Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, у якому, враховуючи прийняту судом заяву про збільшення позовних вимог від 16.11.2017, просив стягнути з відповідача [PERSON] кошти за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 135176,25 грн. за період від 21.07.2015 по 06.12.2016 на суму 25291,77 грн. (з яких 19691,38 грн. - сума інфляційних втрат та 5600,39 грн. - 3 % річних), з відповідача [PERSON] стягнути кошти також за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 278600,00 грн. за період від 21.07.2015 по 16.11.2017 суму у розмірі 100061,40 грн. (з яких 80620,46 грн. - сума інфляційних втрат та 19440,94 грн. - 3% річних), а також покласти судові витрати на відповідачів /а. с. 4-8, 166/. В обґрунтування позовних вимог вказано, що підставою для виникнення боргових зобов'язань стало невиконання відповідачами взятих на себе зобов'язань з умов попереднього договору купівлі-продажу автомобіля від 01.10.2009, відповідно до якого позивачем було передано відповідачу [PERSON] забезпечувальний платіж у розмірі 135176 грн. 26 коп., що еквівалентно16385 доларам США та умов розписки від 23.12.2010, згідно з якою відповідач отримала від позивача 35000 доларів США позики. Ухвалою судді від 27.12.2016 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду по суті. Також 27.12.2016 у справі задоволено заяву про забезпечення позову у справі, шляхом накладення арешту на транспортні засоби, що належать боржникам /а. с. 46, 49-50/. 07.03.2017 у справі розглянуто заяву представника позивача про забезпечення позову шляхом тимчасової заборони відповідачам виїжджати за межі України до виконання рішення суду та постановлено про відмову у її задоволенні /а. с. 88-89/. 05.07.2017 у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] подав письмові заперечення на позов, вказуючи, що позов є необґрунтованим, оскільки відповідач повністю виконала рішення суду у справі № 2-3189/12, що підтверджується квитанцією про здійснення оплати, а твердження позивача про те, що заочне рішення від 24.09.2015 у справі № 757/5781/15-ц набрало законної сили на час звернення з даним позовом, не відповідає дійсності, було переглянуто Апеляційним судом м. Києва і змінено у частині стягнення з [PERSON], відповідно, виконавчого провадження не існувало, а розрахунки є неактуальними /а. с. 102/. Від представника позивача 26.09.2017 до суду надійшли письмові пояснення на висловлені заперечення сторони відповідача [PERSON], у яких наголошено, що грошові зобов'язання [PERSON] виконано не у повному обсязі, призначення сплачених сум грошових коштів встановити неможливо. Постанова про закінчення виконавчого провадження № 44204242, яке було розпочато для примусового виконання рішення суду у справі № 2-3189/12, оскаржується у Печерському районному суді м. Києва, тому, доки вона не скасована, позивач вважає за доцільне нараховувати суму санкцій до моменту сплати відповідачем суми у розмірі 148500,00 грн. Також представник позивача вказала, що підставою подання позову є наявність невиконаних відповідачами договорів, а не заочного рішення суду від 24.09.2015 у справі № 757/5781/15-ц, при цьому відповідачем [PERSON] обов'язок по поверненню коштів, отриманих в позику від позивача, станом на 25.09.2017 не виконано /а. с. 126-128/. Від відповідача [PERSON], відомості про належне повідомлення щодо судового засідання якого у суду відсутні, письмові заперечення, відзив на позов не надходили до суду, як і будь-які інші заяви з процесуальних питань, згідно з статтею 182 ЦПК України. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила задовольнити позов у повному обсязі, з підстав наведених у ньому, з врахуванням пояснень на заперечення сторони відповідача, а також заяви про збільшення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти правомірності нарахування штрафних санкцій, але не погодився з поданими розрахунками, тому просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, проте у суду відсутні відомості про його належне повідомлення. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.09.2013 позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, відшкодування збитків та моральної шкоди, поданий з підстав невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу автомобіля від 01.10.2009, задоволено частково - стягнуто з відповідача [PERSON] 135176,25 грн., інфляційні втрати в розмірі 7299,50 грн., три відсотки річних в розмірі 11538 грн. /а. с. 135/. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.02.2014 у справі № 2-3189/12 скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 10.09.2013 у частині відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] та постановлено нове, яким присуджено стягнути з останнього на користь [PERSON] суму основної заборгованості у розмірі 278600 грн., три відсотки річних - 13595,89 грн., а всього 292195, 89 грн., а також судовий збір - 2922 грн. /а. с. 6-8/. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обставини, встановлені вказаними рішеннями судів у справі № 2-3189/12 не підлягають доказуванню. З копії постанови від 19.01.2017 у виконавчому провадженні № 44204242 про зняття арешту з майна судом встановлено, що головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України [PERSON] зробив висновок про те, що боржником [PERSON] виконано вимоги виконавчого листа, виданого Печерським районним судом м. Києва для виконання рішення суду від 19.03.2014, і, зокрема, на цій підставі знято арешт з усього майна, що належить боржнику [PERSON], її грошових коштів, припинено розшук транспортних засобів та зобов'язано ДП «СЕТАМ» повернути [PERSON] автомобіль /а. с. 104-105/. У письмових поясненнях представника позивача зазначено, що постановою державного виконавця від 15.02.2017 закінчено виконавче провадження № 44204242 на підставі повного виконання стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] 135176,25 грн. Як вбачається з пояснень представника позивача, не погоджуючись з рішенням державного виконавця, стягувач оскаржив вказану постанову від 15.02.2017 у судовому порядку. На підтвердження повного виконання грошового зобов'язання відповідача [PERSON], як боржника у виконавчому провадженні № 44204242, суду надано копію квитанцій на суму 148500,00 грн. в якості оплати боргу за виконавчим листом № 2-3189/12; на суму 7053,89 грн., призначення якої неможливо встановити з наданої копії документу; на суму 15555,39 грн. - як оплата виконавчого збору; та на суму у розмірі 360 грн. - як оплата витрат на проведення виконавчого провадження /а. с. 102/. Таким чином загальна сума грошових коштів за чотирма копіями квитанцій дійсно становить 155553,89 грн., що дорівнює розміру суми, присудженої для стягнення з боржника [PERSON], проте призначення платежу у розмірі 7053,89 грн. неможливо встановити, а тому, суд відхиляє твердження щодо доведеності факту повного виконання грошового зобов'язання стороною відповідача. При цьому, варто вказати, що постанова державного виконавця від 19.01.2017 про зняття арешту з майна у виконавчому провадженні № 44204242 не підтверджує доводів сторони відповідача, оскільки з її змісту також неможливо встановити порядку нарахування та розміру сплачених сум на рахунок стягувача, з метою співставлення з наданими копіями платіжних документів. Також суд не бере до уваги доводи представника відповідача з приводу того, що станом на день звернення позивача до суду (12.12.2016) заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24.09.2015 у справі № 757/5781/15-ц не набрало законної сили, оскільки підставою для звернення до суду, як і у вказаній справі також, є невиконання відповідачами грошових зобов'язань: [PERSON] - умов попереднього договору купівлі-продажу автомобіля від 01.10.2009, відповідно до котрого позивачем було передано відповідачу забезпечувальний платіж у розмірі 135 176 грн. 26 коп., що еквівалентно 16 385 доларам США, та [PERSON] - умов розписки від 23.12.2010, згідно з якою останній отримав від позивача 35 000 доларів США позики, й набрання законної сили цим судовим рішенням не впливає на обсяг зобов'язань, визначених рішенням Печерського районного суду м. Києві від 10.09.2013 з врахуванням скасованої його частини рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.02.2014 та постановленого нового. А заочним рішенням у справі № 757/5781/15-ц присуджено стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] суму інфляційних втрат та 3 % річних за певний період прострочення виконання зобов'язання. Положеннями статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання на підставі рішення суду. Тому, у разі відсутності інших підстав для припинення зобов'язань, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов'язання відповідачів виконати рішення суду, яким стягнуто з них на користь позивача грошові кошти, є грошовим зобов'язанням, а тому з відповідача [PERSON] підлягають стягненню кошти за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 135176,25 грн.: за період від 21.07.2015 по 06.12.2016 на суму 25291,77 грн. (з яких 19691,38 грн. - сума інфляційних втрат та 5600,39 грн. - 3 % річних), а з відповідача [PERSON] - кошти також за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 278600,00 грн.: за період від 21.07.2015 по 16.11.2017 суму у розмірі 100061,40 грн. (з яких 80620,46 грн. - сума інфляційних втрат та 19440,94 грн. - 3% річних). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовано стороною відповідачів, а тому позов слід задовольнити. У відповідності до змісту норм ч.ч. 1, 8 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, котрий встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відтак з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача сплачена та документально підтверджена сума судового збору у розмірі 1706,86 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що підлягає стягненню з кожного з відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved