Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

У грудні 2017 року Броварська місцева прокуратура Київської області в інтересах держави в особі Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області звернулася до суду із даним позовом, в якому просила визнати недійсним іпотечний договір №2387 від 15.06.2007 р., в редакції додаткової угоди №1 від 30.11.2007 р., що укладений між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» та посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В. в частині передачі в іпотеку земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], площею 4,9602 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та реконструкції виробничих будівель під цех по виробництву взуття, комплектуючих, сировини, лакувальних матеріалів та лиття підошв; стягнути з відповідачів фактично понесені судові витрати на користь прокуратури Київської області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 07 липня 2011 року Апеляційним судом Київської області скасовано рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2007 р., на підставі якого [PERSON] набула права власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], площею 4,9602 га, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва виробничих будівель, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з чим, в подальшому рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі №1007/13117/12-ц від 26.12.2014 р. визнано недійсним Державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 4,9602 га для будівництва будівництва виробничих будівель, розташовану за адресою: [ADDRESS], який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010732500547. 23 березня 2016 року скасовано в державному реєстрі право власності [PERSON] на земельну ділянку, індексний номер рішення 28903539. Позивач вважає, що враховуючи вищевикладене, [PERSON] не була наділена необхідним обсягом цивільно-правової дієздатності, у розумінні змісту положень ч. 2 ст. 203 ЦК України щодо земельної ділянки площею 4,9602 га, яка передавалася в іпотеку згідно умов договору, оскільки на момент укладення іпотечного договору в [PERSON] було відсутнє право власності на вказану земельну ділянку і що земельна ділянка не могла бути предметом іпотеки, адже вона не належала іпотекодавцю на праві власності. Крім того, позивач зазначав, що згідно рішення Великодимерської селищної ради №606 від 15.01.2015 р. «Про прийняття земельної ділянки до земель запасу та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо формування земель комунальної власності територіальної громади в смт. Велика Димерка», земельна ділянка площею 4,9602 га з кадастровим номером [NUMBER] належить до земель запасу Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області. В судовому засіданні прокурор Новіцька Н.В. позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила про задоволення позову в повному обсязі. В судове засідання представник позивача Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Направили до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги підтримали. В судове засідання відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Направили до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнали. В судовому засіданні представники відповідача ПАТ «Універсал Банк» Глевацька О.В. та [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову з огляду на те, що в період з 16.10.2007 р. по 23.03.2016 р. держава визнавала, що земельна ділянка із кадастровим номером [NUMBER] площею 4,9602 га, що розташована по [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], право власності [PERSON] на земельну ділянку було скасоване 23.03.2016 р., індексний номер рішення 28903539, що не заперечувалося позивачем. Також зазначали, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Також просили суд застосувати строк позовної давності. Судом встановлено, що 15 червня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за Генеральним договором № 06/2359Г-07 від 15.06.2007 р., а також будь-яких додаткових договорів до нього, відповідач [PERSON] передала в іпотеку ПАТ «Універсал Банк» на підставі Іпотечного договору № 2387, майновий комплекс, що складається з будівель, загальною площею 7 775,2 кв.м., розташований по [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.2.2 вказаного іпотечного договору, предмет іпотеки знаходиться на земельній ділянці площею 4,9602 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та перебуває в користуванні іпотекодавця строком на 10 років на підставі договору оренди земельної ділянки від 17.01.2006 р., укладеного з Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області. 16 жовтня 2007 року Управлінням земельних ресурсів у Броварському районі Київської області відповідачу [PERSON] видано Державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку пл. 4,9602 га. 30 листопада 2007 року сторони іпотечного договору уклали додаткову угоду до нього у зв'язку із тим, що до предметів іпотеки було додатково включено, окрім будівель, і земельну ділянку. Так, додатковою угодою № 1 від 30.11.2007 р. до Іпотечного договору № 2387 від 15 червня 2007 року передбачено, що предметом договору є: а) майновий комплекс, що складається з будівель, загальною площею 7 775,2 кв.м., розташований по [ADDRESS]; б) земельна ділянка, з кадастровим номером [NUMBER], площею 4,9602 га, що розташована по [ADDRESS] та на якій розташований майновий комплекс. Земельна ділянка належить іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Управлінням земельних ресурсів у Броварському районі Київської області на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2007 р. по справі № 2-3473. 07 грудня 2009 року Броварський міськрайонний суд Київської області у справі №2-2767/09 частково задовольнив позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» та в рахунок заборгованості за кредитним договором звернув стягнення на предмет іпотеки: майновий комплекс та земельну ділянку на якій він знаходиться, та які належать на праві власності [PERSON] 07 липня 2011 року Апеляційним судом Київської області скасовано рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2007 р., на підставі якого [PERSON] набула права власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], площею 4,9602 га, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва виробничих будівель, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В зв'язку з чим, в подальшому 26.12.2014 р. рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 1007/13117/12-ц визнано недійсним Державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 4,9602 га для будівництва виробничих будівель (під цех), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010732500547, рішення набрало законної сили 28.05.2015 р. 23 березня 2016 року скасовано в державному реєстрі право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, індексний номер рішення 28903539. Частиною п'ятою статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно зі статтею 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, в період з 16.10.2007 р. до моменту скасування права власності [PERSON] у державному реєстрі держава визнавала, що земельна ділянка із кадастровим номером [NUMBER], площею 4,9602 га, що розташована по [ADDRESS], належала на праві власності [PERSON] Ст. 319 ЦК України, виходить з того, що зміст права власності у суб'єктивному значенні складається з 3 «прав» власника: 1) права володіння річчю; 2) права користування річчю; 3) права розпорядження річчю. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що на момент укладення договору іпотеки в редакції додаткової угоди №1 від 30.11.2007 р. [PERSON], будучи власником земельної ділянки, на законних підставах передала її в іпотеку ПАТ «Універсал Банк». При ухваленні даного рішення суд врахував висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №6-1414цс17 13.09.2017 р., що при наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суди не вправі його змінювати, зокрема шляхом визнання цього ж самого договору іпотеки недійсним. 07 грудня 2009 року Броварський міськрайонний суд Київської області у справі №2-2767/09 частково задовольнив позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» та в рахунок заборгованості за кредитним договором вирішив звернути стягнення на предмет іпотеки: майновий комплекс та земельну ділянку на якій він знаходиться, та які належать на праві власності [PERSON] та фактично підтвердив дійсність оспорюваного договору іпотеки. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду. За ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру («Пономарьов проти України», № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року). Таким чином, винесення 26.12.2014 р. рішення Броварським міськрайонним судом Київської області у справі № 1007/13117/12-ц, яким визнано недійсним Державний акт на земельну ділянку, не може змінювати та/або припиняти права ПАТ «Універсал Банк» на звернення стягнення на предмет іпотеки, яке виникло на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2009 р. у справі № 2-2767/2009, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON] та стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитними договорами в сумі 19 936 142,68 грн., оскільки таке зобов'язання виникло вже не на підставі договору іпотеки, а на підставі вказаного судового рішення. За таких обставин, ПАТ «Універсал Банк», який своєчасно реалізував своє право шляхом подання позову та отримання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2009 р. у справі № 2-2767/2009 про стягнення заборгованості, до ухвалення рішень Броварського міськрайонного суду Київської області від 26.12.2014 р. у справі № 1007/13117/12-ц, яким визнано недійсними державні акти на земельні ділянки, а тому відсутні підстави для припинення зобов'язання та визнання договору іпотеки недійсним. Отже, і набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку у 2007 році і скасування цього права власності згодом було здійснено на підставі судових рішень, винесених судом від імені держави України, а тому права інших сумлінних учасників цивільних правовідносин не мають бути порушеними у зв'язку з тим, що суб'єктом владних повноважень, який діяв від імені держави було допущено помилку. Зазначена позиція підтверджується правовою позицією Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду, викладену у Постанові від 27.06.2018 р. у справі №294/220/14-ц, згідно якої потреба виправити минулу помилку, допущену державним органом, не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Таким чином, у даній справі задоволення вимоги позивача про визнання недійсним договору іпотеки в частині передачі в іпотеку земельної ділянки було б непропорційним чином втручатися в нове право, набуте відповідачем ПАТ «Універсал Банк», який покладався на легітимність добросовісних дій держави. Виходячи з наведеного ризик помилки державної установи повинен покладатися на саму державу, а не на банк, а тому у задоволені даного позову слід відмовити в повному обсязі. За приписами ч.1 ст.215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені в чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що доказами у справі спростовується позиція позивача щодо того, що відповідач [PERSON] не була наділена необхідним обсягом цивільно-правової дієздатності, у розумінні змісту положень ч. 2 ст. 203 ЦК України щодо земельної ділянки площею 4,9602 га, яка передавалася в іпотеку згідно умов договору. Суд у даній справі вважає, що на момент укладення іпотечного договору №2387 від 15.06.2007 р., в редакції додаткової угоди №1 від 30.11.2007 р. між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», що посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В. в частині передачі в іпотеку земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], площею 4,9602 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], [PERSON] була наділена необхідним обсягом цивільно-правової дієздатності та мала право передавати в іпотеку земельну ділянку. Також, при посвідченні додаткової угоди №1 від 30.11.2007 р. до договору іпотеки приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В. було встановлено особу громадян, які підписали договір, встановлено їх дієздатність та правоздатність, та перевірено належність [PERSON] земельної ділянки, що передається в іпотеку. Щодо застосування строку позовної давності, то суд вбачає, що наявні самостійні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. Договір іпотеки в редакції додаткової угоди №1 до Іпотечного договору №2387 був укладений 15 червня 2007 року, позивач звернувся до суду з даним позовом 12 грудня 2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст. 257 ЦК України. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed