Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач має у власності квартиру, в якій проживає відповідач його син. В обґрунтування підстав поданого позову позивач посилається на порушення його прав як власника, оскільки відповідач не є його членом сім»ї, вони не ведуть спільного господарства, дозволів на вселення, тимчасове або постійне проживання він не надавав, крім того відповідач постійно пиячить у квартирі, порушує тишу і спокій, вчиняє сварки, у зв»язку з чим постійно виникають конфліктні ситуації. На неодноразові звернення з вимогою про виселення з квартири, останній відповідає відмовою. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04.04.2017 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду від 04.04.2017, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. За доводами апеляційної скарги рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. В скарзі заявляє, що судом не враховано пояснення представника, що відповідач не є членом сім»ї позивача, та не веде з ним спільного господарства. У сторін погані відносини, відповідач постійно пиячить у спірній квартирі, порушує тишу і спокій, вчиняє сварки. Відповідач [PERSON] не має права користування спірним житлом, жодних дозволів на вселення, тимчасове або постійне проживання відповідача в квартирі позивач не надавав. Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд відмовляючи у позові, дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відповідача без надання йому іншого житла, оскільки не надано доказів про порушення прав позивача щодо його власності. З таким висновком районного суду не погоджується апеляційний суд, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону виходячи з наступного. По справі встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.04.2016 позивач [PERSON] від померлої матері [PERSON] успадкував квартиру [ADDRESS] (колишня 50 років ВЛКСМ) у місті Чернігові, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 5-11). Відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON] Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Чернігівській області (а.с. 14) відповідач [PERSON], [INFO] проживає та зареєстрований з 06.04.2004 за адресою: м. Чернігів, вул. 50р. ВЛКСМ (назву вулиці змінено на Козацьку), 44/58. Як встановлено судом, відповідач [PERSON], [INFO] вселився до спірної квартири неповнолітнім, за згодою попереднього власника [PERSON], яка померла 12.12.2014 та проживає у спірній квартирі. Зазначену обставину також не заперечував представник позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. На час реєстрації позивача [PERSON] в квартирі з 11.03.2010 року, відповідач [PERSON], досяг повноліття, та був зареєстрований в квартирі з 2004 року (а.с. 8). Крім того, відповідач [PERSON],[INFO] був повнолітнім на час набуття права власності згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.04.2016 позивачем [PERSON] Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, аналіз ч. 4 ст. 156 ЖК у поєднанні з ч. 2 ст. 64 ЖК України, з врахуванням обставин справи та обґрунтування наявності підстав позивачем пов»язаного з переходом права власності, приводить до висновку, що перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника не передбачено чинним законодавством України. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Слід дійти висновку, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Звертаючись із вказаним позовом до суду, позивач посилався, як на правове обґрунтування, на положення ст.ст. 319, 391 ЦК України, які регулюють поняття, здійснення та захист права власності. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата відповідачем права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим Кодексом підстави для позбавлення права на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції, ст. ст. 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Відтак за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене та встановивши на підставі досліджених обставин, які перевірені доказами за вимогами ст. 212 ЦПК України, те, що [PERSON], [INFO] вселявся до квартири 58, по вул. Козацькій (колишня 50 років ВЛКСМ), буд. 44, м. Чернігів за згодою попереднього власника, та проживає у ній не як член сімї власника квартири, за відсутності доказів, що сторони пов»язані спільним побутом, взаємними правами та обовязками із позивачем [PERSON], слід дійти висновку про наявність підстав для захисту порушеного права власності позивача на квартиру на підставі ст. 391 ЦК України. За таких обставин апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 309 ЦПК України скасуванню з постановленням нового рішення, про задоволення позову. Оскільки апеляційна скарга позивача задовольняється, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача в повернення судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції 551,20 грн та апеляційної інстанції 606,32 грн.

Outcome: approved