Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивований тим, що 28.08.2005 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у сторін є спільні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із матір`ю. Сімейне життя між подружжям не склалось через різні характери та погляди на життя. Спільне господарство не ведеться, спір про поділ майна та визначення місця проживання дітей відсутній. Фактично шлюб між сторонами припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Після розірвання шлюбу прізвище позивач змінювати не бажала, судові витрати з відповідача не стягувати. Ухвалою суду від 05.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 01.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Враховуючи неявку відповідача, який був належно повідомлений про місце, дату та час судового засідання та не повідомив про причини неявки, відсутність відзиву, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити рішення в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Позивач до судового засідання не з`явилась, однак до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 28.08.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (на 4 а.с.). Причиною розладу сім`ї стали різні характери та погляди на життя. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягала на розлученні, мала стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи клопотання позивача, суд вважає за можливе судові витрати залишити без компенсації. На підставі викладеного та

Outcome: approved