Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача суму середнього заробітку у розмірі 13 905 грн за час вимушеного прогулу та суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 75 000 грн /а. с. 4-10/. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказав, що відповідач не ознайомлював його з наказом про прийняття на роботу з визначеною посадою та не виконав вимог ст. 29 Кодексу про працю України, він приступив до роботи після усного інструктажу та за усним дорученням займатися питаннями, які виникають у зв'язку із простроченими кредитами клієнтів відповідача на робочому місці по вул. Інститутській, буд. 9-А, де він і працював з 22 грудня 2016 року по 08 вересня 2017 року. Позивач вказав, що систематично за неформальними вимогами збоку посадових осіб відповідача був вимушений щоденно працювати у надурочний час та у вихідні дні. Також, у позовній заяві зазначено, що всупереч вимогам ст. 110 КЗпП України відповідач не повідомляв його ані про загальну суму заробітної плати з розшифруванням за видами виплат, ані про розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати, ані про суми заробітної плати, що належить до виплати. Після як того, за погодженням з [PERSON], позивач сприяв врегулюванню питання, пов'язаного простроченим кредитом громадянина [PERSON], стосовно котрого у наданих файлах містилася довідка про наявність психічного захворювання, як стверджує позивач, йому були створені неправомірні перешкоди у здійсненні ним трудових обов'язків. Так позивач вказав, що 07 вересня 2017 року [PERSON] та її заступниця [PERSON] без жодних належних підстав та попереджень ліквідували його автоматизоване робоче місце, змінивши паролі доступу до електронних баз дебіторів і електронну скриньку, по якій відбувалися комунікаційні процеси, видавалися плани роботи та інформація про дебіторів з їхніми кредитними справами, графіки робочого розпорядку та розпорядження, не допустили на фактичне робоче місце, вимагаючи написати заяву про звільнення. Позивач стверджує, що 08 вересня 2017 року [PERSON] із [PERSON] без його згоди внесли зміни у графік роботи, з яким він не зміг ознайомитися, оскільки не мав доступу до робочого місця, і був повідомлений усно про зменшення робочого часу до однієї години на день. Також, як стверджує позивач, вказані особи протягом робочого дня розповсюджували брехливу інформацію щодо нього серед працівників, забороняли спілкування та погрожували їм звільненням через невиконання вказівок. 11 вересня 2017 року, як вказав позивач у позовній заяві, йому заблокували доступ до офісу по вул. Інститутській, буд. 9-А, а усне та письмові звернення до керівництва ТОВ «Споживчий центр» результатів не дало. Позивач наголошує, що з 11 вересня 2017 року по день звільнення його фізично не допускали до приміщення, де було його робоче місце вул. Інститутській, буд. 9-А. [PERSON] зазначив, що 27 вересня 2017 року отримав лист відповідача № 682 від 18 вересня 2017 року та наказ № 1256-к від 15 вересня 2017 року про переведення на робоче місце по вул. Симиренка, буд. 1 з 22 вересня 2017 року, а також графік роботи з 19:00 год. по 20:00 год. з 02 жовтня по 08 жовтня 2017 року. Позивач вказав, що з таким графіком і розташуванням робочого місця він вимушений витрачати по п'ять годин на шлях до роботи від дому та у зворотному напрямку, щоб пропрацювати одну годину у вечірній час, отримуючи при цьому менший заробіток. Окрім того, позивач звертає увагу, що він має хронічне захворювання, при якому вимушений уникати будь-якої травми, а умови міського транспорту становлять додаткові ризики для його здоров'я, яких він уникав, коли працював на робочому місці по вул. Інститутській, буд. 9-А, оскільки проживає територіально близько. Також, зменшивши кількість робочих годин, відповідно відповідач зменшив заробітну плату позивача, що вплинуло на рівень достатку і можливість регулярно приймати лікарські засоби. Позивач стверджує, що до отримання листа відповідача від 18 вересня 2017 року, наказом № 1256-к та графіком роботи, щоранку з'являвся на робоче місце по вул. Інститутська, буд. 9-А у м. Києві, але починаючи з 11 вересня 2017 року жодного разу не був допущений до роботи. Позовна заява ухвалою судді від 18 грудня 2017 року була залишена без руху з підстав невідповідності вимогам частини четвертої статті 177 ЦПК України, статті 3 та підпункту 2 пункту першого частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір». Ухвалою судді від 28 грудня 2017 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, після надання позивачем документу, що підтверджує сплату судового збору /а. с. 25, 26-27/. 16 січня 2018 року від відповідача надійшла заява-заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, вказуючи, що заявлено клопотання про допит свідків - працівників ТОВ «Споживчий центр», які можуть підтвердити, що позивач був ознайомлений з графіками роботи, наказом про переміщення, його нез'явлення на роботі з 08 вересня 2017 року, про те, що доступ до робочого місця йому не було заблоковано, а навпаки - він неодноразово викликався для виконання роботи та трудових обов'язків. Тому, з метою поставлення питань свідкам під час допиту, судове засідання потребує присутності сторін /а. с. 34/. Окрім того, у своїй заяві-запереченнях представник відповідача наголосила, що справа має істотне значення для ТОВ «Споживчий центр» як підтвердження ділової репутації правосвідомого роботодавця, котрий дотримується норм чинного законодавства. 16 січня 2018 року подано суду заяву відповідача про виклик свідків (інспектор з кадрів [PERSON], фахівець з обслуговування клієнтів [PERSON], кредитний інспектор [PERSON], кредитний інспектор [PERSON]), на яку представник посилалася у заяві-запереченні проти розгляду справи у спрощеному порядку, одночасно з відзивом відповідача на позов [PERSON] з додатками /а. с. 38, 41-44/. 25 січня 2018 року представником відповідача було подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, яке не містило заперечень щодо обраного порядку розгляду у позовному провадженні /а. с. 116/. Ухвалою судді від 31 січня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження та задоволено його заяву про розгляд справи з викликом сторін у спрощеному порядку /а. с. 120-121/. 27 березня 2018 року від третьої особи у справі [PERSON] засобами поштового зв'язку до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності /а. с. 133/. Відповідно до ухвали суду, постановленої на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання 16 квітня 2018 року, задоволено клопотання позивача про долучення до матеріалів справи копій медичної документації стосовно стану його здоров'я /а. с. 144/. Також, ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання 16 квітня 2018 року, задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /а. с. 38, 145/. 08 серпня 2018 року позивач направив до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд: визнати наказ № 1256-к від 15 вересня 2017 року про переведення на інше робоче місце та наказ № 1680-к від 10 листопада 2017 року про звільнення з роботи за власним бажанням такими, що не відповідають чинному законодавству, стягнути заборгованість по заробітній платі за весь час прогулу суму у розмірі 48 488 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 75 000 грн, притягнути до відповідальності третю особу у справі [PERSON] та посадових осіб відповідача /а. с. 172-173/. Ухвалою суду від 15 серпня 2018 року, постановленою у судовому засіданні на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено позивачеві у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог, у зв'язку із пропущенням строку для прийняття даної заяви /а. с. 181/. Оскільки заява про уточнення позовних вимог, направлена до суду 08 серпня 2018 року, судом не була прийнята до розгляду, письмові заперечення представника відповідача проти уточненого розрахунку позовних вимог, що міститься у заяві про уточнення позовних вимог, та письмові заперечення власне проти заяви про уточнення позовних вимог судом не враховуються при постановленні рішення /а. с. 174-175, 177-178/. Будучи допитаною 07 червня 2018 року в якості свідка, [PERSON] показала суду, що перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Споживчий центр» з травня 2017 року, 15 вересня 2017 року брала участь у складенні акту про неявку позивача на роботу у приміщенні роботодавця по вул. Інститутська, буд. 9-А /а. с. 157/. Свідок [PERSON] 07 червня 2018 року показала суду, що з вересня по листопад 2017 року позивач мав з'являтися на роботу за адресою по вул. Симеренка, буд. 1, за час відсутності якого складалися акти про його неявку /а. с. 158/. Допитана 15 серпня 2018 року як свідок [PERSON] показала суду, що з 08 вересня 2017 року позивач не виходив на роботу, про що складалися відповідні акти. За показами свідка, вона писала повідомлення позивачу про графік роботи, у тому числі повідомляла його листом про наказ про переміщення, з'ясовувала причини його відсутності, про які позивач не інформував. 27 жовтня 2017 року надійшла заява позивача про звільнення і 10 листопада 2017 року його звільнили. 14 вересня 2017 року свідок особисто ознайомлювала позивача з графіком роботи на 15 вересня 2017 року, а наказ про переміщення йому оголошувався особисто, проте він не бажав його отримувати, і тому направили поштою 18 вересня 2017 року за його адресою. Свідок, будучи допитаною, заперечувала факт примушування позивача до звільнення. Причини, через які позивач не з'являвся на роботу, їй невідомі, також вона повідомляла його про необхідність з'явитися у день звільнення, щоб забрати трудову книжку /а. с. 181/. У судовому засіданні позивач підтримав позов та просив задовольнити його з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов, що міститься у матеріалах справи. Третя особа у справі [PERSON] не з'явився у судове засідання, будучи належним чином про нього повідомленим, у матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши обґрунтування позивача, заперечення представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони у справі перебували у трудових відносинах: 15 грудня 2016 року сторони уклали договір про конфіденційність, а від 22 грудня 2016 року до 10 листопада 2017 року позивач працював у відповідача на посаді кредитного інспектора за трудовим договором, що підтверджується копіями відповідних наказів про прийняття на роботу № 1064-К від 22 грудня 2016 року, який є невід'ємною частиною укладеного трудового договору від 22 грудня 2016 року (б/н), та наказом про звільнення з роботи № 1680-К від 10 листопада 2017 року згідно з ст. 38 КЗпП України /а. с. 12-14, 15-16, 19, 48, 52-55, 56/. Вбачається, що 22 грудня 2017 року позивач ознайомився із інструкціями, перелік яких міститься у Листку ознайомлення, а саме з інструкцією по роботі з комп'ютером, з інструкцією з експлуатації приладів електромережі, з інструкцією з охорони праці, з інструкцією про пожежну безпеку, з правилами внутрішнього трудового розпорядку, з колективним договором на 2016 рік, з «Інструкцією з касової дисципліни, Інструкцією по роботі з банками», «Інструкцією користування ключами на відділенні», «Інструкцією «Книга скарга та пропозицій», «Інструкцією по зовнішньому та внутрішньому вигляду відділення», «Інструкцією по відправці документів», «Інструкцією з розпорядку робочого дня», «Інструкцією по дресс-коду працівників відділення», «Інструкцією з Розкладу працівників в 1С», «Інструкцією з роботи фізичної охорони у відділеннях», з «Обслуговування клієнтами», з «Спілкування з клієнтами», з «Наші переваги, кажемо клієнтам!», з «Інструкцією по роботі з нагадуванням», з «Інструкцією по роботі з боржниками», «Перевірка грошей та документів», «Методика оцінювання клієнта по зовнішнім показникам», з «Інструкцією по заповненню табеля роботи відділення», з наказом «Про встановлення режиму роботи ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», з наказом «Про встановлення режиму роботи відділень ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», з наказом «Про встановлення режиму роботи для працівників відділень ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», що підтверджується його особистим підписом у Листку /а. с. 57-58/. З копії акту про оголошення графіку роботи працівнику та про відмову працівника від ознайомлення під розпис з графіком роботи від 13 вересня 2017 року вбачається, що позивачеві було оголошено його графік роботи від 13 вересня 2017 року та він відмовився від підписання про ознайомлення з ним /а. с. 63/. Наказом відповідача № 1256-К від 15 вересня 2017 року Про переміщення [PERSON], відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України, було переміщено позивача на роботу на робоче місце у Київське відділення № 13 ТОВ «Споживчий центр» за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, буд. 1 з 22 вересня 2017 року у межах спеціальності, кваліфікації та посади, обумовлених трудовим договором /а. с. 18, 62/. Разом з тим, як вбачається з актів від 15 вересня 2017 року про відсутність працівника на роботі по вул. Інститутській, буд. 9-А, від 22 вересня 2017 року, від 29 вересня 2017 року, від 02 жовтня 2017 року, від 03 жовтня 2017 року, від 04 жовтня 2017 року, 05 жовтня 2017 року, від 06 жовтня 2017 року, від 09 жовтня 2017 року, від 10 жовтня 2017 року, від 11 жовтня 2017 року, від 12 жовтня 2017 року, від 13 жовтня 2017 року, від 17 жовтня 2017 року, від 18 жовтня 2017 року, від 19 жовтня 2017 року, від 20 жовтня 2017 року, від 23 жовтня 2017 року, від 24 жовтня 2017 року, від 25 жовтня 2017 року, від 26 жовтня 2017 року, від 27 жовтня 2017 року, від 30 жовтня 2017 року, від 31 жовтня 2017 року, від 01 листопада 2017 року, від 02 листопада 2017 року, від 03 листопада 2017 року, від 06 листопада 2017 року, від 07 листопада 2017 року, від 08 листопада 2017 року, від 09 листопада 2017 року про відсутність працівника на роботі по вул. Симиренка, буд. 1, позивач був відсутній на робочому місці з 19:00 год. до 20:00 год., не пояснивши роботодавцю причин того, чому не з'явився на робочому місці /а. с. 77-107/. Також відсутність позивача на роботі зафіксована у табелях обліку використання робочого часу за вересень 2017 року, жовтень 2017 року та листопад 2017 року /а. с. 60-61/. Відповідач листами за вих. № 559-Ф від 18 вересня 2017 року, вих. № 581-Ф від 25 вересня 2017 року, вих. № 613-Ф від 05 жовтня 2017 року, вих. № 824 від 17 жовтня 2017 року та вих. № 625-Ф від 20 жовтня 2017 року інформував позивача про необхідність надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці /а. с. 64, 65, 66, 68/. Окрім того, вбачається з копії листа відповідача за підписом директора [PERSON] вих. № 824 від 17 жовтня 2017 року, що позивач 12 вересня 2017 року звертався із заявою про звільнення на підставі частини першої статті 41 КЗпП України, з приводу чого було надано роз'яснення листом за вих. № 672 від 14 вересня 2017 року /а. с. 67/. Також у листі № 824 від 17 жовтня 2017 року відповідач повідомляв позивача, що товариство призначило працівників для перевірки обставин, зазначених у зверненнях [PERSON] та перевірки виконання ним трудових обов'язків, про що повідомило листом № 682 від 18 вересня 2017 року, на який посилався у позовній заяві і позивач. Вищевказаний лист відповідача № 559-Ф від 18 вересня 2017 року, № 682 від 18 вересня 2017 року та оригінал наказу № 1256-К про переміщення [PERSON] було направлено останньому засобами поштового зв'язку 18 вересня 2017 року, а отримані особисто адресатом 27 вересня 2017 року /а. с. 69, 70/. Відповідач направив засобами поштового зв'язку позивачеві 25 вересня 2017 року вищевказаний лист № 581-Ф про необхідність надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці, повідомлення про проведення перевірки та графік його роботи з 02 жовтня по 08 жовтня 2017 року, що було отримано позивачем 27 вересня 2017 року особисто /а. с. 71, 72/. Позивач 25 жовтня 2017 року засобами поштового зв'язку направив відповідачеві свою заяву з вимогами про скасування наказу № 1256-К від 15 вересня 2017 року, звільнення його з роботи за власним бажанням, відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України, здійснення належних за чинним законодавством дій щодо оплати кожного дня вимушеного прогулу, починаючи з 08 вересня 2017 року, всіх відповідних компенсацій, та повернення йому трудової книжки /а. с. 45, 46/. Наказом № 1680-К від 10 листопада 2017 року позивач був звільнений з посади кредитного інспектора за власним бажанням, наказано бухгалтерії зробити остаточний розрахунок та компенсувати чотири дні невикористаної щорічної відпустки за робочий період від 22 грудня 2016 року до 10 листопада 2017 року. З наказом позивач ознайомився та отримав свою трудову книжку, що підтверджується його підписом у наказі та у журналі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них /а. с. 48, 49-50/. Статтею 235 Кодекс законів про працю України передбачається виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу; визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству; затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Аналогічної позиції визначився Верховний Суд України у постанові від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2261цс16 та у постанові від 12 липня 2017 року у справі № 6-2757цс16. Тобто положення статті 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним і не передбачає виплати різниці в заробітку в разі зміни істотних умов праці, зокрема встановлення неповного робочого часу при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Позивач посилався на зміну роботодавцем розташування його робочого місця та часового графіку роботи, що призвело і до зменшення заробітної плати, оскільки трудовим договором передбачено, що винагорода за працю позивачеві виплачується погодинно. Разом з тим, згідно з п. 4.3 трудового договору, сторони погодилися на встановлення режиму неповного робочого часу, який вважається встановленим, якщо за обліковий період тривалість робочого часу буде менше його нормальної тривалості. Конкретні умови неповного робочого дня та/або неповного робочого тижня встановлюються в графіках роботи відповідно до п. 4.2 договору, яким передбачено, що час початку та закінчення робочого дня, робочого тижня, перерви на харчування та відпочинок, вихідних днів, їх тривалості, вихідних днів встановлюються графіками, з якими працівник ознайомлюється не пізніше ніж за один день до початку робочого дня. Вказане повідомлення може відбуватись як шляхом вказаним в п. 5.4, так і письмово чи за допомогою засобів телефонного зв'язку /а. с. 13/. Тобто відповідач правомірно, у межах умов трудового договору укладеного з позивачем, видав наказ № 1256-К від 15 вересня 2017 року, яким було змінено умови його праці, про що останній був повідомлений засобами поштового зв'язку, оскільки на робоче місце по вул. Симиренка, буд. 1 15 вересня 2017 року не вийшов. Відповідно до абзацу другого статті 32 КЗпП України, не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. Вбачається, що позивачу було надано робоче місце в іншому відділенні ТОВ «Споживчий центр» у м. Києві у межах його спеціальності, кваліфікації та посади, що обумовлено трудовим договором, але куди позивач не з'являвся. Також суд погоджується з обґрунтуванням сторони відповідача про те, що поняття «місцевість» та «населений пункт» є тотожними, зокрема, враховуючи чинний нормативно-правовий акт, яким врегульовано порядок грошових виплат при переведенні на роботу в іншу місцевість - Постанову Кабінету міністрів України від 02 березня 1998 року № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», і тому є помилковим висновок позивача, що термін «місцевість» і у статті 32 Кодексу законів про працю України використано у його історичному значенні. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Судовим розглядом встановлено, що наказом № 1256-К від 15 вересня 2017 року було визначено робоче місце позивача за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, буд. 1, який йому було направлено засобами поштового зв'язку, оскільки він не з'явився 15 вересня 2017 року на робочому місці по вул. Інститутській, буд. 9-А, про що було складено відповідний акт. Також 22 вересня 2017 року, 29 вересня 2017 року, 02 жовтня 2017 року, 03 жовтня 2017 року, 04 жовтня 2017 року, 05 жовтня 2017 року, 06 жовтня 2017 року, 09 жовтня 2017 року, 10 жовтня 2017 року, 11 жовтня 2017 року, 12 жовтня 2017 року, 13 жовтня 2017 року, 17 жовтня 2017 року, 18 жовтня 2017 року, 19 жовтня 2017 року, 20 жовтня 2017 року, 23 жовтня 2017 року, 24 жовтня 2017 року, 25 жовтня 2017 року, 26 жовтня 2017 року, 27 жовтня 2017 року, 30 жовтня 2017 року, 31 жовтня 2017 року, 01 листопада 2017 року, 02 листопада 2017 року, 03 листопада 2017 року, 06 листопада 2017 року, 07 листопада 2017 року, 08 листопада 2017 року та 09 листопада 2017 року позивач не з'являвся на робочому місці з 19:00 год. до 20:00 год. по вул. Симиренка, буд. 1, без пояснення причин роботодавцю, про що також складено відповідні акти та зафіксовано у табелях обліку використання робочого часу за вересень, жовтень та листопад 2017 року. 10 листопада 2017 року відповідач звільнив позивача на підставі статті 38 КЗпП України за його заявою від 25 жовтня 2017 року та видав трудову книжку. Обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, правомірність і законність дій та рішень відповідача щодо зміни робочого графіку та місця роботи позивача підтверджується письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи, та показами свідків, відповідно не встановлено факту вимушеного прогулу позивача. Таким чином суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і у його задоволенні слід відмовити. Позов у частині стягнення відшкодування за моральну шкоду не підлягає задоволенню як похідна вимога від вимоги про стягнення заробітної плати. За правилами частини першої ст. 141 ЦПК України судовий збір не підлягає стягненню з відповідача, оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовляється у повному обсязі.

Outcome: dismissed