, оскільки позивач [PERSON] не мав наміру створити правові наслідки у вигляді зміни власника майна, а вчинив договори дарування майна на ім'я своєї доньки лише з метою приховання свого майна перед кредитором ЗАТ «Альфа-Банк». У свою чергу відповідач [PERSON] від моменту укладення спірних угод дарування і до сьогодення не є підприємцем, справами перукарні, розташованої у подарованих їй нежилих приміщеннях, ніколи не цікавилася та не вчиняла щодо цих приміщень жодних дій, притаманних власникові. У квартирі ж відповідач жодного дня не проживала, поточних комунальних платежів не здійснювала, документів, як від квартири, так і від нежилих приміщень, в оперативному управлінні не мала. При цьому з приводу витребування правовстановлюючих документів від батька та захисту свого начебто порушеного права вона нікуди не зверталася, не порушувала питань з цього приводу перед компетентними органами. Наведене свідчить про обізнаність відповідача [PERSON] щодо обставин укладення угод дарування, а отже вказує на наявність умислу з її боку на їх укладення саме у такий спосіб з метою приховання майна батька [PERSON] від кредиторів. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] та її представника Худєєвої Н.М. на те, що [PERSON] забезпечений на праві власності житлом, а саме будинком № 7 по вулиці Олімпійській у м. Маріуполі, оскільки даний будинок належить його дружині [PERSON], шлюб з якою зареєстрований 07.10.2011 року, та придбано нею у власність на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2012 року за особисті кошти (т. 1 а.с. 160, 161-162). Також суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] в частині того, що батько подарував їй майно внаслідок несплати їй аліментів, оскільки жодних доказів на підтвердження цих пояснень нею надано не було. У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати з оплати судового збору у розмірі 215,00 гривень, а також на користь держави судовий збір у розмірі 655,67 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved