Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

У грудні 2009 року Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» звернулось до суду із позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 1336,53 гривень по Договору від 31.04.2008 року «На Обслуговування будинку та прибудинкової території» укладеного між КП «Житло-сервіс» та [PERSON] [PERSON] звернулась в рамках даного провадження із зустрічною позовною заявою до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» про визнання Договору від 31.03.2008 року «На Обслуговування будинку та прибудинкової території» недійсним та відшкодування моральної шкоди, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог. Судом залучено у якості третьої особи без самостійних вимог Головне управління з питань захисту прав споживачів. Справа з грудня 2015 року перебувала в провадженні судді Комаревцевої Л.В. після припинення повноважень судді [PERSON] Справа розглядалась тривалий час. В 2017 році справа була призначена до розгляду на 23 січня, однак представник Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не направив, представник [PERSON] у судове засідання з'явився та не заперечував проти відкладення розгляду справи. 24 лютого 2017 року представники сторін з'явилися у судове засідання позовні вимоги підтримали, представник [PERSON] надав представнику КП «Житло-сервіс» клопотання про витребування письмових доказів, якими б обґрунтовувались вимоги КП «Житло-сервіс» до [PERSON], а також надав заяву про зменшення позовних вимог, уточнення правової позиції та клопотання про залучення додаткових письмових доказів, суд відклав судове засідання для надання часу КП «Житло-сервіс» на підготування витребуваних документів. 05 квітня 2017 року у судове засідання від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі підтримання нею зустрічного позову та його задоволення. Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» - відповідач по зустрічному позову у засідання не з'явився, хоча був повідомлений про розгляд справи належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи не направив. На підставі ст. 224 ЦПК, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позови сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до [PERSON] не підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON]до Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» підлягають частковомузадоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується на встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою закону визначено також способи захисту цивільних прав та інтересів та визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 61 ЦК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). На підставі наданих сторонами доказів та їх пояснень судом встановлені наступні обставини. В обґрунтування позову КП «Житло-сервіс» зазначав, що на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 10 січня 2008 року № 2 Підприємство утримує та проводить обслуговування житлового будинку [ADDRESS]. Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, затвердженим розпорядженням Дарницької райдержадміністрації м. Києва від 27 червня 2007 року, КП «Житло-сервіс» визначено експлуатуючою організацією за даним будинком. Квартира №216 у зазначеному будинку, що складається з чотирьох кімнат, загальною площею 136,10 кв.м., належить [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності, що знаходиться в матеріалах справи. Між КП «Житло-сервіс» та [PERSON] 31.03.2008 року був укладений Договір «На обслуговування будинку і прибудинкової території», згідно з умовами якого КП «Житло-сервіс» забезпечує виконання комплексу робіт по утриманню будинку та прибудинкової території у відповідності до діючого законодавства України. [PERSON] несвоєчасно оплачувала надані їй житлово-комунальні послуги, в зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість, яку вона в добровільному порядку погашати не бажає. [PERSON] заперечувала проти нарахованої суми заборгованості, з врахуванням поданої заяви представником позивача про зменшення позовних вимог, пояснюючи що КП «Житло-сервіс» включило в оплату за опалення період в який [PERSON] не була власницею квартири у розмірі 362,21 гривень, а також, суму витрат на оплату служби консьєржа в розмірі 91.16 гривень щомісячно хоча по факту в будинку служба консьєржу не працювала, оскільки ані телефонів ані диспетчерських не було, в будинку проводились ремонти квартир, закінчувалися внутрішні оздоблювальні роботи. Позивач та її представник неодноразово зверталися до КП «Житло-Сервіс» із запитами про надання документального підтвердження понесених витрат на консьєржів та виконання інших послуг з обслуговування будинку, також у судовому засіданні представник [PERSON] надав представнику КП «Житло-сервіс» клопотання про витребування письмових доказів, однак, КП «Житло-сервіс» у судове засідання не з'явився, доказів, які обґрунтовують правомірність нарахування та стягнення із [PERSON] вартості послуг на обслуговування будинку не надав. У матеріалах справи відсутні докази, які б доводили про фактичне надання послуг КП «Житло-Сервіс», зокрема послуг консьєржів. В матеріалах справи відсутні обґрунтування КП «Житло-сервіс» щодо нарахування [PERSON] вартості послуг опалення квартири за період передуючий набуття [PERSON] права власності на квартиру. З огляду на заперечення [PERSON], КП «Житло-сервіс» не надано жодного доказу в обґрунтування вказаного рахунку, не надані підтвердження надання вказаних послуг та їх обґрунтованості. Саме відсутність належних доказів в даному випадку дає суду підстави для відмови КП «Житло-сервіс» в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у зв'язку із недоведеністю. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] до КП «Житло-сервіс» судом встановлено наступне. Як зазначено вище 31.03.2008 року між [PERSON] та Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» було укладено Договір «На обслуговування будинку та прибудинкової території». Відповідно до цього договору КП «Житло-сервіс» надає послуги з обслуговування житлового будинку [ADDRESS] та прибудинкової території, а [PERSON] сплачує витрати по обслуговуванню будинку та прибудинкової території і оплачує комунальні послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно з частинами 1,2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Тобто зазначений договір за своєю правовою природою є договором між виконавцем та споживачем про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції від 14.06.2007 року, чинній на момент укладення Договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 2 статті 4 ЦК України встановлено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Таким чином, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» є актом цивільного законодавства, а тому з огляду на вказані норми, зміст досліджуваного договору повинен відповідати вимогам зазначеного закону. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, підставою недійсності договору є недодержання в момент його укладення вимог ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та/або інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нормою ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено вичерпний перелік істотних умов договору на надання житлово-комунальних послуг, додержання яких є обов'язковим при укладенні такого договору, а саме: 1) найменування сторін; 2) предмет договору; 3) вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; 4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; 5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; 6) права та обов'язки сторін; 7) порядок контролю та звіту сторін; 8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; 9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; 10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); 11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; 12) порядок здійснення ремонту; 13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; 14) порядок вирішення спорів; 15) перелік форс-мажорних обставин; 16) строк дії договору; 17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; 18) дата і місце укладення договору. Однак судом встановлено, що у досліджуваному договорі відсутні наступні істотні умови: вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг (п. 3 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»); порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості (п. 5 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»); порядок контролю та звіту сторін (п. 7 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»); порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг (п. 8 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»); визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу (п. 9 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»); порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту) (п. 10 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»); порядок здійснення ремонту (п. 12 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуг и»); перелік форс-мажорних обставин (п.1 5 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»); строк дії договору (п. 16 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»); умови зміни, пролонгації, припинення дії договору (п. 17 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»). Отже, при укладенні розглядуваного договору не були дотримані обов'язкові вимоги Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо істотних умов договору на надання житлово-комунальних послуг. Крім того, пунктом 3 частини 2 статті 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. На момент виникнення відносин між сторонами визначений законодавством типовий договір містився в Додатку до Порядку формування тарифів та послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженому постановою КМУ від 12.07.2005 р. № 560. Вказаним типовим договором передбачено умови щодо відповідальності кожної із сторін, а не лише однієї сторони. Аналіз даних норм вказує на те, що у договорі на надання житлово-комунальних послуг повинна бути визначена також умова щодо відповідальності обох сторін цього договору, а виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем даний договір з обов'язковим дотриманням такої вимоги. Однак, як вбачається з розглядуваного договору, у ньому відсутні умови щодо відповідальності обох сторін. Отже, дана обставина вказує на невиконання КП «Житло-сервіс» належного йому обов'язку підготувати та укласти договір з визначенням у ньому взаємної відповідальності сторін, а досліджуваний договір не містить відповідної обов'язкової умови, що в свою чергу є обмеженням прав споживача [PERSON] Крім того, як зазначалось вище, згідно ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Однак пунктом 11 досліджуваного договору встановлено, що [PERSON] «додатково сплачує квартплату та опалення з моменту прийняття будинку на обслуговування з 19.01.2008». При цьому датою підписання договору вказано 31.03.2008 року. Отже, даний пункт визначає виникнення відносин між сторонами до укладення договору між ними, оскільки ним встановлено обов'язок [PERSON] сплачувати кошти за послуги в період, коли договір ще не був укладений. Отже, п. 11 досліджуваного договору фактично є невиконанням вимоги, закріпленої у ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», що вказує на порушення суб'єктивного права [PERSON] не здійснювати будь-які оплати за житлово-комунальні послуги до виникнення для цього законних підстав. Крім того, відповідно до пунктів 22, 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. У преамбулі до Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Тобто до відносин, що склалися між сторонами підлягають застосуванню також положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника). Як вбачається зі змісту розглядуваного договору, у ньому взагалі відсутні, як відповідальність КП «Житло-сервіс», так і права споживача на випадок невиконання чи неналежного виконання виконавцем умов цього договору. У Договорі фактично закріплений лише один пункт, що закріплює право споживача, а саме, п. 3.2.1, який надає [PERSON] право вимагати при необхідності від КП «Житло-сервіс» позапланового огляду для виявлення конструкцій і технічного обладнання квартири та житлового будинку. Жодних інших прав [PERSON] у договорі безпосередньо не передбачено. Дані обставини вказують на істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і відповідно, на порушення КП «Житло-сервіс» його обов'язку утримуватись від включення у договір із споживачем несправедливих умов. У відповідності до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно з ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Отже, з огляду на викладене вище, враховуючи вимогу [PERSON], як споживача, визнати договір недійсним у цілому, договір «На обслуговування будинку та прибудинкової території» від 31.03.2008 року між [PERSON] та Комунальним підприємством «Житло-сервіс» має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України та ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» чинних на момент укладення оспорюваного договору. Щодо вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (надалі - Постанова ПВСУ №4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Судом встановлено, що працівниками КП «Житло-сервіс» неодноразово блокувалось енергопостачання до квартири [PERSON], що підтверджується наступними доказами: копією постанови ДІМ ТВМ-2 Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 08.08.2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи, зі змісту якої вбачається факт фіксації працівниками міліції від'єднання працівниками КП «Житло-сервіс» енергопостачання до квартири [PERSON]; копією висновку ДІМ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 27.09.2015 року; копією оголошення КП «Житло-сервіс» з погрозою відключення електроенергії; копією листа ПАТ «Київенерго» від 28.03.2016, з якого вбачається, що показники приладу обліку за період часу з квітня 2008 року по кінець березня 2016 року, станом на дату перевірки становили 000695 кВт.; а також той факт, що КП «Житло-сервіс» у первісній позовній заяві просило суд надати йому право припинити надання комунальних послуг [PERSON], однак подальшому дана вимога була виключена з переліку. Зазначені доказу у сукупності є достатніми щоб з вичерпною повнотою вказувати на факт припинення КП «Житло-сервіс» доступу [PERSON] до енергопостачання. Зазначені дії КП «Житло-сервіс» мають характер протиправних, з огляду на наступне. По-перше, сторонами відносин щодо постачання електроенергії є постачальник електричної енергії та споживач. В даному випадку постачальником є ПАТ «Київенерго», а споживачем - [PERSON], оскільки саме вона є власницею відповідної квартири. З неодноразових листів-відповідей ПАТ «Київенерго» на звернення [PERSON], що містяться в матеріалах справи, вбачається, що жодної заборгованості перед постачальником вона не має, підстави для відключення електроенергії відсутні. По-друге, і це випливає з Договору, якщо вважати його чинним, обов'язок з оплати електроенергії КП «Житло-сервіс» у [PERSON] відсутній, а тому будь-які платіжні документи, що видавались КП «Житло-сервіс» з цього приводу, а також вимоги щодо сплати йому послуг з постачання електричної енергії або її відключення як засіб впливу на недобросовісного користувача, - безпідставні. Таким чином, КП «Житло-сервіс» не мало права відключати квартиру [PERSON] від електропостачання. Відповідно [PERSON] зазнала душевних страждань у зв'язку з протиправною поведінкою КП «Житло-сервіс», оскільки не може повноцінно реалізувати свої правомочності власника, а враховуючи тривалий характер такої поведінки КП «Житло-сервіс», нею був порушений нормальний уклад життя [PERSON] Тому суд вбачає підстави для відшкодування КП «Житло-сервіс» моральної шкоди [PERSON], розмір якої визначає в 3000 (три тисячі) гривень. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial