Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила тлумачити заповіт [PERSON] , посвідчений секретарем виконавчого комітету Осламівської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області 13 травня 2013 року № 23 в частині «Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 581246, який знаходиться на території Осламівської сільської ради, виданий 04 січня 2007 року заповідаю [PERSON] , [INFO] », зміст якоого необхідно розуміти як заповідання не лише права на документ - Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 581246, але і на земельну ділянку, що посвідчена Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 581246. В обґрунтування\~позову вказувала,\~що вона\~є спадкоємцем майна померлого [INFO] [PERSON] за заповітом. У встановлений законом строк прийняла спадщину, звернувшись до приватного нотаріуса Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини. Крім неї спадщину також прийняла [PERSON] . Однак при зверненні 09.07.2021 року з метою отримання Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки форма складення заповіту в частині опису майна, яке є в ньому, некоректна. А саме, згідно змісту заповіту, померлий заповів [PERSON] . Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 581246, а не земельну ділянку згідно цього Державного акта. У зв`язку з цим у позивача виникла необхідність тлумачення заповіту. Ухвалою від 22.10.2021 року у справі відкрито провадження. У підготовче судове засідання 19.11.2021 року учасники справи, будучи повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, не з`явились. Позивач [PERSON] подала письмову заяву, в якій справу просила розглянути за її відсутності, та задовольнити заявлені позовні вимоги. Відповідач [PERSON] подала до суду письмову заяву, у якій позов визнала, та просила справу розглянути за її відсутності. Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [INFO] в с. Кривчик Дунаєвецького району Хмельницької області помер [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 0,5982 га, яка розташована на території Осламівської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області. 13.05.2013 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Осламівської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області,та згідно змісту заповіту [PERSON] заповів Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 581246 який знаходиться на території Осламівської сільської ради виданий 04.01.2007 року [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] спадщину прийняла, та крім неї спадщину також прийняла [PERSON] . Із постанови приватного нотаріуса Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Люзняка О.М. від 09.07.2021 року № 133/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим Осламівською сільською радою Віньковецького району Хмельницької області 13.05.2013 року за реєстром № 23, оскільки форма складення заповіту в частині опису майна, яке в ньому зазначене, є некоректною. Наведені обставини підтверджуються паспортом позивача; копією свідоцтва про смерть [PERSON] серія [NUMBER] ; копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 581246 від 04.01.2007 року; копією заповіту [PERSON] від 13.05.2013 року; постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.07.2021 року; матеріалами спадкової справи № 252/2017, заведеної після смерті [PERSON] за заявами [PERSON] та [PERSON] . Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За приписами ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. На підставі ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Пунктом 2.1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 передбачено, що заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Вказане кореспондується з вимогами п. 1.6 Розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Статтею 1256 ЦК України визначено, що тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнанні правочинів недійсними» визначено, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників. Згідно зі ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. При цьому, потреба у тлумаченні виникає тоді, коли заповіт містить суперечливі положення, що ускладнюють його виконання. Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При цьому, частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Аналіз зазначених вище обставин свідчить, що спадкодавець [PERSON] , заповідаючи [PERSON] . Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 581246 який знаходиться на території Осламівської сільської ради виданий 04.01.2007 року, висловив свою волю щодо передачі у спадщину останньої земельної ділянки розміром 0,5982 га, яка розташована на території Осламівської сільської ради Віньковецького району Хмельницької області. За таких обставин справи, суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалась позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, доходить висновку про задоволення позову. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved