Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування. Посилався на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на 52/100 часток житлового будинку [ADDRESS] . Спадщину прийняли: позивач, чоловік померлої [PERSON] , онука [PERSON] . З життя матері її чоловік [PERSON] , вітчим позивача, не турбувався про неї, належного догляду не здійснював, перешкоджав їй в укладенні заповіту, морально її принижував. 12.01.2010 року [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою, але фактично сімейних відносин між ними не було. Відповідачка, знаючи, що він тяжко хворий, не виявляла турботи про нього, приходила до нього, щоб забрати речі, в тому числі і ті, що були придбані за час шлюбу з матір`ю, розпити спиртне, витрачала на себе його кошти, тощо. [INFO] [PERSON] помер. З урахуванням змінених позовних вимог, посилаючись на вимоги ст. 1224 ЦК України, позивач просив визнати відповідачку [PERSON] негідним спадкоємцем, усунути її від спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , зобов`язати повернути домову книгу та всі правовстановлюючі документи на будинок (а.с. 2-7, 35-40). В запереченні на позовну заяву відповідачка просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що вона не є спадкоємцем після смерті [PERSON] (а.с. 42-45). У травні 2016 року позивач уточнив позовні вимоги та просив усунути [PERSON] від спадкування майна після смерті [PERSON] , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна, виданого [PERSON] 14.11.2012 року за р. №1-121 після смерті [PERSON] , з тих підстав, що вона ухилялася від надання йому допомоги в той час як він через похилий вік, тяжку хворобу був у безпорадному стані (а.с.45-48). В судовому засіданні позивач, його представник підтримали доводи позовної заяви, просили її задовольнити. Відповідачка та її представник просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.05.1976 року (а.с. 17). [INFO] [PERSON] померла (а.с.11). Позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] (а.с. 120). [PERSON] є його вітчимом. Відповідно до копії спадкової справи №63/2010, заведеної П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлої [INFO] [PERSON] , її спадкоємцями за законом є: її син [PERSON] - позивач, на Ѕ частку спадкового майна, її чоловік [PERSON] на 1/3 частку спадкового майна, її онука [PERSON] на 1/6 частку спадкового майна, яке складається з 52/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом 14.10.2014 року та 16.04.2015 року відповідно (а.с. 186, 197). [PERSON] спадщину прийняв, але спадкових прав не оформив (а.с. 163). Отже, наведене свідчить про те, що [PERSON] не є спадкоємицею після смерті [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину після її смерті не отримувала. 12.01.2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (а.с.48). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 53). Як свідчить копія спадкової справи №107/2012 рік, заведена П`ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлого [INFO] [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за законом отримала його дружина [PERSON] : [INFO] - на грошові вклади та автомобіль марки ВАЗ, моделі 2103 (а.с.93), 14.11.202 року - на 1/3 частку спадкового майна, яке складається з 52/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] (а.с. 107). Відповідно до статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК, оскільки у ч. 2 ст. 1259 ЦК йдеться не про одержання права на спадкування, а про зміну черговості спадкування за законом для особи, яка вже має таке право. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Частиною першою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно із статтею 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК) У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї (стаття 1265 ЦК). Статтею 1266 ЦК України визначено спадкування за правом представлення. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Позивач не відноситься до жодної категорії осіб, перелічених у ст.ст.1261-1265 ЦК, які мають право на спадкування за законом. Померлий [PERSON] є його вітчимом. Законодавством не передбачено право пасинка на спадкування за законом після смерті вітчима. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічну редакцію мала частина перша статті 3 ЦПК 2004 року, який діяв на час звернення до суду з позовом. Із змісту наведених норм права (ч.1ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України) та відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду України право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або не визнані, або оспорюються. Інакше кажучи, навіть у разі обгрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яке звернулася із позовом непорушене і неоспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає. Із чіткого змісту наведених норм права (ч.1 ст.4 ЦПК України, ст.ст.15 та 16 ЦК України) та відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес порушені, невизнані або оспорюються. Так, згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15, суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 9 грудня 2015 року по справі № 6-849цс15, де зазначив, що з урахуванням ч.1 ст.3 ЦПК України (в редакції 2004 року, тепер це ч.1 ст.4 ЦПК України), ч.1 ст.15 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховним Судом України у справі № 6-94цс13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, констатовано, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. З огляду на норми ч. 1 ст. 16 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року (справа № 678/301/12) не знайшла підстав для визнання прилюдних торгів з реалізації майна недійсними, оскільки вони були проведені за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, однак позивач не довів порушення своїх прав і законних інтересів. За даною постановою саме такі висновки є сталими та містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року (провадження № 6-1749цс15), від 29 червня 2016 року (провадження № 6-370цс16), від 06 липня 2016 року (провадження № 6-3174цс15), від 12 жовтня 2016 року (справа № 369/5994/14-ц), а також від 29 листопада 2017 року (справа № 668/5633/14-ц), неодноразово підтримані Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, в тому числі й постановах від 25 квітня 2018 року (провадження № 61-8527св18), від 27 лютого 2019 року (провадження № 61-11800св18), а також від 12 вересня 2018 року (провадження № 61-22798св18), і Велика Палата Верховного Суду підстав для відступу від вказаних висновків не вбачає. Отже, дотримуючись закладених у ч.1 ст.4 ЦПК України, а також ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України, норм та принципів можна стверджувати, що у разі, коли навіть позов є обґрунтованим і підставним, наприклад, якщо дійсно навіть є порушення закону, які, в принципі, зазвичай, тягнуть задоволення позову, але в конкретній справі жодне право, свобода чи інтерес позивача не було порушено зазначеними у позові незаконним діянням відповідача, права, свободи чи інтереси позивача відповідач не оспорює, то в такому разі правових підстав для задоволення такого конкретного позову немає. Причому, докази такого конкретного, об`єктивного порушення повинен навести у позовній заяві позивач, оскільки в цій частині на підставі ст.ст.12, 81 ЦПК України, на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування. Позивачем у справі не доведено, що спадкування за законом відповідачкою після смерті її чоловіка [PERSON] відбулось із порушенням будь-яких його прав і законних інтересів, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. У зв`язку з наведеним,

Outcome: dismissed