Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

У вказаній позовній заяві [PERSON] просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по вул. У. Соколовської,31 в смт. Зарічне Рівненської області, укладений між [PERSON] та [PERSON] 22 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Зарічненського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON] 22.03.2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 188. У порядку поділу спільного майна подружжя просить виділити їй у власність 1\\2 частину вказаного житлового будинку. В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що 23 червня 2005 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON],[INFO]. У 2009 році ними було набуто земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, що по вул. У. Соколовської,31 в смт. Зарічне Рівненської області. Весною 2010 року ними було розпочато будівництво спірного житлового будинку. Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 23 серпня 2012 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано та спільне проживання і ведення господарства ними припинено. На час розірвання шлюбу будівництво було завершено та [PERSON] оформив право власності на вказаний житловий будинок. При цьому ними було досягнуто згоди, що останній подарує його їх малолітній дочці. У червні 2015 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про те, що спірний житловий будинок згідно договору дарування від 22.03.2014 року був подарований [PERSON] його батьку [PERSON] Покликаючись на положення ст. 60, 68, 70 СК України вказує, що спірний житловий будинок є обєктом спільної сумісної власності її та [PERSON], як колишнього подружжя, оскільки був набутий ними за час шлюбу та належить їм у рівних частках. Договір дарування зазначеного житлового будинку вважає недійсним відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки зміст цього правочину суперечить ч. 3 ст. 65 СК України, так як його відчуження відбулося за відсутності її згоди як одного з подружжя. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити. При цьому позивач пояснила, що за спільні кошти подружжя під час шлюбу було зведено фундамент у будинку та придбано шифер на сарай, блоки, вікна, вхідні двері, гіпсокартон, цемент. ЇЇ батьки та бабуся допомагали коштами та своєю працею у будівництві. Батько її чоловіка [PERSON] надав будівельні матеріали з купленого ним та розібраного будинку, який він перевіз із с. Вовчиці Зарічненського району. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, покликаючись на те, що на момент припинення шлюбних відносин будівництво завершеним не було. Спірний житловий будинок введено в експлуатацію відповідачем лише 02.12.2013 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами. Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок відповідач [PERSON] отримав лише 16.12.2013 року. Крім того, вказує, що позивачем не доведено обсяг нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства та його походження, спільної участі подружжя у його набутті, її частки у ньому. Крім того, вказує, що, передбачені законом підстави для визнання недійсним договору дарування спірного житлового будинку відсутні. Просили у задоволенні позову відмовити. При цьому, будучи допитаний у судовому засіданні як свідок, відповідач [PERSON] показав, що основні конструктивні елементи будинку та будівельні матеріали були йому подаровані його батьком [PERSON] Зокрема, дерево на зовнішні стіни будинку, дах, покрівлю, шифер на половину даху, цеглу на дві грубки, димохід та комин подарував йому [PERSON] з купленого ним та розібраного і перевезеного житлового будинку в с. Вовчиці Зарічненського району Рівненської області. Крім того, за особисті кошти його батька [PERSON] купувалися блоки на фундамент будинку, шифер, балки, крокви, цегла в СВК «Мир» у 2007 році, а також піноблоки, цемент та шифер у 2011 році. Батьки позивача та її брат допомагали виконувати ряд будівельних робіт. Після припинення ведення спільного господарства та розірвання шлюбу ним за особисті кошті влаштовано три септики для каналізації, підведено труби для каналізації у ванній кімнаті, влаштовано колодязь. Фактично будівництво велося за рахунок його батька, внесок його та позивача у будівництво є незначним, тому він подарував цей будинок своєму батьку. Також показав, що на даний час вказаний будинок не є придатним для проживання, оскільки у повному обємі його будівництво не завершене. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, покликаючись на те, що для спорудження спірного житлового будинку він подарував своєму сину [PERSON] (відповідачу у справі) будівельні матеріали з купленого ним за власні кошти у 2008 році за 4000 доларів США у [PERSON] житлового будинку в с. Вовчиці Зарічненського району. Зокрема, з цих матеріалів було споруджено деревяні стіни житлового будинку, цеглу використано на внутрішні перегородки та дві грубки, балки і крокви на спорудження даху, шифер на його покриття. Крім того, за власні кошти ним було придбано в СВК «Мир» у 2007 році блоки на фундамент будинку, шифер, балки, крокви, цеглу, у 2011 році піноблоки, цемент, шифер. Участь позивача була незначною, деякі будівельні роботи виконували її батьки. Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Зарічненського нотаріального округу Рівненської області [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, покликаючись на те, що підстави для визнання недійсним договору дарування від 22.03.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] відсутні. На момент виникнення у [PERSON] права власності на спірний житловий будинок, тобто станом на 09.12.2013 року він перебував у шлюбі з [PERSON], шлюб з якою був зареєстрований 03.12.2013 року. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України згода [PERSON], як одного з подружжя на укладення договору дарування зазначеного житлового будинку була надана письмово та нотаріально посвідчена 20.03.2014 року. На момент припинення шлюбу між сторонами будівництво житлового будинку завершеним не було та право власності на нього не зареєстровано. Тому, відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва позивач є власником матеріалів, обладання тощо, які були використані в процесі цього будівництва та має право ставити питання про компенсацію її частки у вказаних матеріалах. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 23 червня 2005 року. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON],[INFO]. З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії РВ № 057749, виданого на імя відповідача [PERSON], вбачається, що на підставі рішення Зарічненської селищної ради № 221 від 28.12.2006 року йому виділено у власність земельну ділянку площею 0,1349 га, яка розташована по вул. У. Соколовської в смт. Зарічне Рівненської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. У ході судового розгляду сторони визнали те, що за час перебування в шлюбі на вказаній земельній ділянці ними було розпочато будівництво спірного житлового будинку з надвірними будівлями. Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 23 серпня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] (позивачем у справі) було розірвано. Відповідно до\~ч. 1 ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя. Ч. 1 ст. 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч. 1\~ст. 70 СК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 20 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. У п. 23 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. З пояснень позивача, відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що на час припинення сумісного проживання та ведення спільного господарства між сторонами було споруджено сарай, фундамент, стіни та дах спірного житлового будинку. Сторони визнали той факт, що фундамент, стіни, перекриття спірного будинку були зведені з будівельних матеріалів, наданих відповідачем [PERSON], з розібраного ним житлового будинку, купленого в с. Вовчиці Зарічненського району. Він також надавав на будівництво придбані за власні кошти блоки на фундамент будинку, шифер, балки, крокви, цеглу, цемент та шифер. Батьки позивача та її брат [PERSON] приймали участь у виконанні ряду будівельних робіт, зокрема, зведенні фундаменту, пічного опалення, двох груб, розібранні та складуванні, придбаного [PERSON] житлового будинку в с. Вовчиці Зарічненського району. Не заперечується сторонами і той факт, що після припинення ведення спільного господарства та розірвання шлюбу відповідачем [PERSON] за особисті кошті влаштовано три септики для каналізації, підведено труби для каналізації у ванній кімнаті, влаштовано колодязь. Наведене також підтверджується технічним паспортом на спірний житловий будинок, у якому зазначено будівельні матеріали, з яких у ньому зведено фундамент, стіни, покрівлю, перекриття; декларацією про готовність обєкта до експлуатації від 02.12.2013р.; розпискою [PERSON] про отримання коштів за продаж будинку; накладними на придбання будівельних матеріалів, виданими на імя відповідача [PERSON] № 156 від 20.05.2007 року, № 120 від 28.05.2011 року, накладною № 34 від 08.06.2013 року, виданою на імя відповідача [PERSON], а також показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Сторони у судовому засіданні також визнали той факт, що на даний час будівництво спірного житлового будинку фактично не завершено та він не є придатним для проживання у ньому. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року № 6-38цс15, яка є обовязковою для застосування судом, вбачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою. Суд вважає, що позивачем не доведено та не підтверджено відповідними доказами те, що будівництво спірного житлового будинку проводилося за спільні сумісні кошти подружжя, а також те, що її частка у цьому майні складає 1\\2 частину. Сторонам розяснювалися їх процесуальні права та обовязки, у тому числі право клопотати про призначення у справі відповідної експертизи. Однак, таких клопотань заявлено не було. З декларації про готовність обєкта до експлуатації вбачається, що 02.12.2013 року було завершено будівництво спірного житлового будинку та він був введений в експлуатацію. З свідоцтва про шлюб вбачається, що 03.12.2013 року відповідач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 16 грудня 2013 року за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що по вул. У. Соколовської,31 в смт. Зарічне Рівненської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.12.2013р. 22 березня 2014 року відповідач [PERSON] зазначений житловий будинок з надвірними будівлями подарував своєму батьку [PERSON] (відповідачу у справі), що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Зарічненського районного нотаріального округу Рівненської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 188. У матеріалах справи наявна письмова згода на дарування нерухомого майна другого з подружжя [PERSON], шлюб з якою позивач зареєстрував 03.12.2013 року, до набуття права власності на спірний житловий будинок. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивач просить визнати недійним зазначений договір дарування житлового будинку з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зокрема, вказує, що при укладенні цього договору не дотримано вимог ч. 3 ст. 65 СК України, відсутня її письмова, нотаріально засвідчена згода на його укладення. Разом з тим, закон не передбачає недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. З правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-7цс15 від 08.04.2015 року, яка є обовязковою для застосування судом, вбачається, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. За наведених обставин, суд вважає, що матеріали справи не містять доказів, що будівництво спірного житлового будинку проводилося за спільні кошти подружжя, частка позивача у цьому майні є саме 1\\2 його частини. Крім того, вважає, що позивачем не доведено та не підтверджено відповідними доказами обсягу набутого подружжям за спільні кошти майна на час припинення ведення спільного господарства, його вартості та її частки у цьому майні, технічної можливості поділу будинку. Суд також вважає необгрунтоавною і такою, що не підлягає до задоволення вимогу позивача про визнання недійсним договору дарування спірного житлового будинку від 22.03.2014 року. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed