Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У вересні 2019року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченко (Золотих) Олександра Олександровича, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у якому просила визнати недійсним акт про проведені прилюдні торги, затверджені віддлом ДВС Пролетарського РУЮ в м.Донецьк 26.09.2011 року про продаж житлового будинку [ADDRESS] (надалі по тексту - спірний будинок); визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна №106 від 26.05.2017 року, видане приватним нотаріусом КМНО Биченко О.О.; витребувати на користь позивачки з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині вказаного житлового будинку, а також вирішити питання про стягнення на користь позивачки судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в лютому 1995 року [PERSON] придбав спірний будинок під час перебування у шлюбі із позивачкою [PERSON] , а тому вказаний будинок в розумінні вимог ст.22 КпШС є спільним майном подружжя та належав їм у рівних частках по 1/2 частині. Між тим, [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер та 20.05.2013 року приватним нотаріусом КМНО Синицею Т.В. було заведено спадкову справу і 04.02.2014 року позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка на спірний будинок, але отримала відмову. Відтак, позивачка звернулась із позовом до сина - [PERSON] до Шевченківського районного суду м.Києва, рішенням якого від 18.10.2017 року за позивачкою було визнано право власності на - ѕ частин спірного будинку в порядку спадкування за законом. Між тим, при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про реєстрацією за нею права власності на спірний будинок за рішенням суду останній знову було відмовлено, оскільки право власності вже було раніше зареєстровано за іншими сторонніми особами у незаконний спосіб. Зокрема, на спірний будинок було здійснено 26.05.2017 року реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про придбання цього нерухомого майна з прилюдних торгів у відповідності до акту про прилюдні торги, затверджені відділом ДВС Пролетарського РУЮ в м.Донецьку 26.09.2011 року, де було зазначено, що померлий чоловік [PERSON] був боржником по виконавчому провадженню і на його будинок було звернуто стягнення. Між тим, позивач з`ясувала з відповідних реєстрів та у відділі ДВС, що ніяких прилюдних торгів, де б боржником був її покійний чоловік [PERSON] на момент його смерті ( [INFO] ) ніколи не було і ніякий акт про їх проведення ніколи не затверджувався. Відтак, вказані дії були вчинені з метою позбавлення права власності позивачки на спірний будинок і видане свідоцтво про проведенні прилюдні торги на підставі акту про їх проведення на ім`я відповідача [PERSON] є також недійсним. В подальшому, тим же приватним нотаріусом Биченко (Золотих) О.О. 19.09.2017 року прийнято рішення про реєстрацію права власності у відповідності до договору купівлі-продажу від 19.09.2017 року на спірний будинок, а саме по Ѕ частині на інших невідомих осіб - [PERSON] та [PERSON] . Відтак, вказаний будинок повинен бути витребуваний у цих осіб на користь неволодіючого власника - позивачки по справі. Порушення права власності позивачки на вказаний будинок та необхідність поновлення таких прав обумовлює її право на звернення до суду із цим позовом за захистом таких прав. В судовому засіданні представник позивачки вимоги позову підтримав та просив його задовольнити з викладених у ньому підстав. Відповідач 1 - Слов`янський міськрайонний відділ ДВС східного міжрегіонального управління МЮ, що виконує обов`язки Пролетарського РУЮ в м.Донецьку просив суд розглядати справу у його відсутність, повідомивши про відсутність доступу до виконавчих проваджень відповідного відділу ДВС. Інші відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не подавали. Згідно положень ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Враховуючи, що відповідачів було належним чином повідомлено про розгляд справи, останні не повідомили про причини своєї неявки, що унеможливлює визнати їх поважними, а також беручи до уваги, що справа перебуває у провадженні суду з вересня 2019 року, суддя дійшов до висновку про можливість розглянути дану справу за їх відсутності. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд 10.03.2020 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 04.09.2019 року у цій справі було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.11.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 15.02.1995 року [PERSON] став власником будинку [ADDRESS] , що також підтверджується інформаційною довідкою Київського міського бюро Технічної інвентарізації від 17.08.2016 року. [INFO] [PERSON] помер. При цьому, з 09.10.1960 року останній перебував у шлюбі із позивачкою [PERSON] . Відтак, за умовами ст.ст.22, 28 КпШС, який діяв на момент набуття права власності на спірний будинок вказане майно є спільним майном подружжя та відповідно такі частки є рівними і належить такий будинок - по Ѕ частині кожному. Вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2017 року, яке набрало законної сили 23.01.2018 року, яким за позивачкою було визнано право власності на - ѕ частин спірного будинку. У відповідності до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставнини, які встановлені рішенням суду у господарській, цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, де беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини, якшо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Між тим, при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про реєстрацією за нею права власності на спірний будинок за вищевказаним рішенням суду [PERSON] отримала відмову у державній реєстрації права власності, оскільки право власності на спірний будинок було зареєстровано за [PERSON] та за [PERSON] розмірах по Ѕ частин будинку. При цьому, як встановлено судом з наданих документів право власності до вказаних осіб перейшло на підставі договору-купівлі продажу спірного будинку від 19.09.2017 року, що був укладений між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) на Ѕ його частину, а також згідно іншого договору-купівлі продажу спірного будинку від 19.09.2017 року, що був укладений між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) на іншу - Ѕ його частину. Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом КМНО Золотих О.О. (Биченко О.О.) За наданих суду документів - продавець будинку - [PERSON] отримала його у власність на підставі свідоцтва від 26.05.2017 року, виданного тим же приватним нотаріусом КМНО Биченко О.О. на підставі акту про проведені прилюдні торги, затверджені відділом ДВС Пролетарського РУЮ в м.Донецьку 26.09.2011 року, де було зазначено, що спірний будинок [ADDRESS] раніше належав [PERSON] і реєстрація права власності на будинок не проводилась. Вказані обставини щодо реєстрації договору купівлі-продажу спірного будинку приватним нотаріусом КМНО Золотих О.О. (Биченко О.О.) 26.05.2017 року внесені і до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, що вбачається з витягу від 09.02.2018 року. Згідно листа-відповіді від 16.02.2018 року Міністерства юстиції України приватний нотаріус КМНО Биченко О.О. 22.08.2017 року змінив прізвище на Золотих О.О. та його приватна нотаріальна діяльність 08.11.2017 року по Київському міському нотаріальному округу була припинена на підставі п.1 ч.1 ст.30 Закону України «Про нотаріат» (за власним бажанням), але станом на час надання відповіді вказаний нотаріус документи нотаріального діловодства до архіву не передав. У відповідності до вимог п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на час проведення прилюдних торгів у цій справі - 2011 рік) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. При цьому, реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Нерухоме майно, транспортні засоби, повітряні, морські та річкові суда реалізуються виключно на прилюдних торгах (аукціонах) (ч.ч.1,2 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження»), у відповідності до вимог ч.1 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на час проведення прилюдних торгів у цій справі - 2011 рік) визначено проведення виконавчих дій державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцем знаходження його майна. Між тим, як позивач, так і її чоловік станом на 2011 рік і досить тривалий час до цього часу проживали на території Швейцарії та спірне майно знаходилось в м.Києві, що виключає відкриття виконавчого провадження і здійснення виконавчих дій в межах юрисдикції відділу ДВС Пролетарського РУЮ в м.Донецьку, і як наслідок здійснення прилюдних торгів на цій же території. При цьому, у відповідності до листа начальника головного територіального управління юстиції у Донецькій області УДВС від 02.03.2018 року документи виконавчого провадження і виконавчі дії фіксуються у автоматизованій системі виконавчого провадження з 05.01.2017 року,а також містить відомості про виконавчі провадження, зареєстровані до запровадження системи, відповідно до наказів МЮ України від 20.05.2003 року, від 28.04.2015 року. Між тим, за даними такої системи виконавчі документи, де боржником є [PERSON] на примусове виконання до територіальних відділів ДВС ГТУЮ у Донецькій області не надходили і на виконанні не перебувають. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України суд оціює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунується на всебічному, повному, об`єктивноу та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відтак, відсутність будь-яких зареєстрованих у встановленому законом порядку виконавичих проваджень (виконавчих дій) з 2003 року щодо [PERSON] та належного йому майна - будинку [ADDRESS] , а також записів про обтяження такого майна, рішень суду про стягнення коштів чи звернення стягнення на таке майно як на предмет іпотеки вказує на фіктивність проведення прилюдних торгів із спірним майном, де боржником був сам його заресєстрований у встановленому порядку власник - [PERSON] , а тому суд приходить до висновку про незаконність (неправдивість) самого факту проведених в дійсності прилюдних торгів, оформлених актом від 26.09.2011 року. Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання недійсним акту про проведені прилюдні торги слід зазначити наступне. Так, у відповідності до вимог ч.1 ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайового та майнового права та інтересу. Тичасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 року №68/5, визначено, що прилюдні торги - це продаж майна, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього вищу ціну. Учасник прилюдних торгів - це фізична або юридична особа, яка сплатила гарантійний внесок і може бути покупцем відповідно до законодавства України. Правова процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та скаданні за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів. На підставі цього акту нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомоого майна з прилюдних торгів. Тобто акт є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Таким чином, акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже є договором. З аналізу ч.1 ст.650, ч.1 ст.655 та ч.4 ст.656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Згідно із ч.2 ст.16, ч.1 ст.215 ЦК України одним із способів захисту порушенного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, встановлених ч.1-3,5, 6 ст.203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України (тобто, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду із цим позовом, позивач [PERSON] просить суд визнати недійсним такий акт про проведені прилюдні торги, затверджений відділом ДВС Пролетарського РУЮ в м.Донецьку 26.09.2011 року, згідно якого було продано будинок [ADDRESS] . В той же час, за роз`ясненнями, що викладені у п.8 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Недійсним може бути визнано лише укладений договір. Між тим, вказаний акт про проведення прилюдних торгів за вищенаведених висновків суду є неукладеним, оскільки в дійсності його оформлено у письмовій формі не було і сам факт проведення таких прилюдних торгів не мав місце. Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним акту про проведені прилюдні торги, затвердженого відділом ДВС Пролетарського РУЮ в м.Донецьку 26.09.2011 року, згідно якого було продано будинок [ADDRESS] . Згідно роз`яснень за п.5 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані правочини - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний же правочин може будти визнаний недійсним лише за рішенням суду. За умовами ст.218 ЦК України вказаний правочин - акт про проведені прилюдні торги в дійсності не був виданий взагалі і такі торги ніколи не проводились, тобто не було дотримано його письмової форми, що наслідком визнання його нікчемним правочином, оскільки його насправді вчинено не було. Відтак, зважаючи на те, що акт про проведені прилюдні торги, затверджений відділом ДВС Пролетарського РУЮ в м.Донецьку 26.09.2011 року, згідно якого було продано будинок [ADDRESS] , за вищенаведених обставин визнано судом нікчемним правочином, тому видане на його підставі свідоцтво від 26.05.2017 року підлягає визнанняю недійсним. Крім того, оскільки [PERSON] саме на підставі оспорюваного у цій справі свідоцтва від 26.05.2017 року, виданого тим же приватним нотаріусом КМНО Биченко О.О., отримала у власність спірний будинок на підставі акту про проведені прилюдні торги, затверджені відділом ДВС Пролетарського РУЮ в м.Донецьку 26.09.2011 року, тому вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним, оскільки воно посвідчує наявність відповідного права власності і у зв`язку з його існуванням була можливість подальшого розпорядження [PERSON] спірним будинком на користь відповідачів 4 і 5 і реєстрації права власності за ними. Щодо вимог про витребування в цілому на користь позивачки із незаконного володіння теперішніх власників - відповідачів 4 і 5 спірного будинку слід зазначити наступне. Згідно ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Як зазначено в п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. У відповідності до вимог ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, згідно із вимогами зазначених статей та частини третьої статті 12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повина довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. На підтвердження позовних вимог позивач надала рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2017 року, яке набрало законної сили 23.01.2018 року, про визнання за позивачем [PERSON] права власності лише на 3/4 частин спірного будинку. При цьому, доказів державної реєстрації права власності до чи після рішення суду позивачем суду надано не було, а зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно від 09.02.2018 року вбачається, що власниками спірного будинку по - Ѕ його частин вже були з 19.09.2017 року відповідачі 4 і 5 - [PERSON] та [PERSON] , тобто до визнання права власності на ѕ частин за позивачкою на підставі рішення суду. У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відтак, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог про витребування на користь позивачки будинку в цілому, суд не вбачає підстав для їх задоволення на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України на користь позивачки, оскільки остання не була власником спірного будинку, зважаючи на реєстрацію за нею такого права власності у встановленому законодавством порядку, а за вказаним рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 18.10.2017 року позивачку визнано власником лише 3/4 частин спірного будинку. Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відтак, з врахуванням обставин справи та задоволення судом вимог позову про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданного приватним нотаріусом КМНО Биченко О.О. (Золотих), саме з останнього підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: partial