Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути йому перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням, шляхом заборони відповідачу здійснювати демонтаж сходів, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Позовну заяву обґрунтував тим, що відповідно до договору купівлі-продажу частки нежитлового приміщення від 19.07.2017 р. він став власником 36/100 часток нежитлового приміщення, кафе « [INFO] », загальною площею 154,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою існує сходова клітина, яка знаходиться зовні приміщення та забезпечує доступ до другого поверху даного приміщення. Дані сходи забезпечують функціонування п`ятьох приватних підприємців та Тульчинське БТІ, які орендують дані приміщення та здійснюють там діяльність. Також зазначив, що продавець даного нежитлового приміщення, вважаючи що сходи на другий поверх є її особистою власністю, з метою шантажу для досягнення своїх цілей, здійснює перешкоди в користуванні ними, шляхом зав`язування проходу по них ланцюгами, розміщення табличок з написом «аварійні сходи» та інше. 26.11.2020 р. [PERSON] був вимушений викликати поліцію для того, щоб зафіксувати створення перешкод у користуванні його нежитловим приміщенням. 03.12.2020 було надіслано відповідь з рекомендацією звернутися до суду з цивільним позовом. Окрім того, 08.12.2020 р. [PERSON] був вимушений повторно звернутися до поліції, так як біля сходової клітини розпочалися роботи з демонтажу. Він попередив працівників про те, що ці сходи є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] і ніхто без згоди позивача не може нічого з ними робити. Будівельники відповіли, що власником сходів є [PERSON] і вони мають бути демонтовані до 09.12.2020 р. Позивач звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви. 10.12.2020 р. суд задовольнив дану заяву та заборонив будь-кому, в тому числі [PERSON] здійснювати демонтаж сходів, розташованих в будівлі за адресою: [ADDRESS] . Позивач зауважив, що спірні сходи, згідно плану будівлі перебувають у спільному користуванні і є єдиним шляхом на другий поверх. Згідно наявних у позивача документів, а саме технічного паспорту, дані сходи ведуть на другий поверх, але вони не інвентаризовані та не віднесені до власності позивача. Також дані сходи не віднесені до власності відповідача. Демонтаж даних сходів призведе до зупинки роботи філії Тульчинського БТІ та п`ятьох приватних підприємців, а також будуть грубо порушені норми ДБН, та буде зруйновано пожежний вихід, що може призвести до непередбачуваних наслідків. Враховуючи те, що про користування сходами у позивача та відповідача домовитись не вийшло, [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням, шляхом заборони [PERSON] здійснювати демонтаж сходів, розташованих в будівлі за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Тростянецького районного суду від 04.01.2021 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 11.03.2019 р. від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначила, що твердження позивача про те, що металеві сходи є єдиним шляхом на другий поверх не відповідає дійсності, адже існує окремий капітальний загальний вхід з вулиці. Тобто із середини приміщення розташовані бетонні сходи на другий поверх. Зазначила, що будівля у 2002 році не мала прибудови з металевими сходами, що підтверджується кресленням «Фасад у вісях А-Г», що міститься у робочому проекті Благоустрою прилеглої території до кафе « [INFO] », який розроблено приватним проектно-виробничим підприємством «Соратник» на підставі договору №685 від 12.11.2002 на створення (передачу) науково-технічної продукції. Згідно цього договору ППВП «Соратник» розробив вищевказаний робочий проект, яким передбачено, зокрема, улаштування металевих сходів на другий поверх приміщення та утворення з вікна другого поверху дверного прорізу. Зауважила, що будівля [ADDRESS] , в тому числі спірна прибудова з металевими сходами на другий поверх, розташовані на її власній земельній ділянці, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН №006895 від 15.10.2004 р. [PERSON] здійснила роботи по улаштуванню прибудови з металевими сходами на другий поверх приміщення та утворення з вікна другого поверху дверного прорізу, але улаштування так і не було введено в експлуатацію та зареєстровано належним чином. Певний час ця прибудова використовувалась, але згодом почала руйнуватися. Задля недопущення нещасних випадків у зв`язку з її руйнуванням, відповідач вирішила її знести. Однак це обурило позивача. З метою обстеження технічного стану будівельних конструкцій будівлі з визначенням технічного стану конструктивних елементів та можливості подальшої її експлуатації, відповідач звернулась до сертифікованого спеціаліста ФОП [PERSON] , який здійснив необхідні обстеження та зробив висновки. Таким чином, відповідно до Технічного звіту та заключення про стан будівельних конструкцій зовнішньої сходової клітини громадської будівлі по [ADDRESS] , дана сходова клітина відноситься до IV стану - аварійна. У зв`язку з чим капітальний ремонт або реконструкція її економічно недоцільна, тому дана сходова клітина підлягає демонтажу. Також, в позовній заяві [PERSON] зазначає, що демонтаж зовнішньої сходової клітини спричинить зупинку роботи певних підприємств чи підприємців, що орендують приміщення, належні позивачу, що будуть порушені норми ДБН та буде зруйнований пожежний вихід. Тобто, позивач сам собі суперечить. Зазначає, що цими сходами користуються його орендарі і разом з тим зазначає, що це пожежний вихід. Але відповідно до норм ДБН, пожежний вихід - це вихід, який використовується у випадку надзвичайної ситуації і є додатковим до основного виходу. Також [PERSON] посилається на норму ст.358 ЦК України, відповідно до якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Але сторони по справі не є співвласниками спірної зовнішньої сходової клітини, оскільки остання не була введена до експлуатації і право на неї не зареєстроване належним чином. На підставі викладено, в задоволенні позову просила відмовити. 28.04.2021 ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON] . Ухвалою суду від 24.06.2021 р. закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Конякін М.С., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Додатково зазначив, що існує три власника нежитлової будівлі. Позивачу належить частка 36/100, тобто другий поверх будівлі. Щоб потрапити до своєї власності, він використовує зовнішню сходову клітину, яка є самочинно побудованою відповідачем та спільною власністю сторін. [PERSON] викликав поліцію з приводу демонтажу сходів без відповідних дозвільних документів. Зауважив, що руйнацію даних сходів не можна допустити, оскільки другий поверх буде обмежений, «відрізаний» від входу на другий поверх. Прав на сходи не має у жодної із сторін та вони повинні використовуватися спільно усіма співвласниками. Крім того вказав, що на плані першого та другого поверхів відсутні відмітки капітальних сходів. На запитання представника відповідача адвокат Конякін М.С. зазначив, що дійсно до приміщень другого поверху можна дістатись за допомогою інших сходів, однак фактично вони не мають права їх використовувати, так як дані сходи належать власникам приміщень, яким присвоєна адреса [ADDRESS] та не входять в структуру об`єкта, розміщеного за адресою [ADDRESS] . Представник відповідача, адвокат Анісімова А.М., просила в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Усі обставини, які зазначені у позові не відповідають дійсності. Пояснила, що позивач може дістатися на другий поверх капітальними сходами через інший вхід. Щодо спірних сходів зазначила наступне. Дійсно сходова клітина колись була побудована, але нею не можна користуватися, оскільки вона не введена в експлуатацію та може бути знесена без будь-яких дозвільних документів. Також, металеві сходи не є власністю ні позивача, ні відповідача. Певний час ця прибудова використовувалася, але згодом почала руйнуватися, тому було здійснено обстеження і зроблено відповідні висновки. Зволікання з демонтажем металевих сходів може привести до негативних наслідків. У разі ухвалення рішення на користь відповідача, просила стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 8050 грн. Відповідач підтримала позицію свого представника. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі. В судовому засіданні, допитаний в якості спеціаліста, [PERSON] , який працює інженером з інвентаризації нерухомого майна, на запитання адвоката Конякіна М.С. щодо прочитання технічної документації, яка є у відзиві зазначив, що за даним кресленням видно лише спірний вхід. На першому поверсі показано початок сходів, а на другому поверсі всі сходи, оскільки креслення складено не правильно. У ньому є багато неточностей. Додатково вказав, що є інші сходи, але вони проходять через коридор іншого власника приміщення райспоживспілки. Теоретично можна пройти до приміщення позивача, а фактично ні. Тобто, можна дістатися через власність іншого власника, яка містить номер [ADDRESS] . На його думку, капітальні сходи не можуть використовуватися позивачем, так як інший власник може перекрити сходи, тому лише зовнішніми сходами можна безперешкодно користуватися для експлуатації приміщень другого поверху. Вислухавши учасників справи, дослідивши надані докази в сукупності, суд встанови наступне. Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вислухавши пояснення учасників справи, спеціаліста, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно від 17.05.2005 р. [PERSON] на праві приватної власності належало нежиле приміщення загальною площею 432,4 кв.м. (двоповерхове приміщення кафе « [INFO] »), що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.51). [PERSON] , відповідно до Державного акту серії ВН №006895, являється власником земельної ділянки площею 0.0459 га у межах згідно з планом, що розташована по [ADDRESS] . Цільове призначення (використання) земельної ділянки - комерційне (а.с.39). На копії вищезазначеного Державного акту серії ВН №006895 міститься відмітка приватного нотаріуса Вірської А.І. про те, що остання 24.10.2017 р. за реєстраційним №1469 посвідчила договір купівлі-продажу частини даної земельної ділянки площею 0,0009 га [PERSON] . Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 40), власником земельної ділянки площею 0.0450 га, що розташована за вищевказаною адресою (кадастровий номер земельної ділянки: 0524155100:02:006:0119) являється [PERSON] 19.07.2017 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки нежитлового приміщення, згідно якого продавець передав, а покупець набув у власність належні продавцю 36/100 часток нежитлового приміщення, кафе « [INFO] », а саме: 15 -коридор, 16 -кабінет, 17 -зал, 18 -зал, 19 -коридор, 20 -кімната, 21- сан.вузол, 22- вб. шафа, 23 - коридор, 24 -кабінет, 25-кімната, 26 - сан.вузол, 27- сан.вузол, 28 - кімната, 29 - сан.вузол, 30 - кімната, 31- кімната, 32 - сан.вузол, загальною площею 154,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області Вірською А.І. та зареєстровано в реєстрі за №1022 (а.с.8,9). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.07.2017 р., номер витягу 92274100, підтверджується право [PERSON] на приватну спільну часткову власність (36/100) нежитлового приміщення кафе « [INFO] » (а.с.10). Аналогічні відомості вбачаються і з копії технічного паспорту на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами 36/100 частини нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-13). Окрім того, власником 2/100 частини нежитлового приміщення по [ADDRESS] , являється [PERSON] на підставі договору посвідченого приватним нотаріусам Вірською А.І. та зареєстрованого за №1468 (відмітка нотаріуса на а.с.51). Тобто, судом встановлено, що позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] являються співвласниками вищезазначеного майна. Частиною 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивач зазначає, що підставою для його звернення до суду з даним позовом слугувала протиправна поведінка відповідачки в частині намагання демонтажу металевих сходів, які забезпечують доступ до його приміщень, які розміщені на другому поверсі кафе « [INFO] ». Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі нежитлового приміщення, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина перша статті 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У своїй позовній заяві [PERSON] посилається на те, що 26.11.2020 р. та 08.12.2020 р. він звертався до органів поліції для фіксування створених йому перешкод в користуванні його нежитловим приміщенням, однак доказів зазначеного суду не надає. Також зауважує, що спірні металеві сходи, згідно плану будівлі, є єдиним шляхом на другий поверх, однак вони не інвентаризовані, їх руйнація призведе до непередбачуваних наслідків та зупинить роботу приватних підприємців, які орендують приміщення, належні [PERSON] . Тобто, предметом даного позову є металеві сходи, які розміщенні ззовні приміщення, що розташоване в [ADDRESS] . Разом з тим учасники справи не заперечують наявності металевих сходів, які є предметом позовних вимог та підтверджують їх обізнаність у тому, що дані сходи не зареєстровані як об`єкт права власності та не введені в експлуатацію. Відповідач зазначає, що твердження позивача, що спірні металеві сходи є єдиним шляхом на другий поверх, не відповідає дійсності, оскільки існує окремий капітальний вхід з вулиці та в середині розташовані бетонні сходи, якими він може користуватися. Наявність іншого входу на другий поверх за допомогою входу з приміщення, що зареєстровано за адресою [ADDRESS] не заперечувалось сторонами в судовому засідання та підтверджується фото-копією, яка долучена до відзиву (а.с.59). Разом з тим, дану фотокопію судом оцінено критично, оскільки дана фотокопія вказує на наявність дверей входу з вулиці до приміщення, однак ідентифікувати даний вхід в матеріалах інвентаризаційної справи не представилось можливим. Щодо даного входу судом прийнято до уваги, що сторони підтверджують, що даний вхід дає доступ до приміщень другого поверху будівлі, що зареєстрована в [ADDRESS] , однак фактично даний вхід відноситься до приміщень, що зареєстровані з адресою: [ADDRESS] . В судовому засідання, було допитано спеціаліста - інженера з інвентаризації нерухомого майна, який повідомив суду те, що креслення приміщення, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи містять безліч неточностей. Підтвердив наявність інших сходів, яким можна дістатися на другий поверх майна позивача, та які проходять через коридор іншого власника приміщення райспоживспілки, яка розташована по [ADDRESS] . Відомостей про власника даної частини нежитлового приміщення суду не надано, а тому суд позбавлений був можливості залучити його до участі у справі. Окрім того, спеціалісту не відомо, чому капітальні сходи чи якась їх частина не вказана в плані креслення. Разом з тим, відповідач та представник відповідача в судовому засіданні звертали увагу на те, що будівля у 2002 році не мала прибудови з металевими сходами. В подальшому [PERSON] мала намір влаштувати сходи, відповідно і був виготовлений робочий проект по благоустрою прилеглої території до кафе « [INFO] ». Даний проект було розроблено у м. Вінниця ППВП «Соратник» у 2003 році. (а.с.54-57). Відповідач здійснила роботи по улаштуванню прибудови з металевими сходами на другий поверх приміщення, однак це улаштування не було введено в експлуатацію та зареєстровано належним чином. Отже, сторони висловили однозначну думку про те, що приміщення, що розташовані в [ADDRESS] є єдиним майновим комплексом, який розділений між співвласниками та має дві адреси. Однак документів, які б містили інформацію про технічні характеристики та план даного об`єкту в цілому, суду не надано. Крім того, сторони вказали, що вищевказані приміщення будучи окремо зареєстрованими об`єктами, мають вхід, який може використовуватись для потрапляння до приміщень співвласників, що розташовані на другому поверсі. Однак, у зв`язку з відсутністю планів будови у цілому, встановити чи є вхід та сходи об`єктом спільного користування (допоміжними приміщеннями тощо) не представляється можливим. Відповідно до ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно із ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Частиною першою статті 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно з положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною другою статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна). Згідно із частинами першою, другою, четвертою, сьомою статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Вищезазначене узгоджується з висновками Верховного суду від 17.05.2021 р., викладеними у справі № 296/1033/18. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, [PERSON] , яка здійснила самочинне будівництво спірних металевих сходів, не ввівши їх в експлуатацію та не зареєструвавши належним чином, являється лише власником будівельних матеріалів. Враховуючи що спірні металеві сходи, які прилягають до нежитлового приміщення, що розташоване в [ADDRESS] , відповідно до вимог законодавства не зареєстровані, а тому вони не є об`єктом цивільно-правового обороту. У зв`язку з чим [PERSON] обрав не належний спосіб захисту свого права, звернувшись з даним позовом до суду. Суд також звертає увагу на те, що спірна металева прибудова зі сходами не була предметом договору купівлі-продажу частки нежитлового приміщення, укладеного 19.07.2017 р. між [PERSON] та [PERSON] . Також вона не міститься в описі Інвентаризаційної справи на приміщення кафе « [INFO] ». Судом приймається до уваги технічний звіт та заключення про стан будівельних конструкцій зовнішньої сходової клітини громадської будівлі по [ADDRESS] , які проведено сертифікованим інженером-проектувальником [PERSON] , експертом [PERSON] , та з якого вбачається, що зовнішня сходова клітина відноситься до IV стану - аварійна. Капітальний ремонт або реконструкція її економічно недоцільні, тому дана зовнішня сходова клітина підлягає демонтажу. Доказів протилежного позивачем чи його представником суду не надано, з клопотанням про проведення експертиз останні не зверталися. За таких обставин, технічний звіт та заключення є належним та допустимим доказом по справі. Разом з цим, судом не приймаються до уваги докази (фото входу, сходів та коридору), подані відповідачем 13.09.2021 р. через канцелярію суду, оскільки вони направлені до суду з порушенням вимог цивільно-процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В судовому засіданні представником позивача не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні належним йому майном, шляхом демонтажу металевих сходів, які не введені в експлуатацію. Зазначене дає можливість дійти висновку, що ініціювання питання останнім про усунення йому перешкод в користуванні нежитловим приміщенням, шляхом заборони [PERSON] здійснювати демонтаж сходів, які є предметом позовних вимог є неналежним способом захисту, оскільки не призведе до будь-яких наслідків для нього, а тому є неефективним. Даний висновок випливає з того, що захисту підлягає дійсне, наявне право на об`єкт в розумінні вимог ЦК України. Однак, жодна зі сторін не є власником спірних сходів, так як вони не зареєстровані у встановленому законом порядку. Аналіз описаних судом доказів у сукупності дають підстави дійти висновки про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог [PERSON] , понесені ним судові витрати не відшкодовуються. Щодо стягнення із позивача на користь відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 8050,00 грн. суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами першою четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved