Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

У грудні 2012 року до суду звернулась [PERSON] з вказаним позовом, в якому зазначила, що 10 березня 2011 року вона уклала з відповідачкою [PERSON] договір оренди квартири [ADDRESS]. Відповідно до умов зазначеного договору оренди відповідач повинен був щомісячно сплачувати орендну плату за користування квартирою та визначені комунальні послуги. Проте у порушення умов договору відповідачі не сплачували вказані щомісячні платежі з огляду на що утворилася заборгованість по сплаті орендної плати за 19 місяців по 1700 грн. за місяць у сумі 32 300 грн., а також за комунальні платежі у сумі 1 424 грн. У позові просила стягнути загальну суму заборгованості у розмірі 33 724 грн., а також усунути перешкоди у користуванні квартирою, шляхом виселення [PERSON], її чоловіка [PERSON] та їх неповнолітнього сина [PERSON] зі спірної квартири та достроково розірвати договір оренди вказаної квартири. Заочним рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 30 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено. В апеляційній скарзі [PERSON] посилається на незаконність рішення суду першої інстанції ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просили його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування скарги вказала, що на пропозицію позивачки вони з чоловіком зробили ремонт в орендованій квартирі. Кошти, що були вкладені у ремонт, становлять 63 859 грн. 28 коп., що значно перевищує суму орендної плати за квартиру за 3 роки. З огляду на це 28 грудня 2012 року [PERSON] та [PERSON] склали розписку про те, що вся сума по орендній платі виплачено до 10 березня 2014 року, термін оренди квартири продовжується на один місяць після його закінчення без оплати. В засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], а також відповідач [PERSON] апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позову. Позивач [PERSON] в засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін , дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Як встановлено судом і не заперечується сторонами, 10.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір оренди квартири (надалі-договір), відповідно до умов якого позивач передав вказану квартиру в оренду відповідачу. Відповідно до п. 4 договору строк оренди визначається з 11.03.2011 року по 11.03.2014 року. Сума орендної плати за квартиру складала 1700 грн. щомісяця (п.5 договору). Відповідно до додаткових умов договору, за перший місяць проживання вноситься сума 1 300 грн., а 400 грн. йдуть на оплату шпалер. Другий місяць оплачується повністю у сумі 1700 грн. Починаючи з третього місяця проживання, вноситься сума оплати у розмірі 1 000 грн., а 700 грн. мають відраховуватися в рахунок оплати ремонту (а.с. 9). Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на пояснення позивача, залучені до справи квитанцій про сплату комунальних послуг та довідки житлово-експлуатаційної контори про наявність заборгованості по комунальним платежам по спірній квартирі та дійшов висновку, що заборгованість утворилася з вини відповідачів, яку стягнув з них на користь позивача у розмірі 33 724 грн. Ухвалив достроково розірвати договір оренди між сторонами, виселивши [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітнього сина з орендованої квартири. Проте, з такими висновками повністю погодитись не можна, виходячи з наступного. Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57- 60 ЦПК України; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір і що доказування не може грунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні апеляційного суду сторони визнали наявність заборгованості за договором оренди, однак визначити її розмір не змогли. Відповідачі наполягали, а позивачка підтвердила факт часткової сплати ними орендної плати, яку вона фіксувала у своєму зошиті. Цей зошит вона втратила та надати для огляду суду не змогла. Оскільки позивачка не визначилася з сумою заборгованості, її вимоги в частині стягнення грошових коштів є недоведеними та такими, що ґрунтуються на припущеннях. Позивачка наполягала, що розписку про сплату орендної плати до 10 березня 2014 року вона не писала. Відповідачі підтвердили, що цю розписку їм приніс чоловік позивачки [PERSON], чи підписувала її сама позивачка вони не знають. Довід апеляційної скарги щодо того, що на ремонт орендованої квартири було витрачено коштів більше, ніж відповідачі мали сплатити за три роки за договором оренди на увагу не заслуговують, оскільки договором оренди чітко визначні витрати, що мали іти на ремонт квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами. Відповідачі по справі визнали, що орендна плата вносилась ними не в повному обсязі. Відповідно до п. 7 договору оренди квартири від 10 березня 2011 року у разі несвоєчасності оплат по договору оренди, орендар зобов'язаний звільнити орендне приміщення протягом 24 годин. Беручи до уваги наведене, прийняте судом рішення про розірвання договору оренди та виселення відповідачів є таким, що відповідає обставинам справи та ухвалено у відповідності до норм матеріального і процесуального права. Проте прийняте судом першої інстанції рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості не ґрунтується на повно встановлених обставинах справи про дійсні права і обов'язки сторін щодо предмета спору, в силу вимог ч.1 ст. 309 ЦПК України залишатися в законній силі не може, а тому підлягає безумовному скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в позові в цій частині за його безпідставністю та недоведеністю.

Outcome: partial