Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним (неукладеним) кредитний договір №KIL0GA00000101 від 26.07.2007 року. В обґрунтування позову зазначає, що у кредитному договорі №KIL0GA00000101 від 26.07.2007 року не було узгоджено істотну умову - порядок надання кредиту та банківський (поточний) рахунок для видачі фінансового кредиту готівкою іноземною валютою. Йому не було відкрито банківський рахунок в іноземній валюті. Посилаючись на ст. 215 ЦК України вважає вказаний договір недійним, оскільки він 26.07.2007 року не отримував з операційної каси банку з банківського рахунку 60 280 доларів США. Тобто станом на день подання даного позову відповідач не видав йому кредитні кошти, які є предметом кредитного договору. Тобто АТ КБ «ПриватБанк» залишається боржником перед ним. Зазначив, що всупереч ст .ст. 203, 215 ЦК України у кредитному договорі відповідачем не дотримано особливі умови, встановлені ч.2, п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для споживчого кредиту. Враховуючи наведене просить позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. 16.03.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній заперечив позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Просить відмовити позивачу, посилаючись з поміж іншого на пропуск позивачем строку позовної давності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України) Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинено письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому чи електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Судом встановлено, що 26.07.2007 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» (на той момент - ПАТ КБ «ПриватБанк») був укладений кредитний договір №KIL0GA00000101, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США на строк до 25.07.2017 року. Згідно заяви про видачу готівки №1 від 26.07.2007 року банк видав позичальнику грошові кошти в означеній сумі, що еквівалентно 252 500 грн. Відповідно до цієї заяви [PERSON] отримав в касі банку 50 000 доларів США (еквівалент 525 500 грн). Між сторонами до укладення оспорюваного договору було погоджено суму кредиту, відсоткову ставку, комісію, про що свідчить анкета-заява позивача від 23.07.2007 року з проставлянням ним підпису. За нормами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2014 року у справі №755/7159/14 встановлено факт існування договірних відносин між сторонами, факт отримання [PERSON] коштів - 50 000 доларів США. Постановою Київського апеляційного суду від 08.06.2021 року у справі №755/18936/15-ц встановлено, що [PERSON] отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США та частково погашав заборгованість за кредитним договором №KIL0GA00000101 від 26.07.2007 року, про що свідчать розрахунок заборгованості та виписки по рахунках [PERSON] , які є належним підтвердженням факту отримання кредиту останнім. Отже твердження позивача не знайшли підтвердження в ході розгляду справи. Слід також відмітити, що звертаючись до суду із позовом, позивач пропустив строк позовної давності. За ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний позивачем правочин вчинено у 2007 році. Із позовними вимогами він звернувся до суду у 2020 році, тобто поза межами строків позовної давності. Пропуск позивачем строку позовної давності є додатковою підставою для відмови у позові. Крім того, звертаючись до суду із даним позовом повивач просить визнати кредитний договір недійсним (неукладеним). Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійснимз підстав, передбачених ст. 215 ЦК України та ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач, з урахуванням принципу змагальності сторін, зобов`язаний довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення заявлених ним вимог, разом з тим належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину не надав. Так, в п. 8 Постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК. Таким чином заявляючи одну з вимог: про визнання договору неукладеним, позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що є додатковою підставою для відмови у позові. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. За статтею 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже встановивши відсутність порушення права позивача, відсутні й підстави застосовувати норми Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з нього підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved