Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в сумі 140 668 грн та моральну шкоду в розмірі 900 000 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що відповідно до трудового договору № 4 від 12.06.2018 року [PERSON] був прийнятий на роботу до ФОП [PERSON] на посаду водія-експедитора, цього ж дня з відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. За актом прийому-передачі [PERSON] було передано автомобіль DAF 105 XF, д.н.з. [NUMBER] та напівпричіп KRONE SDP-24, д.н.з. [NUMBER] . 14.12.2018 року водій-ескпедитор [PERSON] здійснив ДТП та не попередив страхову компанію про настання страхового випадку, на місце події не викликав працівників поліції. У зв`язку з цим позивач не отримала страхове відшкодування. Вчинена [PERSON] ДТП привела до шкоди завданої транспортному засобу на суму 50 000грн. 17.12.2018 року [PERSON] відмовився їхати на завантаження в м. Коростень згідно договору заявки та самовільно повернувся в м. Житомир, створивши цим проблеми матеріальних збитків у вигляді фінансових витрат та досудової вимоги. 18.12.2018 року [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку з постійним неналежним виконанням своїх прямих посадових обов`язків, систематичне вживання алкоголю на робочому місці та вчинення неправомірних дій. 18.12.2018 року до Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області повторно надійшла заява про вчинення злочину [PERSON] , який може кваліфікуватись по ст. 357, 206, 189 КК України, крадіжка власності ФОП [PERSON] (документів та ключів), перешкодження роботі ФОП, вимаганням та здійснення погроз [PERSON] , який вже не являвся працівником. 26.12.2018 року [PERSON] повернув майно та підписав акт прийому-передачі, у присутності свідків, з переліком пошкоджень та нестачі матеріальних цінностей. Загальна сума фактичних витрат завданої матеріальної шкоди [PERSON] становить 140 668 грн. Беручи до уваги довготривалість страждань та завдану шкоду психічному та фізичному здоров`ю прямими неправомірними та аморальними діями [PERSON] , позивач просить стягнути з останнього у рахунок відшкодування моральної шкоди - 900 000 грн. 31.01.2020 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження будь-яких неправомірних його дій, прямого зв`язку його дій та негативних наслідків для позивача, на які вона посилається у позовній заяві. Докази притягнення його до адміністративної відповідальності згідно ст. 124, 130 КупАП за вчинення ДТП, або керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, відсутні (а.с. 117). 11.02.2020 року [PERSON] подала заперечення на відзив та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки вважає, що надано достатньо доказів на підтвердження позовних вимог про стягнення матеріально та моральної шкоди. Крім того, у запереченнях позивач посилається на постанову Верховного Суду від 23.01.2018 року № 753/7281/15-ц, у якій зазначено, що законодавець закріпив презумцію вини заподіювача шкоди й поклав на нього обов`язок доведення її відсутності (а.с. 120). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідач в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, з підстав, викладених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 червня 2018 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір, відповідно до якого [PERSON] прийнято на роботу водієм-експедитором (а.с.25-28). Цього ж дня сторонами підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.24, 28-29). Наказом № 7 від 12.06.2018 року прийнято на роботу водієм-експедитором [PERSON] (а.с.56). Актом приймання-передачі [PERSON] передано на зберігання автомобіль DAF 105 XF, д.н.з. [NUMBER] та напівпричіп KRONE SDP-24, д.н.з. [NUMBER] (а.с.30-31). 22.10.2018 року о 21 год. 20 хв. складено акт про появу на роботі [PERSON] в нетверезому стані та пошкодження автомобіля (а.с.17). 29.10.2018 року складено акт про викрадення та привласнення коштів [PERSON] (а.с.19-20) Наказом ФОП [PERSON] від 29.10.2018 року [PERSON] за порушення трудового договору, а саме появу на роботі в нетверезому стані, пошкодження автомобіля, викрадення коштів оголошено догану (а.с.21). 14.12.2018 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом. У зв`язку з невиконанням зазначеного договору, ФОП [PERSON] подала до ФОП [PERSON] досудову вимогу про стягнення заборгованості на суму 3 500 грн. (а.с.48-54). 17.12.2018 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] складено акт про невиконання [PERSON] умов трудового договору та пошкодження автомобіля DAF 105 XF, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 22-23). Наказом № 8 від 18.12.2018 року звільнено з посади водія-експедитора [PERSON] (а.с.55). З довідки за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих в ЖЄО № 62577 від 17.12.2018 року ЖЄО, № 62624 від 18.12.2018 року, ЖЄО № 62727 від 18.12.2018 року вбачається, що 17.12.2018 року до Житомирського ВП ГУНП надійшло звернення [PERSON] з приводу неправомірних дій [PERSON] . У ході перевірки та згідно довідки слідчого від 17.12.2018 року в даних матеріалах не встановлено факту вчинення кримінального правопорушення, тому підстав для внесення інформації до ЄРДР не має. (а.с.58-59). 26.12.2018 року [PERSON] повернув та підписав акт прийому-передачі напівпричіпа, у присутності свідків, з переліком пошкоджень та нестачі матеріальних цінностей (а.с.60-61). Згідно довідки від 16.10.2019 року [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні ПФУ ГУПФ України в Житомирській області та отримує пенсію за віком (а.с.74). Матеріали справи не містять постанови суду, яка набрала законної сили, про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 124 КУпАП щодо порушення останнім правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу автомобіля DAF 105 XF, д.н.з. [NUMBER] та/або напівпричіпа KRONE SDP-24, д.н.з. [NUMBER] . Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] не є власником вищевказаного автомобіля, а користувалася зазначеним автомобілем на праві оренди. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 4.11.2019 року ФОП [PERSON] - припинено (а.с. 16). Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 року (справа № 338/180/17) у разі припинення ФОП, права та обов`язки не припиняються, а залишаються за фізичною особою. Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду закріплені в статтях 1166, 1167 ЦК України. Відповідно до змісту ч.ч. 1, 2 ст. 1166 та ч.1 ст. 1167 ЦК України майнова та моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1166 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.06.2019 року (справа № 154/2094/16-ц), що відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, підлягає застосуванню судом першої інстанції. Крім того, статтею 62 Конституції України установлено презумпцію невинуватості, згідно положень якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статей 12, 13, ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Відповідно до абз. 2 п. 5 розділу I Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС № 1395 від 7.11.2015 року, поліцейські складають протоколи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачені, зокрема статтею 124 КУпАП (Порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна). Згідно ст. 221, ч. 1 ст. 283 КУпАП судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 124 КУпАП, за результатами яких виносять постанову у справі. Таким чином, позивачем не доведено та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження вини відповідача у спричинені шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Матеріали справи не містять постанови суду, яка набрала законної сили, про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 124 КУпАП щодо порушення останнім правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу автомобіля DAF 105 XF, та/або напівпричіпа KRONE SDP-24 . Посилання позивача у запереченнях на відзив на постанову Верховного Суду від 23.01.2018 року № 753/7281/15-ц, (у якій зазначено, що законодавець закріпив презумцію вини заподіювача шкоди й поклав на нього обов`язок доведення її відсутності), не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до змісту ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд першої інстанції враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, які прийняті пізніше. Оскільки постанова Верховного Суду від 27.06.2019 року № 154/2094/16-ц (у якій зазначено, що в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок доведення вини), прийнята пізніше, тому суд застосовує саме вказану правову позицію. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року № 755/10947/17 зазначено, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.

Outcome: dismissed