Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

У грудні 2015 року позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем - [PERSON], посилаючись на те, що подружні відносини між ними фактично припинилися, спільного господарства не ведеться, примирення між позивачем та відповідачем неможливе і подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач заперечила проти задоволення позову. Пояснила, що з її сторони не втрачено почуття любові та поваги. Вислухавши позивача та відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони знаходяться у шлюбі з 03 жовтня 1986 року, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РВК у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 1202. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, сторони не ведуть спільне господарство та не підтримують сімейно-шлюбні стосунки. Спір щодо спільного майна існує, як пояснила відповідач. Від примирення позивач в судовому засіданні категорично відмовився, наполягаючи на розірванні шлюбу. В той же час відповідач зазначила, що примирення між сторонами можливо, однак протягом часу розгляду справи судом, сторони так і не примирились. Як вбачається із пояснень позивача, які надані в судовому засіданні, подальше збереження шлюбу не є можливим, так як подружжя втратило один до одного почуття любові та поваги. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У відповідності з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи принцип свободи шлюбу, не вирішення особистих майнових та немайнових питань подружжя не є перешкодою для вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу, тому суд вважає неможливим подальше збереження сім'ї і приймає рішення про розірвання шлюбу.

Outcome: approved