Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Наше місто» про визнання наймачем житлового приміщення, укладання (зміну) найму договору житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначав, що 15.08.2001 року його, [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Дане житлове приміщення належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Договір найму вищезазначеного житлового приміщення було укладено з [PERSON] , бабусею позивача по материнській лінії. З моменту свого народження та по теперішній час позивач мешкає у зазначеній квартирі. Іншого житла він не має. У даному житловому приміщенні, окрім позивача, також мешкали та були зареєстровані: бабуся позивача- [PERSON] (наймач) та матір - [PERSON] (до одруження - [PERSON] ). Вони не лише проживали разом однією сім`єю у даній квартирі, але вели з бабусею спільне господарство, разом харчувалися, несли спільні витрати на придбання продуктів харчування, предметів домашнього побуту, сплати комунальних послуг тощо. [INFO] бабуся, [PERSON] померла. На момент смерті бабусі позивач був неповнолітньою дитиною та вчинювати будь-які юридично значимі дії щодо зазначеного приміщення законодавчо не мав права. Матір позивача [PERSON] , після смерті бабусі [PERSON] відповідності до ст. 106 ЖК Української РСР мала звернутися до Запорізької міської ради (або до уповноваженого на той час особи підприємства, установи, організації) із заявою про укладання (зміну) договору найму житлового приміщення, як член сім`ї наймача.Однак, матір з невідомих причин не звернулася ані до Запорізької міської ради, ані до Районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради, ані до Відповідача із такою заявою. 14.06.2019, матір [PERSON] у віці 36 років раптово помирає. Після похорону матері, 24.06.2019 позивач звернувся з листом до районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району з заявою про укладання (зміну) договору найму житлового приміщення, однак йому було відмовлено в укладанні (зміні) договору найму житлового приміщення, оскільки він не є стороною в договорі найму житлового приміщення. 30.07.2019 позивач звернувся із заявою про укладання (зміну) договору найму житлового приміщення до Відповідача. Листом № Б-837-В від 08.08.2019, Відповідач відмовив в укладанні договору найму, оскільки не наданий ордер на вселення або відповідний розпорядчий документ районної адміністрації м. Запоріжжя Однак, надати Відповідачеві витребувані документи позивач не має змоги, оскільки по перше, ордер видавався на ім`я бабусі [PERSON] , по-друге, він був або загублений або при укладанні договору найму переданий районній адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради. У той же час, йому стало відомо у районній адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради зберігаються ордери з 1984 року, всі інші - відсутні. У свою чергу, в даному житловому приміщенні, члени сім`ї позивача проживали ще з 50-х років XX сторіччя. Також позивач зазначає, що своєчасно сплачує всі комунальні платежі, хоча договори надання послуг з комунальними установами були укладені з бабусею та особовий рахунок також зареєстрований на її ім`я. Без укладання договору найму житлового приміщення підстав переоформити відповідні договори та особовий рахунок на себе, позивач не маю правових підстав. Також вказав, що з моменту свого народження вони з матір`ю проживали однією сім`єю з бабусею. Бабуся приймала участь у вихованні позивача, ставленні його як людини. Протягом всього цього часу вони вели спільне господарство, у них був спільний бюджет (бабусина пенсія, мамин заробіток та грошові кошти, що надавав позивачу батько на утримання, завжди знаходилися в одному місці та на вечірніх сімейних «нарадах» приймалися спільні рішення щодо його використання). Вони несли спільні витрати не лише на утримання квартири, а й на придбання речей необхідних для ведення нормального проживання та побуту. Після смерті бабусі [PERSON] , матір позивача оплатила всі витрати пов`язані з її похованням. Таким чином, вважає, що позивач є членом сім`ї наймача житлового приміщення в розумінні ст. 64 ЖК Української РСР, а тому просив суд визнати [PERSON] наймачем житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати КП «Наше місто» укласти договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] . Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2019 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 09.01.2020 року до участі у справі залучено в якості третьої особи адміністрацію по Вознесенівському району Запорізької міської ради. Представник третьої особи 27.01.2020 року подав до суду пояснення, в яких просить розглянути справу за відсутності представника райадміністрації та ухвалити рішення у відповідності до чинного законодавства з урахуванням пояснень. У судовому засіданні представник позивача адвокат Теплицька Н.В. позов підтримала у повному обсязі та пояснила, що [PERSON] з народження проживав у квартирі [ADDRESS] проживав разом із бабусею та матір`ю. У 2015 році бабуся [PERSON] померла, вона була наймачем зазначеного приміщення, особовий рахунок відкрито на її ім`я, після її смерті, матір позивача [PERSON] не переоформила на себе договір найму, а позивач був на той час неповнолітнім і самостійно це зробити не міг. У травні 2019 року позивач став повнолітнім, у червні 2019 року раптово у віці 36 років померла мати, після її смерті у серпні 2019 року позивач звернувся до відповідача і третьої особи з питанням щодо укладення договору найму, однак йому було відмовлено. Інше аніж в судовому порядку він не має можливості захистити своє право на користування житловим приміщення, яке є і було завжди його єдиним місцем проживання. [PERSON] сплачує комунальні послуги, боргу не має, незважаючи на те, що договори з постачальними організаціями та особовий рахунок відкрито на його померлу бабусю, а тому просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні при вирішенні справи покладався на розсуд суду. Відзив на позов подано не було. Представник пояснив, що у серпні 2019 року [PERSON] звертався до КП «Наше місто» із заявою про укладення (зміну) договору найму, однак не надав ордеру, виписаного на його ім`я або розпорядчого документу районної адміністрації, а тому [PERSON] в укладенні або зміні договору найму було відмовлено. Також повідомив, що підставою для зміни або укладення договору найму є ордер, розпорядження, рішення суду або інший документ, що дає право наймачу на поселення, користування, про що зазначено у Типовому договорі найму житлового приміщення, затвердженого рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №268 від 24.06.2019 року, а тому надання відповідачу зазначених документів є підставою для укладення (зміни) договору найму. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, від представника надійшла заява про розгляд справи у відсутності відповідача. За таких обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, актовий запис №1925 від 19.11.1982 року. [PERSON] [INFO] одружилася з [PERSON] , та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого 25.11.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м.Запоріжжя (а.с.41). [INFO] народився позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів громадського стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Запоріжжя (а.с. 20). [PERSON] згідно до свідоцтва про народження є сином [PERSON] , [INFO] (а.с.20) і є онуком [PERSON] . 15.08.2001 року його, [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання Департаменту реєстраційних послуг № 04-26/5-5811 від 19.06.2019. [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 15.08.2001 року по теперішній час (а.с.10). Іншого житла [PERSON] не має. Дане житлове приміщення належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. У даному житловому приміщенні, окрім позивача, також мешкали та були зареєстровані: бабуся позивача- [PERSON] та матір - [PERSON] (до одруження - [PERSON] ). Особовий рахунок на приміщення відкрито на [PERSON] [INFO] бабуся позивача, [PERSON] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть виданим 03.09.2015 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.(а.с.16) На момент смерті бабусі позивач був неповнолітньою дитиною та вчинювати будь-які юридично значимі дії щодо зазначеного приміщення не мав права. Матір позивача [PERSON] , після смерті бабусі [PERSON] відповідності до ст. 106 ЖК Української РСР мала звернутися до Запорізької міської ради (або до уповноваженого на той час особи підприємства, установи, організації) із заявою про укладання (зміну) договору найму житлового приміщення, як член сім`ї наймача. Однак, матір з невідомих причин не звернулася ані до Запорізької міської ради, ані до районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради, ані до Відповідача із такою заявою. [INFO] матір позивача [PERSON] у віці 36 років померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіальна- управління юстиції у Запорізькій області. Після похорону матері, 24.06.2019 позивач звернувся з листом до районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району з заявою про укладання (зміну) договору найму житлового приміщення, однак йому було відмовлено в укладанні (зміні) договору найму житлового приміщення, оскільки він не є стороною в договорі найму житлового приміщення. 30.07.2019 позивач звернувся із заявою про укладання (зміну) договору найму житлового приміщення до Відповідача. Листом № Б-837-В від 08.08.2019, Відповідач відмовив в укладанні договору найму, оскільки не наданий ордер на вселення або відповідний розпорядчий документ районної адміністрації м. Запоріжжя. Листом від 23.07.2019 за № Б-0511-В районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району відмовила [PERSON] в укладанні (зміні) договору найму житлового приміщення, оскільки він не є стороною в договорі найму житлового приміщення. Зокрема, у даному листі зазначено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 268р від 24.06.2019 «Про укладання (зміну) договорів найму житлових приміщень, які належать до комунальні власності територіальної громади м. Запоріжжя» районним адміністрації Запорізької міської ради доручено розглядати питання зміни договорів найму житлових приміщень, що належать до комунальної власності територіальні громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради в установленому законом порядку шляхом прийняття розпорядчого документу та направлення його до КП «Наше місто». 30.07.2019 [PERSON] звернувся із заявою про укладання (зміну) договору найму житлового приміщення до Відповідача -КП «Наше місто». Листом № Б-837-В від 08.08.2019, Відповідач відмовив в укладанні договору найму, оскільки не наданий ордер на вселення або відповідний розпорядчий документ районної адміністрації м. Запоріжжя. Надати відповідачеві витребувані документи позивач не має змоги, оскільки, як зазначає позивач, ордер видавався не на його ім`я, його бабуся та матір померли, а тому надати цих документів не можуть, по-друге, ордер був або загублений або при укладанні договору найму переданий районній адміністрації по Вознесенівському районі Запорізької міської ради. У той же час, як стало відомо позивачу, у районній адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради зберігаються ордери з 1984 року, всі інші - відсутні. У свою чергу, в даному житловому приміщенні, члени сім`ї позивача згідно його пояснень, проживали ще з 50-х років XX сторіччя, що відповідачем не заперечується. Щодо розпорядчого документу, який видає районна адміністрація по Вознесенівському району Запорізької міської ради, то в його видачі було відмовлено. Таким чином, на теперішній час вирішити спірне питання щодо укладання (зміни) договору найму житлового приміщення можливо виключно лише у судовому порядку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1 ст. 64 ЖК України). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Згідно зі ст. 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму житлового приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право належить у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь - якому членові сім`ї наймача. Судом встановлено, що на момент звернення до суду, в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований та мешкає лише [PERSON] , Як зазначено позивачем і не спростовано у судовому засіданні, з моменту свого народження [PERSON] з матір`ю [PERSON] ( [PERSON] ) проживали однією сім`єю з бабусею [PERSON] . Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 справа № 1-8/99 встановлено, що житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може б ті визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім`ї власника будинку (квартири) містить частій четверта статті 156 Кодексу. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб не пов`язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Із змісту деяких положень Сімейного кодексу України, можливо дійти висновку про такі важливі ознаки сім`ї, членства в сім`ї, як кровна споріднені лі родинні зв`язки, шлюбні відносини. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. Отже, до інших членів сім`ї можна віднести діда, бабу, брата, сестру, а також вітчима і мачуху дитини тощо (виходячи з родинних стосунків по прямій висхідній і низхідній лінії). Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не малі бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Згідно частини 1 статті 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина 2 статті 65 ЖК Української РСР). Отже, у осіб, які вселилися до наймача (в тому числі у мене), виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Отже, за змістом вказаної норми закону, будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. З вищенаведених матеріалів справи встановлено, що [PERSON] вселився до спірної квартири в травні 2001 року як член сім`ї наймача квартири, був зареєстрований з тих пір у квартирі та постійно в ній мешкав. З [PERSON] вони не лише проживали разом однією сім`єю у даній квартирі, але вели спільне господарство. Реєстрація позивача у спірній квартирі свідчить про те, що він вселився у квартиру зі згоди інших мешканців, зокрема, наймача. Будь-яких договорів під час її вселення до квартири щодо піднайму або тимчасовості її проживання не укладалось. Проживання її в цій квартирі носить постійний характер, оскільки даних про наявність іншого місця мешкання у справі не мається. Відповідачем, який в порядку змагальності мав доводити свої заперечення проти позову, не було надано будь-яких належних і допустимих доказів про те, що наймач не визнавав [PERSON] членом сім`ї, зважаючи на те, що останній був зареєстрований у спірній квартирі та проживала в ній з 2001 року разом з матір`ю [PERSON] , яка є членом сім`ї наймача. Судовим рішенням за позовом наймача за життя останньої або наймодавця чи інших членів сім`ї позивач [PERSON] таким, що був незаконно вселений, не набув або втратив право користування спірною квартирою, не визнавався, а тому, відповідно до вищевказаного, набув право на користування спірним приміщенням. У відповідача з ч. 2 ст. 122 ЖК у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення права і обов`язки за договором найму здійснюють члени його родини. Після смерті [PERSON] позивач та його мати [PERSON] виконувала усі передбачені договором найму житла обов`язки, також продовжувала виконувати обов`язки щодо квартирної плати. [PERSON] після смерті матері також продовжує виконувати обов`язки щодо квартирної плати, що не спростовано відповідачем. З урахуванням вищевикладених обставин справи вбачається, що [PERSON] вселився в квартиру у встановленому законом порядку, оскільки зареєстрований по сьогоднішній день у квартирі, квартира, відносно якої існує спір, є його єдиним і постійним місцем проживання, вів з наймачем спільне господарство, сплачував квартплату, [PERSON] , є членом сім`ї наймача житлового приміщення в розумінні ст. 64 ЖК Української РСР, а тому на суд вважає, що позивач має право у відповідності до положень ч. 1 ст. 106 ЖК України ставити питання про визнання його наймачем спірної квартири. Тому позивача в межах заявлених вимог, слід визнати саме наймачем спірного житлового приміщення. Разом з тим, позивач не може користуватися жилим приміщенням, так як з ним не укладений договір житлового найму, і йому відповідачем в цьому було відмовлено. З огляду на обставини, що відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 268р від 24.06.2019 «Про укладання (зміну) договорів найму житлових приміщень, які належать до комунальні власності територіальної громади м. Запоріжжя» передбачено, що комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради укладає договори найму житлових приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на підставі ордеру, розпорядчого документа, а надати ордер не є можливим, а підставою для зміни або укладення договору найму є ордер, розпорядження, рішення суду або інший документ, що дає право наймачу на поселення, користування, про що зазначено у Типовому договорі найму житлового приміщення, затвердженого рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №268 від 24.06.2019 року надання відповідачу зазначених документів є підставою для укладення (зміни) договору найму, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача укласти договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між сторонами справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права приходить до висновку, що позивачем [PERSON] доведено, що він є членом сім`ї наймача, набув рівного з наймачем права користування жилим приміщенням: [PERSON] у 2001 році вселився, а потім був зареєстрований, як член сім`ї наймача, у спірну квартиру, постійно мешкав разом і був пов`язаний спільним побутом з [PERSON] , зазначеною житловою площею він відкрито і безперервно користувався зі згоди наймача протягом усього часу спільного з ними проживання до дня смерті, продовжує мешкати на спірній житловій площі і виконувати обов`язки, що випливають з договору найма жилого приміщення, бажає бути наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, суд виходячи із принципів розумності, виваженості і справедливості, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню насамперед як спосіб захисту прав та інтересів позивача.

Outcome: approved