Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного Акціонерного Товариства «Полтава-Банк», в якому просила суд визнати недійсним третейське застереження, зазначене в п.6.5 ст.6 кредитного договору № 667 , укладеного 02 вересня 2011 року між нею та ПАТ «Полтава - Банк», визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 3.2. Договору застави від 14 червня 2012 року укладеного між нею , та ПАТ «Полтава-Банк», відповідно до якого судовий захист прав та законних інтересів, які мають Сторони у зв»язку з цим договором вирішуються у порядку загальної юрисдикції, в тому числі третейських судах у відповідності з регламентом постійно діючого третейського суду, до якого передається спір - за вибором Банку. У судовому засіданні адвокат позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 6.5. ст. 6 Кредитного договору № 667 від 02 вересня 2011 року про надання [PERSON], ПАТ «Полтава-Банк» споживчого кредиту та визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 3.2. Договору застави від 14 червня 2012 року укладеного між [PERSON], та ПАТ «Полтава-Банк». Представник відповідача прохав суд в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення адвоката позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02 вересня 2011 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Полтава-Банк» укладено Кредитний договір № 667 про отримання споживчого кредиту. 14 червня 2012 року Додатковою угодою № 1 до вказаного договору позивачу було відкрито не відновлювальну кредитну лінію зі строком дії по 01 вересня 2017 року. В забезпечення виконання умов основного кредитного договору та додаткової угоди 14 червня 2012 року між позивачем [PERSON] та Банком укладено Договір застави, предметом якого було визначено належний Позивачу, транспортний засіб : автомобіль, легковий комбі, марки, моделі «FIAT CINQUECENTO», випуску 2012 року, державний реєстраційний номер [NUMBER] (надалі - предмет застави). Відповідач 18.11.2016 року звернувся з позовною заявою про звернення стягнення на вищевказане заставне майно до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз». Своє звернення саме до цього Третейського суду відповідач мотивує тим, що у п.6.5ст.6 Кредитного договору № 667 від 02.09.2011 року міститься третейське застереження. Також воно міститься і в п.3.2 Договору застави. Відповідно до п. 1.1 Договору кредит надавався позивачу, як позичальнику на споживчі потреби. Згідно п. п. 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. У відповідності до ч. 1 ст.11 Закону Україн «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як вбачається з рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Враховуючи зазначене, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між Позивачем, та Відповідачем, як під час укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання. Відповідно до ч. 1, 2, п. 10 ч. 3 ст.18 Закону Україн «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Відповідно до ч. 1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як вбачається з правової позиції Конституційного Суду України, яка була викладена у рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011, кредитний договір який має вид формуляру та іншу стандартну форму є договором приєднання. Отже, позивач не мала реальної можливості змінити умови договору, шляхом складання протоколу розбіжностей та остаточного погодження запропонованих умов в офісі ПАТ «Полтава - Банк», оскільки, як зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договір приєднання, яким є договір, укладений між ними, виключає таку можливість. За вказаних обставин, можливо прийти до висновку, що умова зазначених Договорів, що містила третейське застереження (п.6.5ст.6 Кредитного договору № 667 від 02.09.2011 року та п.3.2 Договору застави) була обов'язковою для Позивача, на час укладення Договору, і позивач не мала реальної можливості внести свої пропозиції щодо зміни умов Договору. В п. 6.5 ст. 6 основного Договору міститься третейське застереження, наступного змісту: « Спори між сторонами цього Договору вирішуються у порядку загальної юрисдикції, в тому числі третейських судах у відповідності з регламентом постійно діючого третейського суду, до якого передається спір - за вибором Банку.» В п. 3.2 Договору застави : « Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або за рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» у відповідності з Регламентом цього третейського суду - за вибором банку або в позасудовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст.12 Закону України «Про третейські суди» якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Як вбачається, з тексту Договорів регламент жодного з Постійно діючих Третейських судів не були невід'ємною частиною Договору та не надавались Позивачу, разом із Договором, що в свою чергу виключало можливість ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді. Згідно ч. 5 ст.18 Закону Україн «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Крім того, третейське застереження наведене у п. 6.5 ст. 6 Кредитного договору та п.3.2 Договору застави Договору не відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди». Зокрема, відповідно дост. 2 Закону України «Про третейські суди» , третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду є належність форми і змісту третейської угоди та наявність у ній всіх істотних умов. Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст.12 вказаного Закону, третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. При вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. З тексту третейського угоди (застереження) видно, що в основному Договорі кредитування взагалі не визначено третейський суд, а в Договорі застави регламент Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз»не розглядався, як невід'ємна частина угоди, також не вказані сторони та їх місце знаходження, не зазначено дату та місце укладення третейського застереження, або посилання на умови Договору, які містять відповідні відомості. У відповідності до ч. 7 ст.12 Закону України «Про третейські суди» , у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Крім того, зазначення у типовій формі Договору (договору приєднання) фрази: «…за вибором Банку» позбавило позивача права на вибір третейського судді та третейського суду, що є порушенням положень ст.14 Закону, якою передбачено, що сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що Відповідач з самого початку перебував у більш вигідному становищі ніж Позивач, що в свою чергу свідчить про порушення принципу рівності усіх учасників процесу перед законом і судом. Згідно ч. 1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку,звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Правосуддя - це самостійна галузь державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ. У відповідності до ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Третейське застереження, зазначене у Договорі, порушує права позивача, оскільки позбавляє його права на судовий захист, право вибору суду щодо підсудності справи, право на звільнення від сплати державного мита передбаченого ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» тощо. У відповідності до 27 ЦК України правочин, що обмежує можливості фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у Договорі вимогам цивільного законодавства, є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною. Враховуючи наведене, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають захисту шляхом визнання недійсною третейської угоди (застереження), що наведене у п. 6.2 ст. 6 Договору та п. 3.2. Договору застави від 14 червня 2012 року. Таким чином, пункт 6.5. кредитного договору, укладеного між сторонами, обмежує позивача у праві звернення до суду за своїм вибором. Крім того, п.14 с. 6 Закону України «Про третейські суди» передбачає, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь - які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Таким чином, пункт 6.5. кредитного договору, та третейська угода, викладена у вигляді третейського застереження у п. 3.2. Договору застави від 14 червня 2012 року укладеного між сторонами, обмежує позивача у праві звернення до суду за своїм вибором. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Враховуючи наведене, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають захисту шляхом визнання недійсною третейської угоди (застереження), що наведене у п. 6.2 ст. 6 Договору та п. 3.2. Договору застави від 14 червня 2012 року. Згідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у сумі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved