Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 40 000 доларів США та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.09.2017 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути позичу до 30.12.2017 року згідно наданої нею письмової розписки. Також 16.10.2018 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути позичу до 15.11.2018 року згідно наданої нею письмової розписки. У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобов`язання щодо повернення боргу, позивач звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Пунько І.В. позовні вимоги підтримала з підстав визначених у позовній заяві, просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підпримав повністю, суду пояснив, що в 2017 році до нього звернувся його давній друг [PERSON] з проханням, щоб позичити гроші [PERSON] , з якою раніше позивач не був знайомий, на що позивач погодився, так як довіряв своєму другу. 22.09.2017 року [PERSON] разом з [PERSON] приїхали до позивача на роботу, а саме на територію ТОВ «Гідрохаус», де позивач передав 20 000 доларів США [PERSON] та остання написала письмову розписку. Хоча в обумовлений строк гроші позивачу повернуті не були, [PERSON] знову звернувся до позивача з проханням позичити гроші [PERSON] в сумі 20 000 доларів США, у зв`язку з проблемами у відповідачки в її бізнесі та з тим, щоб вона мала можливість заробити гроші на підприємстві і повернути позивачу всю суму позики. Тому 16.10.2018 року позивач знову позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 доларів США і відповідачка написала відповідну розписку. Представник відповідача - адвокат Бабошин А.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити, оскільки між сторонами у справі не існує жодних правовідносин, в тому числі правовідносин за договором позики. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила в позові відмовити. Суду пояснила, що вона була засновником та директором ТОВ «Пріорис» з 2004 року, займалась аптечним бізнесом. Позивача [PERSON] вона ніколи раніше не бачила і не знала, в цьому судовому засіданні бачить його вперше, будь-яких грошових коштів у [PERSON] вона ніколи не позичала. Розписки від 22.09.2017 року та\~від 16.10.2018\~року про позику в [PERSON] в загальному 40\~000 доларів США були написані нею власноручно, але на вимогу [PERSON] , з яким вона зустрічалась приблизно з 2011 року та повністю довіряла йому. Розписку від 22.09.2017 року на суму 20 000 доларів США вона написала на вимогу [PERSON] в м. Вінниці біля пам`ятника М.І.Пирогова. Пізніше [PERSON] повідомив їй, що втратив попередню розписку від 22.09.2017 року, тому сказав їй написати ще одну розписку. Оскільки відповідачка довіряла [PERSON] , тому не задумуючись написала розписку від 16.10.2018 року. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 22.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 30.12.2017 року, про що написала власноручно відповідну письмову розписку (а.с. 5). Крім того, 16.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 15.11.2018 року, про що написала власноручно відповідну письмову розписку (а.с. 6). Однак відповідач [PERSON] у вказаний в розписках строк, а також до теперішнього часу не повернула позичені кошти та ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, з правочинів та договорів. Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. А тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідачка [PERSON] написала розписки від 22.09.2017 року та\~від 16.10.2018\~року під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Відповідачка не була позбавлена можливості оспорювати чинність таких правочинів шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористалася. Крім того, [PERSON] не зверталася до [PERSON] з вимогою про повернення боргових розписок, з підстав не отримання вказаних у розписках грошових коштів. Також договори позики від 22.09.2017 року та від 16.10.2018 року не визнані недійсними у встановленому законом порядку. Оригінали розписок від 22.09.2017 року та\~від 16.10.2018\~року містяться у позивача і вказане свідчить про невиконання відповідачкою умов договорів позики та є єдиним доказом передачі коштів. Заперечуючи повністю заявлені позовні вимоги, відповідачка [PERSON] на запитання суду пояснила, що розписки від 22.09.2017 року та\~від 16.10.2018\~року про позику в [PERSON] в загальному 40\~000 доларів США були написані нею власноручно, але на вимогу [PERSON] . Проте позивача [PERSON] вона ніколи раніше не бачила і не знала, в цьому судовому засіданні бачить його вперше, будь-яких грошових коштів у [PERSON] вона ніколи не позичала. Разом з тим, суд бере до уваги, що відповідачка [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів в спростування заявлених позовних вимог. Суд вважає, що факт написання особисто [PERSON] розписок про отримання в борг (позику) від [PERSON] грошових коштів у загальному розмірі 40 000 доларів США, які зобов`язалася повернути в певний строк, є доказом отримання [PERSON] від позивача грошових коштів в обумовленій сумі. При укладенні договорів позики від 22.09.2017 року та 16.10.2018 року обидві сторони були вільними у виборі їх умов. Відповідно, уклавши зазначені правочини, обидві сторони, і в тому числі відповідач, погодились з тим, що його умови є вигідними для кожної із них. Отже, твердження відповідачки не підтверджуються належними та допустимими доказами, адже, укладаючи договори позики, сторони самостійно на підставі їх вільного волевиявлення визначили їх умови, зокрема, щодо оплатності та строковості, з якими відповідачка [PERSON] фактично погодилася, враховуючи, що договори позики від 22.09.2017 року та 16.10.2018 року були підписані без зауважень та заперечень з боку останньої. В силу положень статті 204\~ЦК України договори позики, укладені між сторонами у справі є правомірними та чинними, тому підлягали виконанню сторонами. Відповідачка договори позики не оспорювала. Презумпція правомірності укладених між сторонами правочинів у встановленому порядку відповідачкою не спростована. З огляду на вказані вище норми права, встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи та надані докази, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачки [PERSON] неповернутої позики в загальному розмірі 40 000 доларів США, тому позовні вимоги необхідно задовольнити. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача понесений судовий збір у розмірі 10510,00 грн.

Outcome: approved