Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

У вересні 2020 р. звернувшись до суду з позовом, позивачка [PERSON] просить суд розірвати шлюб, укладений 26.07.2002 р. Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області, актовий запис № 15. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який перебуває на утриманні позивача. Позивачка зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, з 2016 року відносини остаточно погіршилися, відповідач переїхав на інше місце проживання. З цього часу шлюбно- сімейні стосунки між сторонами припинилися, сім`я фактично розпалася. Відповідач не надавав належної матеріальної допомоги, його не цікавило виховання сина. Сторони мають різний бюджет, спільне господарство не ведуть, дитина залишилася на утриманні позивачки. У зв`язку з чим, позивачка просить стягнути з відповідача аліменти щомісячно у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду до досягнення дитиною повноліття. 07.10.2020 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання з викликом сторін. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просить суд їх задоволити. Позовну вимогу щодо залишення дитини на подальше проживання і виховання разом з матір`ю відкликала. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення судом. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами був зареєстрований 26.07.2002 р. Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області, актовий запис № 15 (свідоцтво серія [NUMBER] ). Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка. При з`ясуванні фактичних взаємин подружжя встановлено, що їхня сім`я розпалась остаточно, оскільки вони не проживають разом протягом тривалого часу, спільного господарства не ведуть, отже шлюб існує формально, суперечить інтересам сторін. Судом встановлено, що наміру відновлювати подружні стосунки сторони не мають. Сторони досягли домовленості щодо проживання дитини разом з матір`ю. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні, що відповідачем не заперечується. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, домовленості щодо матеріального утримання сина не досягнуто. Відповідно до роз`яснень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, аліменти з відповідача підлягають стягненню на користь позивача за її вибором на утримання дитини у частці від заробітку (доходу). За положеннями ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно Сімейного законодавства України, обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Закон не передбачає яких-небудь спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей. Судом не встановлено обставин, за яких відповідач не мав би змоги сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі. Суд зважає, що обов`язок з утримання дитини покладений на обох батьків. Тому суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється згідно положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved