Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 31 серпня 1985 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON] ,[INFO], однак сімейне життя з відповідачем останній час перестало складатися через втрату довіри і відсутність взаєморозуміння, сварки, що призвело до втрати почуття любові, припинення ведення спільного господарства, шлюбних стосунків та окремого проживання. Спору про поділ майна та місце проживання неповнолітнього сина немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не зявилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що спільне проживання та ведення господарства з відповідачем остаточно припинено з грудня 2014 рокуровича. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, у поданому через канцелярію суду заяві позов визнав повністю, вказавши, що спільне проживання і ведення господарства з позивачем остаточно припинені з грудня 2014 року та одночасно клопотав про розгляд справи у його відсутності. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 31 серпня 1985 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Жовтневим відділом запису актів громадянського стану м. Дніпропетровська, актовий запис №1797, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, залученим до матеріалів справи в копії (а.с.6). Сторони є батьками народжених у цьому шлюбі дітей: [PERSON], [INFO], який на час розгляду є повнолітнім, та [PERSON], [INFO], який на час розгляду не досяг повноліття, про що до матеріалів справи долучені копії свідоцтв про народження (а.с.5). Сімейне життя останній час перестало складатися з причин відсутності довіри, взаєморозуміння, конфлікти, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного та сторони шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть в проживають окремо з грудня 2014 року. Майновий спір відсутній, як і вирішено за спільною згодою сторін питання проживання неповнолітнього сина [PERSON] з матірю (позивачем), обставини чого сторони визнали у поданих 23 грудня 2014 року заявах. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя неповнолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення як позивача, так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved