Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

У вересні місяці 2017 року позивач [PERSON] звернулася із позовом до суду в суд, який обґрунтовує тим, що 15 лютого 1969 року з відповідачем вони уклали шлюб, який був зареєстрований Хмельницькому Будинку урочистих подій, актовий запис за № 1121. Після укладення шлюбу вони поїхали по оргнабору на Камчатку, де жили і працювали, проте у зв»язку з частими хворобами сина вона переїхала проживати у м. Хмельницькому, а чоловік залишився на Камчатці 08.08.1978 року на їхню сім»ю складом з трьох чоловік був виданий ордер за № 1673 на зайняття двокімнатної кооперативної квартири за № [ADDRESS]. Пайові внески за означену квартиру сплачувала особисто вона за рахунок власних заощаджень, оскільки відповідач 21.07.1980 року в листі зазначив, що не має жодних претензій до вказаної квартири. 03 лютого 1981 року шлюб за рішенням суду між ними розірвано, проте шлюб між ними був розірваний в органах РАЦС лише у 1999 році. 06 жовтня 2006 року управлінням житлово-комунального господарства було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Зважаючи на те, що вони з чоловіком проживали окремо один від одного, відповідач визнавав її право на означену квартиру. Просить визнати право особистої власності на означену квартиру. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, просить їх задоволити. Суду пояснив, що хоча і в шлюбі сторонам на спірну квартиру виданий ордер на ім»я відповідача, проте пайові внески до житлово-будівельного кооперативу вносила лише позивач, що підтверджується копіями квитанцій та по суті право на означену квартиру визнається відповідачем. Свідоцтво право власності 31.10.2006 року видано на ім»я відповідача [PERSON] на двокімнатну квартиру № [ADDRESS]. Відповідач в судове засідання не з»явився, повідомлений про час і місце судового розгляду справи у передбаченому законом порядку. Подав суду заяву про визнання права власності на вказану квартиру за позивачем, ніколи в цій квартирі не проживав та не був у ній зареєстрованим, дружина зареєструвала право власності за ним по його проханню по виданій ним довіреності. Він обіцяв оформити означену квартиру на неї, проте в силу певних обставин цього зробити не міг. Заслухавши доводи представника позивача та відповідача, викладені у листі, перевіривши матеріали справи доказами, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом достовірно установлено, що [PERSON] та [PERSON] 15 лютого 1969 року було укладено шлюб. 03 лютого 1981 року шлюб Хмельницьким міським народним судом розірвано, що підтверджується рішенням суду. На підставі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] сторони розірвали шлюб лише 24 червня 1999 року. Відповідно до положень статті 44 КПШС України, що діяла на час спірних правовідносин, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Перебуваючи у шлюбі, відповідачу [PERSON], як члену житлово-будівельного кооперативу, 08 серпня 1978 року було видано ордер за № 1673 на зайняття двокімнатної кооперативної квартири за № [ADDRESS] складом сім»ї з трьох чоловік. Право власності на означену квартиру зареєстроване 06.10.2006 року за відповідачем та управлінням житлово-комунального господарства видане свідоцтво про право власності серії [NUMBER]. Відповідно до вимог статті 22 Кодексу про шлюб та сім»ю, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Позивач не оспорює вказаного свідоцтва про право власності виданого на ім»я відповідача, а суд не може визнати за позивачем право власності на означену квартиру за умови наявного правовстановлюючого документа зареєстрованого за відповідачем. Крім того, позивач вносила пайові внески за означену квартиру перебуваючи у шлюбі, котрі були їх спільними відповідно до вимог закону. Дійсно, позивач надала докази про сплату вартості пайових внесків, датованих з 1978 по 1988 рік, внесених від її імені. Проте, суд не може вважати прийнятною таку позицію позивача стосовно належних сплачених коштів лише особисто їй, позаяк означені кошти внесені нею в період шлюбу, і є спільними сумісними коштами подружжя, оскільки сторони розірвали шлюб 24 червня 1999 року. Розмежувати сплату коштів сторін в період шлюбу на підставі показань свідків суд не вправі, тому не приймає до уваги покази свідка [PERSON] Тому, за наведених обставин суд визнає квартиру за № [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, позаяк вона придбана сторонами в період шлюбу, за їх спільні кошти. При цьому, суд не може прийняти і визнання позову відповідачем, оскільки свідоцтво про право власності, видане на його ім»я є чинним, воно не скасоване та не визнане недійсним. Визнання такого позову відповідачем лише може свідчити про відсутність спору та не позбавляє його відчужити на користь позивача належну йому частку квартири. Суд не знаходить підстав для визнання права особистою власності на кватиру за позивачем. За наведених обставин слід визнати за позивачем право власності на одну другу частину вказаної квартири, у задоволенні решти позовних вимог відмовити. Позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи, звільнена від сплати судового збору, тому слід стягнути з відповідача судовий збір в сумі 2 000 грн. на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: partial