Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У грудні 2020 р. позивач звернулася до суду зі вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала на підприємстві відповідача з 22.06.2007 р. по 15.10.2019 р. машиністом конвеєра на дробильній фабриці № 1, з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком № 1. Звільнилася із підприємства 15.10.2019 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини 04.08.2020 р., їй було встановлено три професійні захворювання за діагнозом: 1) радикулопатія шийна, переважно зліва, та поперекова-крижова, переважно справа, на фоні полісегментарної дископатії, з вираженими статико-динамічними порушеннями, часто рецидивуючий перебіг, зі стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді періартрозу колінних суглобів та періартрозу ліктьових суглобів, двобічним плечелопатковим періартрозом з гіпотрофією м`язів плечового поясу; 2) сидеросилікоз першої стадії, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії, група В, ЛН першого-другого ступеня; 3) нейросенсорна приглухуватість першого ступеня. Висновком МСЕК від 03.12.2020 р. їй первинно було встановлено 65% втрати професійної працездатності: 40% по радикулопатії; - 20% по сидеросилікозу; 5% по туховухості та третю групу інвалідності. Все це завдає їй моральних страждань. Просить стягнути з відповідача на свою користь 204000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач працювала на підприємстві відповідача машиністом конвеєру дільниці дроблення руди дробильної фабрики № 1 у період з 22.06.2007 р. по 15.10.2019 р.. Стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача складає майже 12 років 03 місяці. Тривалість роботи в шкідливих умовах праці залежала виключно від самого позивача і не залежала від роботодавця. За роботу в шкідливих умовах праці відповідач надає працівникам встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, зокрема, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування та інші соціально-побутові пільги та переваги. Крім цього, позивачу було встановлено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1. Позивач, будучи ознайомленою з умовами праці на своєму робочому місці та цілком усвідомлюючи, що тривала робота в таких умовах праці може призвести до ушкодження її здоровя, свідомо продовжувала тривалий час працювати в таких умовах праці. Вказане свідчить про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між професійним захворюванням і діями самого позивача, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці. Позивачем не доведено характер і обсяг своїх моральних, фізичних чи душевних страждань. Просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у період з 22.06.2007 р. по 15.10.2019 р. машиністом конвеєра на дробильній фабриці № 1 ПрАТ «Північний ГЗК». Звільнилася з підприємства 15.10.2019 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 19-22). Працюючи у відповідача протягом тривалого часу, а саме 12 роки 3 місяці, в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримала професійне захворювання та висновком МСЕК від 03.12.2020 р. їй первинно було встановлено 65% втрати професійної працездатності: 40% по радикулопатії; - 20% по сидеросилікозу; 5% по туховухості та третю групу інвалідності (а.с. 11, 12). Із п. 14 дослідженого Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 02.09.2020 р. слідує, що позивачу встановлено діагнози: 1) радикулопатія шийна, переважно зліва, та поперекова-крижова, переважно справа, на фоні полісегментарної дископатії, з вираженими статико-динамічними порушеннями, часто рецидивуючий перебіг, зі стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді періартрозу колінних суглобів та періартрозу ліктьових суглобів, двобічним плечелопатковим періартрозом з гіпотрофією м`язів плечового поясу; 2) сидеросилікоз першої стадії, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії, група В, ЛН першого-другого ступеня; 3) нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (а.с. 6-10). Як вбачається з п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 02.09.2020 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є: - маса вантажу, що піднімається та переміщується вручну, 17 кг при нормативному значенні до 7; - нахили тулуба кількість за зміну 330 при нормативному значенні 51-100; - перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважно фібро генної дії з вмістом кремнію діоксину кристалічного від 10% до 70 % в 2,95 рази; - перевищення еквівалентного рівня шуму на 9 дБА (а.с. 9). Із п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання слідує, що працюючи машиністом конвеєру, [PERSON] здійснювала нагляд за роботою конвеєрів, рівномірністю розподілення руди в бункерах та контроль їх заповнення, прибирання з конвеєрної стрічки сторонніх предметів, перевірку стану перевантажувальних вузлів, ущільнень, роликоопор, регулювання ходу стрічки, визначення несправності конвеєра, усунення їх в покладеному обсязі, прибирання просипаної руди по довжині конвеєрів, живильників, бункерів, перевантажувальних вузлів, підпадала під вплив підвищених параметрів важкості праці, пилу фіброгенної дії та шуму (а.с. 8-9). У п. 20 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання вказано, що враховуючи роботу [PERSON] впродовж 12 років 3 місяців в умовах впливу шкідливих факторів та неодноразову зміну керівників підприємства, конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, встановити неможливо (а.с. 10). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Згідно ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України, передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 02.09.2020 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є те, що в процесі роботи позивач підпадала під вплив підвищених параметрів важкості праці, пилу фіброгенної дії з вмістом кремнію діоксину кристалічного від 10 до 70% та шуму. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працювала тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме її дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. При цьому, добровільність виконання позивачкою робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 ЗУ «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у встановленому законом порядку. Отже, враховуючи те, що позивачу первинно встановлено 65 % втрати працездатності, третя група інвалідності, роботу в шкідливих умовах у відповідача протягом 12 років 3 місяців, а також характер захворювань, пов`язаних із спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Воназмушена змінити звичний спосіб життя - постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють її життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок її життя, порушили її нормальні життєві зв`язки, для чого вона повинна прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, період часу роботи у відповідача в шкідливих умовах необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін її життєвих зв`язків, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 180000 грн. за встановлені 65 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 1800 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237 -1, КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial