Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом на предмет визнання удаваним договору дарування квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON], укладеного між [PERSON] та [PERSON] і встановлення, що вказаний договір є договором купівлі-продажу з моменту укладення, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що укладення правочину у формі договору дарування здійснено на прохання відповідача, який зазначив, що йому потрібні терміново кошти на лікування, а також з метою зменшення витрат на нотаріальне посвідчення, оскільки нерухоме майно перебувало у власності відповідача менше трьох років, проте насправді за відчужувану квартиру відповідачу сплачено 148367,00 грн. згідно складеної останнім розписки, тому позивач вважав такий купівлею-продажем, у зв?язку з чим, посилаючись на 235 ЦК України просив визнати укладений договір удаваним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, пояснивши, що право власності [PERSON] на набуту квартиру ніхто не оспорює, майнових претензій [PERSON] по укладеному правочину не має, проте вважає, що порушено «цивільне право позивача на належну процедуру укладення договору», у звязку з чим позивач з відповідачем не стали в нотаріальній формі наразі приводити документи у відповідність до дійсних правовідносин, а звернулися до суду, оскільки обрали саме такий спосіб захисту прав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, пояснивши, що будь-яких претензій [PERSON] до [PERSON] з приводу відчуженої квартири не має, його право власності визнає, квартира зареєстрована на праві власності за позивачем. Крім того, представник відповідача пояснив, що не може підтвердити чи спростувати обставини перебування на лікуванні [PERSON], потребу його в грошах на час відчуження квартири, а так само навести причини, з яких укладено саме договір дарування, а при передачі коштів він, як представник, присутній не був. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського МНО [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, представника не направила, причин неявки суду не повідомила, що у відповідності зі ст. 36 ЦПК України за згоди представників сторін не перешкоджає розглядові справи. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, розглянувши позовні вимоги в заявлених межах, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчений за реєстровим № 1310 договір дарування квартири між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованим) за умовами якого дарувальник передав у власність обдарованому безоплатно квартиру №10, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Шмідта, буд. № 21, ринковою вартістю 148367,00 грн., в розмірі якої сторони і оцінили дар (п.1, 4, 5 договору). Згідно з п. 9 договору сторони у присутності нотаріуса ствердили одна одній, що: однаково розуміють значення та умови цього договору та його наслідки; договір між ними спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю, частково); вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; вони вільно володіють мовою. Пунктом 10 договору визначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 липня 2015 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування від 07 липня 2015 року (а.с. 9). За ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові № 6-222цс14 від 04 лютого 2015 року та який згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковим для застосування всіма субєктами владних повноважень. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В судовому засіданні представники як позивача, так і відповідача не змогли пояснити суду в чому полягає порушення, невизнання чи оспорення цивільного права позивача, а так само не змогли пояснити причини, з яких укладений нібито інший правочин та не довели перед судом згідно своїх процесуальних обов?язків за ст.ст. 10, 60 ЦПК України доказами наявність спору про право цивільне, з огляду на те, що наявність будь-яких матеріально-правових претензій до позивача щодо його права власності на набуту 07 липня 2015 року квартиру від жодної особи, як то відповідач чи третя особа, в судовому засіданні не встановлено та представниками сторін про такі обставини суду не повідомлено та представники сторін в судовому засіданні не змогли пояснити суду підстави та мотиви укладення 07 липня 2015 року іншого ніж договір дарування правочину та наявність у сторін волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу та настання інших правових наслідків, а самі сторони в судове засідання не прибули і особистих пояснень з приводу обставин свого волевиявлення на укладення іншого правочину не надавали, тоді як правомірність правочину згідно ст.204 ЦК України презюмується. Представник позивача, стверджуючи, що при укладенні договору дарування [PERSON] помилився щодо обставин, які мають істотне значення, вважаючи, що вчиняє правочин з купівлі-продажу належної [PERSON] квартири, указаних обставин не довів. Між тим, встановлено і не заперечувалось представникам сторін, що 07 липня 2015 року позивач, набуваючи квартиру у власність перебував при здоровому розумі та ясній пам'яті, розумів значення своїх дій, був попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, стверджував разом з відповідачем, що договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (п.8, 9, 10, 16, 18 договору). Також в судовому засіданні не встановлені обставини того, що волевиявлення сторін спрямовано було на інші правові наслідки ніж набуття у власність позивачем квартири, а відповідачем її добровільного відчуження на користь позивача, натомість представники сторін визнали обставини прагнення сторонами угоди саме такого результату. При цьому, оцінюючи докази за внутрішнім переконанням, безпосередньо дослідивши їх всебічно, повно, об?єктивно згідно ст.212 ЦПК України, суд критично ставиться до наявної у справі копії розписки [PERSON] на а.с.11 про отримання ним від [PERSON] коштів в сумі 148367,00 грн., оскільки вказана розписка в своєму тексті не містить дати та місця складання, а наявна у цьому документі дата викликає сумніви у її достовірності, оскільки викладена у формі дописки зверху аркуша паперу. Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання усіма його учасниками або одним із них певної користі. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, задля якоїсь цілі документально оформляють один правочин, але між ними реально встановлюються інші правовідносини. Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, дослідивши безпосередньонаявні докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена наявність спору про право цивільне та обставини порушення, невизнання чи оспорення прав позивача при укладенні правочину 07 липня 2015 року, за яким останній набув квартиру [ADDRESS], як і не доведена доказами наявність волевиявлення сторін на настанні інших правових наслідків від укладеної угоди ніж тих, які досягнуті, а відтак, за недоведеності спору про право відсутні і підстави для захисту в судовому порядку згідно ст. 15 ЦПК України у спосіб визначений ст. 16 ЦК України за правилами ст. 235 ЦК України, тому позов задоволенню не підлягає. З урахуванням результату розгляду справи судові витрати за правилами ст. 88 ЦПК України належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed