Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до АТ «Українська залізниця», у якому просила суд стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати за період липень-вересень 2016 року(в тому числі компенсацію за невикористану відпустку) в сумі 12 842,74 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04 квітня 2017 року по час ухвалення судом рішення. В обґрунтувування позову зазначила, що з березня 2008 року по 03 квітня 2017 року вона працювала на ДП «Донецька залізниця». Наказом (розпорядження) про припинення трудового договору № 45/НОК-ос/м від 03.04.2017 з 03.04.2017 її було звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України з ДП «Донецька залізниця»за згодою сторін, про що також зроблений відповідний запис в її трудовій книжці. На день звільнення позивачу була нарахована, проте не виплачена заробітна плата, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду м від 11 січня 2021 року позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме для надання квитанції про сплату судового збору за вимогу майнового характеру у розмірі 2 582 грн. 76 коп. Представник позивача звернулася до суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору за позовом [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 20 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням сторін та призначено засідання на 11 березня 2021 року. Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав. 22 квітня 2021 року представником позивачаа подано заяву про розгляд справи у її відсутність. Просила суд позов задовольнити. Відповідач про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку. У судове засідання представник відповідача повторно не з`явився з невідомих причин. Суд розглянув справу у відсутність сторін за наявними в матеріалах справи документами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Аналогічні положення передбачені й в ст. 21 Закону України «Про оплату праці». Згідно з ч .1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Будь-яких доказів проведення повного розрахунку з працівником в день його звільнення відповідач суду не надав. Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату, що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, то саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 03 квітня 2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Як було судом встановлено, з березня 2008 року по квітень 2017 року позивач працювала на ДП «Донецька залізниця»на посаді інженера 2 категорії сектору ТМЦ відділу організації тендерних закупівель державного підприємства «Донецька залізниця». Відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 року №4442-IV та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25.06.2014 року № 200, ДП «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». П. 2 Статуту ПАТ «Укрзалізниця», завердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, передбачено, що ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємcтв залізничного транспорту. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 № 4442-IV ПАТ «Укрзалізниця» повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Укрзалізницею та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди. У постанові від 15.07.2020 в справі № 263/14209/17 Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду було зазначено: Відповідно до частини першої та п?ятої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов?язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства» акціонерне товариство може бути створене шляхом застосування або злиття, поділу, виділу чи перетворення підприємницького (підприємницьких) товариства, державного (державних), комунального (комунальних) та інших підприємств у акціонерне товариство. Товариство вважається створеним і набуває прав юридичної особи з дати його державної реєстрації в установленому законодавством порядку. Відповідно до частин третьої, шостої, сьомої та дев?ятої статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 №4442-IV: товариство утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в деравній власності, на базі Державної адміністрації залізничного трнспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття; товариство є правонаступником усіх прав і обовязків Державної адміністрації залізничного транспорту. Державну реєстрацію АТ «Укрзалізниця» здійснено 21.10.2015 року. Згідно зі Статутом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №735, АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов?язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП «Донецька залізниця». Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку. Під час проведення інвентарізації та оцінки майна мають бути сформовані окремі акти обліку активів, власного капіталу і зобов?язань державних підприємтсв та установ заліничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, за даними фінансової звітності за видами активів, власного капіталу та зобов?язань у розрізі статей балансу на останню дату, на яку надавалася фінансова звітність; сформовані окремі акти обліку активів, які роміщені на тимчасово окупованій території і обліковуються на балансах підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на іншій території України; після завершення тимчасової окупації та завершення проведення антитерористичної операції має бути проведена інвентаризація та оцінка майна і за результатами подані пропозиції щодо зміни статутного капіталу АТ «Укрзалізниця» згідно із законодавством. Таким чином, законодавець встановив для кредиторів юридичних осіб, які припиняються шляхом злиття, інші гарантії захисту законних інтересів їх прав, аніж встановлені статтями 105 і 107 ЦК України. Такий підхід зумовлений унікальним статусом АТ «Укрзалізниця» для економіки України як монополіста на ринку перевезень залізничним транспортом, будь-які процеси реорганізації якого не повинні перешкоджати роботі такого підприємства, зокрема перевезенням вантажів та пасажирів. Передавальний акт складено 05 серпня 2015 року, державну реєстрацію АТ «Укрзалізниця» здійснено 21 жовтня 2015, однак припинення ДП «Донецька залізниця» не зареєстровано. Враховуючи, що відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 № 4442-IV товариство є правонаступником усіх прав і обов?язків Державної адміністрації заліничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати достроково виконння вимог у порядку, передбаченому ст. 107 ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до АТ «Укрзалізниця», датою виникнення універсального правонаступництва АТ «Укрзалізниця» щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21 жовтня 2015 року, з якої воно є правонаступником ДП «Донецька залізниця». Стаття 5 Закону України № 4442-VII передбачає, що АТ «Укрзалізниця» провадить діяльність, у тому числі пов`язану з державною таємницею, до отримання необхідних ліцензій та інших документів дозвільного характеру на основі відповідних документів, отриманих підприємствами залізничного транспорту, у межах строку їх дії. Отже, уже з дня державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» мало право здійснювати будь-які види господарської діяльності, які потребували ліцензій та інших дозвільних документів, отриманих підприємствами залізничної галузі, які знаходилися в процедурі припинення, включаючи ДП «Донецька залізниця». Державна реєстрація рішення про припинення ДП «Донецька залізниця» була здійснена 25.11.2014. Отже, на час звернення до суду з позовом ДП «Донецька залізниця» знаходилася в процедурі припинення майже три роки, а на момент розгляду цієї справи судом касаційної інстанції - більше п?яти років. Якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до новоствореної юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов? язаннями. Отже, АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця». Такий висновок щодо правонаступництва викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 червня 2020 у справі №910/5953/17 (провадження №12-98гс19). Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано в АТ «Українська залізниця». На день звільнення позивача з посади інженера 2 категорії сектору ТМЦ відділу організації тендерних закупівель державного підприємства «Донецька залізниця», відповідачем була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата за період липень-вересень 2016 року. Отже, позивач знаходилась з відповідачем у трудових відносинах до 03.04.2017 року, тому при звільненні не отримала всі належні їй платежі, а саме: за період липень-вересень 2016 року в сумі 12 842,74 грн (дванадцять тисяч вісімсот сорок дві грн. 74 коп.) без утримання податків та зборів, з яких за липень 2016 року - 1282,39 грн., за серпень 2016 року - 4760,71 грн., за вересень 2016 року - 2619,16 грн., компенсація за невикористану відпустку - 4180,48 грн., що разом становить - 12842,74 грн. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Крім того, суд зазначає, що у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 по справі № 221/4255/16-ц досліджувалось питання та було встановлено, що комісією з реорганізації ДП «Донецька залізниця» разом з ПАТ «Укрзалізниця» та регіональною філією «Донецька залізниця» організовано роботу з визначення, виплати заборгованості з заробітної плати працівників ДП «Донецька залізниця», переведених на роботу до регіональної філії «Донецька залізниця», також щодо визначення зобов`язань щодо матеріального забезпечення у період праці в ДП «Донецька залізниця». Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідно зазначити наступне. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом п. 8 Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Зазначена позиція закріплена у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 08 липня 2019 року по справі № 592/11217/16-ц. Позивача 03.04.2017 року було звільнено з посади за п 1 ст.36 КЗпП України, а отже середній заробіток за час затримки розрахунку слід рахувати з 04.04.2017. (5877,42+3233,54) / (143+120) х 8 = 34,64. (за годину) х 8 год (робочий час) = 277,12 грн. (середньоденна заробітна плата). Листами Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», від 19.10.2017 року № 224/0/103-17/214, від 08.08.2018 року № 78/0/206-18, від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19та від 12.08.2020 № 3501-06/219, зазначені норми тривалості робочого часу на 2017, 2018, 2019, 2020 роки. З урахуванням розрахункового періоду кількість робочих днів: - у квітні 2017 - 19, у травні 2017 - 20, у червні 2017 - 20, у липні 2017 - 21, у серпні 2017 - 22, у вересні 2017 - 21, у жовтні 2017 - 21, у листопаді 2017 - 22, у грудні 2017 - 20 (185 днів), - у січні 2018 - 21, у лютому 2018 - 20, у березні 2018 - 21, у квітні 2018 - 20, у травні 2018 - 20, у червні 2018 - 20, у липні 2018 - 22, у серпні 2018- 22, у вересні 2018 - 20, у жовтні 2018 - 22, у листопаді 2018 - 22, у грудні 2018 - 20 (250 днів), - у січні 2019 - 21, у лютому 2019 - 20, у березні 2019 - 20, у квітні 2019 - 21, у травні 2019 - 21, у червні 2019 - 18, у липні 2019 - 23, у серпні 2019 - 21, у вересні 2019 - 21, у жовтні 2019 - 22, у листопаді 2019 - 21, у грудні 2019 - 21 (250 днів), - у січні 2020 - 21, у лютому 2020 - 20, у березні 2020 - 21, у квітні 2020 - 21, у травні 2020 - 19, у червні 2020 - 20, у липні 2020 - 23, у серпні 2020- 20, у вересні 2020 - 22, у жовтні 2020 - 21, у листопаді 2020 - 21, у грудні 2020 - 18 (247 днів), - у січні 2021 - 19, у лютому 2021 - 20, у березні 2021 - 22, у квітні 2021 - 16, у травні 2021 - 18, у червні 2021 - 20 (77 день). Розрахований на підставі даних листів час затримки розрахунку з дня звільнення Позивача з 04.04.2017 року по 22.04.2021 року (по день ухвалення рішення суду), складає 1009 дні. Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати: 1009 (робочих дні) х 277,12 грн.(середньоденна заробітна плата) = 279 614,08 грн. Суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку виконаний позивачем правильно та з дотриманням вимог Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а також не оспорювався Відповідачем в частині визначення суми заборгованості. Отже загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 292 456,82 грн. (12 842,74 грн. заборгованості по заробітній платі за період з липня 2016 по вересень 2016 року без утримання податків та зборів + 279 614,08 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04.04.2017 року по час ухвалення судом рішення). Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. 3.3. договору про надання правової допомоги сторони домовились про доплату гонорару (винагороди) за позитивний результат у справі в розмірі 20% від суми стягнутої середньої заробітної плати за ст. 117 КЗпП України. Відповідно до постанови КГС ВС від 10.12.2019 року у справі № 922/902/19 та постанови об`єднаної палати КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на професійну правничу допомогу, в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу незалежно від того, фактично їх уже сплачено чи тільки має бути сплачено. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18 додаткова винагорода адвоката за досягнення позитивного рішення у справі є платою за сам результат, досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг, а отже підлягає відшкодуванню позивачеві цих витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 55 922 грн. 82 коп. (20% від стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 279 614 грн. 08 коп. відповідно до договору про надання правової допомоги). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 924 грн. 56 коп., що становить 1% від суми задоволених вимог згідно зі ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved