Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

У жовтні 2012 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] з урахуванням уточнених позовних вимог (т. 1, а.с. 189, 190) просила суд припинити правовідношення за укладеним між [PERSON] і [PERSON] договором іпотеки від 14.03.2012 р. та стягнути з останнього на її користь сплачений у справі судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики від 14.03.2012 р. на суму 321600,00 грн. (далі - договір позики). З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики вказаними особами укладено договір іпотеки від 14.03.2012 р. (далі - договір іпотеки) про іпотеку квартири [ADDRESS] (далі - квартира [NUMBER]) і договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р. щодо повернення позики у сумі 321600,00 грн. і можливого звернення стягнення на квартиру [NUMBER]. [PERSON] не виконав свої зобов'язання за договором позики, у зв'язку з чим [PERSON] як іпотекодержатель в позасудовому порядку набула право власності на квартиру [NUMBER]. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову, пред'явив зустрічний позов до [PERSON] в якому просив визнати недійсними договір позики, договір іпотеки і договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р. (т. 1 а.с. 51 - 58). Вимоги мотивовано тим, що укладаючи зазначені правочини [PERSON] помилився щодо обставин, які мають істотне значення: не розумів змісту правочинів оскільки він не володіє українською мовою; сума позики у декілька разів перевищує вартість переданої у іпотеку квартири; договором позики передбачено пеню, розмір якої не відповідає вимогам добросовісності, розумності та справедливості; передбачений спосіб набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не відповідає вимогам закону; нотаріусом не встановлено його особу на підставі паспортного документу під час посвідчення відповідних правочинів та не роз'яснено його прав і обов'язків. Позивачем за зустрічним позовом також вказано, що невідомі йому особи та відповідач тричі відмовлялися прийняти від нього суму боргу та переховувалися від нього. З урахуванням уточнених позовних вимог (т. 1, а.с. 187) [PERSON], вказавши також відповідачем [PERSON], просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 27.12.2012 р., укладений між [PERSON] як продавцем і [PERSON] як покупцем щодо квартири [ADDRESS], із застосуванням наслідків недійсності правочину згідно ст. 216 Цивільного кодексу України. [PERSON] заперечувала проти задоволення зустрічного позову зазначивши, що під час укладення трьох вказаних правочинів [PERSON] демонстрував володіння українською і російською мови, користувався правовою допомогою іншої особи, розумів зміст та умови кожного з правочинів, погоджувався з ними та вказував на необхідність укладення правочинів саме на тих умовах, на яких їх було укладено. Третя особа за первісним позовом [PERSON] пред'явила позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договору позики, договору іпотеки і договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р. (т. 1, а.с. 56-58). [PERSON] вказала, що перебуває у шлюбі з [PERSON], не давала згоди на укладення жодного із трьох зазначених правочинів, які за своїм змістом виходять за межі дрібних побутових, стосуються об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, що є підставою для визнання правочинів недійсними. З урахуванням уточнених позовних вимог (т. 1, а.с. 183-185) також просила визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 27.12.2012 р., укладений між [PERSON] і [PERSON] щодо квартири [ADDRESS]; витребувати з чужого незаконного володіння на її користь квартиру [NUMBER]. [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] заперечувала, вказавши що [PERSON], набуваючи у власність квартиру [NUMBER] і укладаючи з [PERSON] три зазначених правочини, повідомив, що у шлюбі не перебуває і квартира [NUMBER] є його особистою власністю. [PERSON] та його представник зазначений позов підтримав. Представник [PERSON] первісний позов [PERSON] підтримала, проти зустрічного позову та позову третьої особи заперечувала. Вказала, що [PERSON] при укладенні спірних договорів та отримуючи безвідсоткову позику, розумів, що передає в гарантію виконання своїх зобов'язань спірну квартиру, оскільки надав нотаріусу технічний паспорт на квартиру [NUMBER] та договір купівлі-продажу квартири від 21.08.2008 року, отримуючи кошти в борг, [PERSON] розумів свої права та обов'язки щодо повернення суми позики, а тому помилки відносно умов спірних правочинів у нього не було, посилання [PERSON] на те, що він не розумів українську мову є безпідставним, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу квартири 21.08.2008 року перекладач йому не потрібен був і він розумів значення договору. Заперечуючи проти позову третьої особи [PERSON], представник [PERSON] зазначила, що [PERSON] та [PERSON] є громадянами Ісламської республіки Іран, а враховуючи те, що спільним особистим законом відповідно до Закону «Про міжнародне приватне право» є закони Ісламської республіки Іран, то питання щодо правового режиму майна, придбаного за час шлюбу, має вирішуватися враховуючи положення законів вказаної держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ч. 1 і ч. 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. До участі у справі було залучено в якості третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], яка була допитана в якості свідка в порядку ст. 8 Закону України «Про нотаріат», а також було залучену приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, свідчення свідка, вивчивши матеріали, справи судом встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Між [PERSON] і [PERSON] 14.03.2012 р. укладено договір позики (т. 1, а.с. 4) за яким [PERSON] як позикодавець передала [PERSON] як позичальнику у позику 321600,00 грн. (п. 1 договору позики) без процентів (п.п. а п. 3) з терміном повернення не пізніше 14.05.2012 р. (п.п. б п. 3). З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким позичальник передав позикодавцеві в іпотеку квартиру [ADDRESS] (п. 6). Пунктом 4 договору позики передбачено, що за прострочення виконання зобов'язань за цим договором більше ніж на три дні позичальник виплачує пеню в розмірі, що еквівалентний 10 % від суми простроченого зобов'язання на день нарахування пені за кожний день прострочення починаючи з першого дня прострочення. У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що [PERSON] погодився з такою умовою договору та заперечень щодо розміру пені не висловлював. Пунктом 8 договору позики передбачено, що сторони розуміють природу цього правочину, свої права і обов'язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман, договір укладається у відповідності зі справжньою волею, на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] що умова договору щодо 10 % розміру пені не відповідає вимогам добросовісності, розумності та справедливості у зв'язку з чим має бути визнана недійсним, судом не береться до уваги, оскільки загальними засадам цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 3 і ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу України. Враховуючи зазначене у суду відсутні достатні правові підстави для висновку щодо невідповідності договору позики від 14.03.2012 р. вимогам добросовісності, розумності та справедливості, а також не розуміння [PERSON] змісту договору позики. Між [PERSON] і [PERSON] 14.03.2012 р. укладено договір іпотеки (т. 1, а.с. 5-8) відповідно до пунктів 1-3, 1.1 якого [PERSON] як іпотекодатель з метою забезпечення виконання перед [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики від 14.03.2012 р. передав [PERSON] як іпотекодержателю нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Квартира [NUMBER] належить іпотекодателю на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2008 р. (п. 1.2 договору іпотеки) та має погоджену сторонами вартість 325000,00 грн. при її вартості 39266,00 грн., що визначено Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (п. 1.3 договору іпотеки). Оскільки [PERSON] отримав у позику 321600,00 грн. і вартість предмету іпотеки складає погоджені іпотекодавцем та іпотекодержателем 325000,00 грн.; [PERSON] не надав належних та допустимих доказів того, що вартість квартири [NUMBER] у кілька разів перевищує вказані у договорі іпотеки 325000,00 грн., суд відхиляє його доводи про те, що вартість квартири [NUMBER] у кілька разів перевищує розмір позики, як підставу для визнання договору іпотеки від 14.04.2012 р. недійсним. Також при цьому суд бере до уваги пояснення [PERSON], [PERSON] і [PERSON] відповідно до яких на час укладення зазначених трьох правочинів квартира [NUMBER] перебувала у нежилому стані та потребувала проведення значних ремонтних робіт з метою подальшого у ній проживання. З цих самих підстав суд відхиляє доводи позивача за зустрічним позовом щодо неспівмірності суми позики з вартістю квартири [NUMBER], яку передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, як одну з підстав визнання договору позики від 14.03.2012 р. недійсним. Пунктом 4.1 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог у випадку невиконання іпотекодавцем договору позики від 14.03.2012 р. за рахунок предмета іпотеки - квартири [NUMBER], а також можливість вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодавцем і іпотекодержателем. Пункт 4.3 договору іпотеки містить застереження щодо способів звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки на власний розсуд, зокрема, у порядку ст.ст. 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Судом встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] 14.03.2012 р. укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя (т. 1, а.с. 9-11) відповідно до пункту 1.1 якого іпотекодавець ([PERSON]) зобов'язується передати, а іпотекодержатель ([PERSON]) зобов'язується прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належне іпотекодавцю на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру під [ADDRESS], яка є його власністю. Квартира передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, укладеного між сторонами 14.03.2012 р. стосовно повернення позики 321600,00 грн. в строк не пізніше 14.05.2012 р., сплати штрафних санкцій, неустойки, відшкодувань та інших платежів, передбачених договором позики. Пунктом 1.3 договору про задоволення вимог іпотекодержателя [PERSON] ствердив, що не перебуває у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах, квартира є його особистою приватною власністю. Відповідно до п. 1.5 договору сторони підтверджують, зокрема, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, умови договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін, іпотекодавець ([PERSON]) заявляє, що не укладає цей договір під впливом помилки, обману, насильства, договір укладає на умовах, які вважає вигідними для себе. З огляду на зазначені положення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р., загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свобода договору, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 3 і ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу України, суд відхиляє доводи [PERSON] щодо не розуміння останнім змісту договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р., невідповідності договору вимогам добросовісності, розумності та справедливості, не відповідності передбаченого способу набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що під час укладення з нею усіх трьох правочинів [PERSON] чітко та однозначно висловлювався щодо повного розуміння ним умов правочинів, спілкувався російською мовою, читав українською мовою проекти відповідних договорів, надав нотаріусу усі документи, необхідні для укладення договору іпотеки і договору про задоволення вимог іпотекодержателя, ствердно відповідав на запитання нотаріуса щодо розуміння умов договорів, користувався допомогою свого знайомого, якого представляв як свого юриста, власноручно підписував договори і заяви, писав у них своє прізвище українською мовою. Опитана у якості свідка приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] показала, що 14.03.2012 р. [PERSON] і [PERSON] звернулися до неї з метою посвідчення договору іпотеки і договору про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому зазначені особи надали договір позики від 14.03.2012 р. на суму 321600,00 грн., [PERSON] надав усі необхідні документи щодо квартири [ADDRESS], яку він бажав передати в іпотеку [PERSON] з метою забезпечення виконання свого зобов'язання щодо повернення їй позики у сумі 321600,00 грн. Свідок пересвідчилася в особах [PERSON] і [PERSON] та пояснила їм зміст та наслідки договорів, за укладенням яких вони звернулися до свідка (нотаріуса [PERSON]). При цьому [PERSON] спілкувався з [PERSON] і нотаріусом російською мовою, читав проекти договорів українською мовою, висловлював розуміння щодо усіх умов договорів та негативних для нього наслідків у разі несвоєчасного повернення позики, а також був згоден з ними. [PERSON] інколи радився з чоловіком, якого сам запросив з метою роз'яснення положень окремих норм законів України, на які вказано у договорі іпотеки і договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. [PERSON] у зрозумілій і чіткій формі пояснив, що квартира [NUMBER] є його особистою власністю та надав нотаріусу відповідний договір купівлі-продажу, повідомив що не перебуває у шлюбі. [PERSON], [PERSON] пояснили, що [PERSON] більш як 10 років проживає в Україні, є власником і керівником на території України компанії ТОВ «Ірук» та має тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні видану безстроково. Як вбачається з тимчасових посвідок на постійне проживання (т. 1, а.с. 73, т. 2, а.с. 166) [PERSON] проживає в Україні з 2002 р., а з 12.09.2008 р. зареєстрований у квартирі [NUMBER]. На час укладення договору купівлі-продажу квартири [NUMBER] від 21.08.2008 р. (т. 2, а.с. 159) [PERSON] був зареєстрований у буд. [ADDRESS]. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т. 2 а.с. 21, 22) [PERSON] 04.08.2003 р. сформував статутний капітал ТОВ «Ірук» (місцезнаходження м. Київ, вул. Драйзера, 6), яке було зареєстровано як юридична особа 05.08.2002 р. Письмовою заявою від 14.03.2012 р., адресованою приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON] (т. 2, а.с. 165) та складеною українською мовою, [PERSON] ствердив той факт, що володіє, читає та розуміє українську мову, квартира [NUMBER] є його особистою власністю, на момент набуття права власності на квартиру по теперішній час в зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах не перебував і не перебуває, особи, які могли поставити питання про визнання права власності на грошові кошти (або їх частину) та на квартиру (її частину), в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні. Також поставивши підпис на заяві [PERSON] до зазначеного нотаріуса (т. 2, а.с. 164), яку складено українською мовою, [PERSON] ствердив доведення до його відома змісту цієї заяви (яка викладена українською мовою). У судовому засіданні 01.03.2012 р. представник [PERSON] звертався до останнього російською мовою (т. 1, а.с. 199). У судовому засіданні Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2013 року під час розгляду апеляційної скарги [PERSON] в інтересах [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2012 року [PERSON] був присутній без перекладача та на запитання головуючого, чи потребує він перекладача, відповів, що не потребує. При цьому, головуючою було встановлено особу [PERSON], він російською мовою відповів, що на території України працює, повідомив адресу свого проживання (аудиозапис судового засідання Апеляційного суду 12:41:21 12.02.2013 (контрольне провадження а.с. 82), а після виступу у судового дебатах свого представника, на запитання головуючої «…[PERSON], Ви такої же думки», відповів «Да» (аудиозапис с/з Апеляційного суду м. Києва 13:05:12, 12.02.2013 (контрольне провадження а.с. 81, 82). Натомість протягом усього часу розгляду справи Печерським районним судом м. Києва демонстрував повне нерозуміння як української так і російської мови та користувався при цьому послугами перекладача. На неодноразові запитання головуючого щодо розуміння російської мови, відповідав, що розуміє російську мову лише на побутовому рівні та не може брати участь в судовому засіданні без послуг перекладача. Зазначена тривалість проживання [PERSON] в Україні (з 2002 р.), перебування з 2002 р. на керівній посаді у юридичній особі-резиденті України, оформлений у 2008 році [PERSON] договір купівлі-продажу на спірну квартиру українською мовою без застосування послуг перекладача, зміст підписаних і адресованих нотаріусу [PERSON] заяв, зміст договору позики, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя у сукупності з поясненнями [PERSON] і приватного нотаріуса, яка була допитана під присягою свідка [PERSON] щодо обставин спілкування і читання [PERSON] російською і українською мовами спростовують пояснення і посилання [PERSON] щодо нерозуміння і незнання ним російської і української мов, у т.ч. під час укладення договору позики, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Відтак у суду відсутні достатні підстави для висновку щодо не володіння і не розуміння [PERSON] української і російської мов як підстави для визнання недійсними спірних договору позики, договору іпотеки і договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] також зазначив, що під час нотаріального посвідчення договору іпотеки і договору про задоволення вимог іпотекодержателя приватний нотаріус не пересвідчився в його особі на підставі паспортного документа, а обмежився лише тимчасовою посвідкою на проживання. Проте суд відхиляє такий аргумент як підставу для визнання зазначених договорів недійсними, оскільки відповідно до пункту 3 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012, № 296/5 іноземний громадянин, особа без громадянства чи особа, яка має статус біженця, які звертаються за учиненням нотаріальних дій, установлюються нотаріусом на підставі документів, передбачених законодавством України. При цьому, відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Отже, приватний нотаріус у відповідності до положень ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п. 3 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012, № 296/5 пересвідчилася в особі гр. [PERSON] на підставі посвідки на постійне проживання. [PERSON] не надав пояснень і доказів щодо кількаразових спроб повернути позику [PERSON]. Також не пояснив з яких підстав зазначив у позові що невідомі йому особи відмовлялися прийняти від нього суму боргу для передачі [PERSON] і чому він вважав що такі особи є представниками, уповноваженими тощо [PERSON]. Щодо позову третьої особи за первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсними договору позики, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договору купівлі-продажу квартири [NUMBER] від 27.12.2012 р. і витребування квартири [NUMBER] із незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] слід зазначити таке. Між [PERSON] і [PERSON] відповідно до законодавства Ісламської Республіки Іран 29.02.1990 р. укладено шлюб (т. 1, а.с. 34, 59-61, 144-147). [PERSON] і [PERSON] пояснили, що [PERSON] є постійною дружиною [PERSON], тимчасових дружин [PERSON] не має. [PERSON] пояснив, що взяв у позику у [PERSON] 321600,00 грн. Він не мав наміру та мети використовувати позичені кошти в інтересах сім'ї з [PERSON]. Зазначене узгоджується з положеннями: п. 1 договору позики, відповідно до якого позика отримана саме позичальником, яким є [PERSON]; п. 8 договору позики, зокрема, що при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані; п. 14 договору позики яким [PERSON] стверджував що він не перебуває у зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах, квартира є його особистою приватною власністю; а також письмовою заявою [PERSON] від 14.03.2012 р., адресованою приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON] (т. 2, а.с. 165), якою [PERSON] ствердив, зокрема, що квартира [NUMBER] є його особистою власністю, на момент набуття права власності на квартиру по теперішній час в зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних відносинах не перебував і не перебуває, особи, які могли поставити питання про визнання права власності на грошові кошти (або їх частину) та на квартиру (її частину), в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні. Тобто, укладаючи договір позики та погоджуючись із зазначеними умовами договору позики, [PERSON] вчинив дії, що свідчать про намір особисто і не в інтересах сім'ї з [PERSON] використовувати позичені у [PERSON] кошти. [PERSON] пояснила, що знала про отримання своїм чоловіком коштів у позику, проте не заперечувала проти таких його дій. Зазначені обставини спростовують доводи [PERSON] щодо існування такої підстави визнання договору позики недійсним як укладення його без згоди іншого з подружжя, оскільки договір позики [PERSON] укладав в особистих інтересах, відтак позичені кошти не стали спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 59 Сімейного кодексу України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користуватися ним. Як встановлено і зазначено вище, квартира [NUMBER] набута [PERSON] в особисту власність за договором купівлі-продажу від 21.08.2008 р. На дату укладення усіх трьох правочинів квартира перебувала у нежитловому стані, у ній ніхто не проживав. Відповідно до довідки КП «Печерська брама» від 14.03.2012 р. № 635 (т. 1, а.с. 149) у квартирі [NUMBER] ніхто не проживав, зареєстрованим у квартирі є лише [PERSON]. [PERSON] і [PERSON] пояснили, що не проживали і не проживають разом зі своїми дітьми у квартирі [NUMBER]. Відтак дружина та діти [PERSON] забезпечені іншим житлом, квартира [NUMBER] є особистою приватною власністю [PERSON], а тому на квартиру [NUMBER] не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя і згода іншого з подружжя на вчинення будь-яких правочинів щодо квартири не потребується, зокрема укладення договору іпотеки, договору про забезпечення вимог іпотекодержателя. [PERSON] і [PERSON] є громадянами Ісламської Республіки Іран (т. 1, а.с. 59-61, 73-76), 29.02.1990 р. між ними укладено шлюб відповідно до законодавства Ісламської Республіки Іран (т. 1, а.с. 34, 59-61, 144-147). [PERSON] має посвідку на постійне проживання в Україні та проживає в Україні з 2002 року (т. 1, а.с. 73). [PERSON] пояснила, що не має в Україні права на постійне проживання, в Україні перебуває тимчасово на підставі відповідної візи, яка видається на запрошення її чоловіка - [PERSON]. Отже [PERSON] і [PERSON] є іноземцями і на них поширюється дія Закону України «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон) як на осіб, які у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону є іноземними елементами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону цей Закон застосовується до питань визначення застосовуваного права. Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України (ч. 1 ст. 4 Закону). Застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини (ч. 1 ст. 6 Закону). Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (ч. 1 ст. 16 Закону). Цивільна дієздатність фізичної особи визнається її особистим законом (ч. 1 ст. 18 Закону). Отже, особистим законом [PERSON] і [PERSON] та законом, який визначає їх цивільну дієздатність, є закон Ісламської Республіки Іран. Подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один із подружжя має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться (ч. 1 ст. 61 Закону). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 5, ст. 62 Закону вибір права здійснюється учасниками правовідносин самостійно, має бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору. Угода сторін про вибір права, що укладена в Україні, має бути нотаріально посвідчена. У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що ні самостійно, ні спільно з [PERSON] не здійснювала вибір права щодо регулювання майнових наслідків їх шлюбу, у т.ч. в Україні. Сторони не надали судові докази укладення між ними шлюбного договору, існування заяви або угоди про вибір права для правових наслідків шлюбу. Відтак суд робить висновок про не здійснення ними відповідного вибору права. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Закону у разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі (ч. 1 ст. 60 Закону). Отже, з урахуванням того, що [PERSON] і [PERSON] є подружжям, є громадянами Ісламської Республіки Іран, мали останнє спільне місце проживання в Ірані, [PERSON] має постійне місце проживання в Ірані, суд робить висновок про необхідність застосування до майнових наслідків шлюбу [PERSON] і [PERSON] права особистого закону подружжя, яким є право Ісламської Республіки Іран. При цьому суд зважає, що положення ч. 1 ст. 39 Закону відповідно до яких право власності на нерухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом, не підлягають застосуванню до відносин подружжя [PERSON] і [PERSON], оскільки законом передбачено інше (ст.ст. 61, 62 Закону). Так, відповідно до листа Міністерства закордонних справ України «щодо окремих аспектів законодавства Ісламської Республіки Іран» (а.с.104, том ІІІ) принципи придбання майна, у тому числі особами, які перебувають у шлюбі, регулюються статтями 338-395 Цивільного кодексу ІРІ. В іранському законодавстві відсутнє поняття спільної сумісної власності подружжя. Майно, у тому числі нерухоме, належить повністю. Тому з подружжя, на чиє ім'я воно зареєстровано. [PERSON] пояснила, що у зв'язку з неповерненням [PERSON] їй суми позики вона звернулася до приватного нотаріуса [PERSON] з метою набуття права власності на предмет іпотеки (квартиру [ADDRESS]) відповідно до укладеного між [PERSON] і [PERSON] договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р. Для цього вона надала нотаріусу відповідну заяву. Пунктом 1.1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р. (т. 1, а.с. 9-11) передбачено, що іпотекодавець ([PERSON]) зобов'язується передати, а іпотекодержатель ([PERSON]) зобов'язується прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належне іпотекодавцю на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру під [ADDRESS], яка є його власністю. Квартира передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, укладеного між сторонами 14.03.2012 р. стосовно повернення позики 321600,00 грн. в строк не пізніше 14.05.2012 р., сплати штрафних санкцій, неустойки, відшкодувань та інших платежів, передбачених договором позики. Пунктом 4.1 договору встановлено, що право власності виникає у іпотекодержателя після виникнення відкладальної обставини, визначеної п. 6.2 цього договору. Відповідно до п. 6.2 договору права і обов'язки сторін виникають з моменту виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання, тобто на 31 день після документального підтвердженого надіслання на адресу іпотекодавця та позичальника письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (відкладальна обставина). Відповідно до п. 6.5 договору у зв'язку з переходом предмету іпотеки у власність іпотекодержателя зобов'язання за договором позики вважаються виконаними в сумі 321600,00 грн., а також припиняється дія іпотечного договору. Отже, сторони передбачили, що з переходом права власності припиняється дія іпотечного договору. Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 30.10.2012 р. (т. 2, а.с. 170) за [PERSON] зареєстровано квартиру [ADDRESS] на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.03.2012 р. Отже [PERSON] зареєструвала за собою право власності на квартиру [NUMBER]. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 593 Цивільного кодексу України право застави, а отже і дія договору іпотеки квартири [NUMBER], припиняється у разі набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ураховуючи зазначене, суд надходить до висновку про припинення дії договору іпотеки від 14.03.2012 р, укладеного між [PERSON] і [PERSON], у зв'язку з його виконанням. [PERSON] просить суд захистити її цивільне право та інтерес у такий спосіб як припинення правовідношення за договором іпотеки від 14.03.2012 р. Між тим, зазначений спосіб захисту передбачено п. 7 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, проте право та інтерес можуть бути захищені судом лише у разі їх порушення. Обставинами справи встановлено, що [PERSON] зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, тобто договір іпотеки виконано. Ураховуючи зазначене підстав для задоволення первісного позову [PERSON] про припинення правовідношення за договором іпотеки від 14.03.2012 р. не має. За договором купівлі-продажу квартири від 27.12.2012 р. (т. 2, а.с. 127) [PERSON] продала, а [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] за ціною 636400,00 грн. Зазначений договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 27.12.2012 р. (т. 2, а.с. 150). Оскільки судом не встановлено достатніх підстав для визнання недійсними договору іпотеки і договору про задоволення вимог іпотекодержателя, суд відмовляє у задоволенні вимог [PERSON], [PERSON] щодо визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2012 р., укладеного між [PERSON] і [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] та витребування із незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS].

Outcome: dismissed