Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення 121990 грн. 93 коп. Позовні вимоги обґрунтовав тим, що 13.02.2013 року між ним та відповідачем було укладено Договір про фінансовий лізинг №00006687, на виконання якого позивач сплатив кошти в сумі 231617 грн. 96 коп. за автомобіль. В подальшому встановлено нікчемність вказаного договору, у зв'язку з чим правові підстави для утримання і користування сплаченими за договором коштами відпали. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04.10.2017 року стягнуто на користь позивача з відповідача 481858 грн. 88 коп. сплачених за договором коштів. Оскільки, відповідач суму коштів повернув лише після набрання рішення законної сили, позивач просить стягнути з останнього проценти за користування чужими грошовим коштами в розмірі 121990 грн. 93 коп грн. за період з 15.02.2013 року по 27.10.2017 року. У судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, зокрема пославшись на те, що судами вже вирішено питання про стягнення з відповідача коштів і навіть в більшому розмірі. Крім того, вказав, що відповідач вказаними коштами не користувався, а вони були використані на придбання автомобіля. На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. 13 лютого 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено Договір про фінансовий лізинг №00006687, предметом якого був транспортний засіб. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 14.09.2016 року по справі №750/1131/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 01.11.2016 року, встановлено нікчемність вказаного вище правочину. За Договором лізингу позивачем було сплачено відповідачу 18604,59 доларів США. Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. У подальшому, позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення сплачених за нікчемним правочином грошових коштів у розмірі 18604,59 доларів США. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04.10.2017 року по справі №750/11600/16-ц стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь позивача [PERSON] 481858 грн. 88 коп., що на день винесення рішення становило 18604,59 доларів США сплачених за Договором коштів. Вказані кошти були перераховані [PERSON] 27.10.2017 року. Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України \~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже судові рішення, прийняті в справах № №750/1131/16-ц та №750/11600/16-ц, мають преюдиціальне значення для вирішення даного спору, а встановлені ними факти не потребують повторного доведення. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Частиною 2 ст. 1214 ЦК України передбачено, що у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як встановлено судом, у даному випадку розмір процентів за користування грошовими коштами законом не передбачено. Приписами ст. 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відтак, суд дійшов висновку про нарахування відповідачу процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України, застосовуючи за аналогією закону приписи ст. 1048 ЦК України. Одночасно, чинне законодавство не повязує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.44-47) сума процентів за користування чужими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 15.01.2013 року по 27.10.2017 року становить 121990 грн. 93 коп. Відповідачем доказів на спростування розміру вказаної суми не надано. Таким чином, суд вважає дану позовну вимогу обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved