Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з вказаним позовом, у якому просив з відповідача стягнути суму у розмірі 22 494, 88 грн, яка складається з 16 494, 88 грн - відшкодування майнової шкоди, 6 000, 00 грн - моральної шкоди. Свій позов [PERSON] обґрунтував тим, що, на його переконання, відповідач АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» порушив умови договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за оформленим полісом № АМ/8505849 від 19 липня 2018 року, визначивши розмір страхового відшкодування на суму 11 186, 81 грн, здійснив страхову виплату потерпілому не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу його відповідальності. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року цивільну справу за підсудністю, на підставі частини другої статті 27 ЦПК України, до Печерського районного суду м. Києва /а. с. 22-23/. 17 квітня 2020 року матеріали справи надійшли до Печерського районного суду м. Києва /а. с. 29/. Ухвалою від 22 квітня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін у справі /а. с. 32-33/. Також 22 квітня 2020 року ухвалою судді відмовлено у задоволенні клопотання про проведення розгляду справи у режимі відеоконференції, оскільки справу призначено до розгляду без виклику сторін у судове засідання у порядку спрощеного позовного провадження, а клопотання про призначення засідання за участі сторін або заперечення на обраний порядок від позивача не надходили. Відзив на позов або заяви з процесуальних питань до суду не надходили. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що постановою Сколівського районного суду Львівської області від 03 вересня 2018 року у справі № 453/699/18 (провадження № 3/453/376/18), відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340, 00 грн. Постанова суду 14 вересня 2018 року набрала законної сили та була виконана у встановленому порядку /а. с. 8/. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області у справі № 453/1511/18 від 17 липня 2019 року, яке набрало законної сили 02 вересня 2019 року, частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа ПрАТ «Страхова компанія «Ю.БІ.АЙ-КООП», про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяно внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Так, вказаним рішенням суду присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму майнової шкоди у розмірі 16 494, 84 грн, що становить суму різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), та 3 000, 00 грн - компенсації моральних збитків. Вирішено питання розподілу судових витрат /а. с. 9-12/. За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Таким чином, обставини, встановлені рішенням суду у справі № 453/1511/18 від 17 липня 2019 року, не доказуються у даній справі за позовом [PERSON] . Позивач [PERSON] 31 липня 2018 року, о 07:30 год. на 555 км + 38м автодороги Київ-Чоп, керуючи автомобілем марки Mercedes-Benz Vito (д.н.з. [NUMBER] ), недотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв зіткнення із автомобілем Opel Kadett (д.н.з. [NUMBER] ), під керуванням [PERSON] , який рухався у попутньому напрямку, та, внаслідок інертного руху, зіткнувся з автомобілем марки BMW (р.н. [NUMBER] ) під керуванням водія [PERSON] , у результаті чого транспортні засоби отримали технічні пошкодження. На час події дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника автомобіля Mercedes-Benz Vito (д.н.з. [NUMBER] ), була застрахована у АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (у формі полісу) № АК/8505849, строк дії якого становив з 19 липня 2018 року по 19 липня 2019 року включно. Як вбачається з рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17 липня 2019 року, на підставі договору про врегулювання страхового випадку № 0531/18 від 24 вересня 2018 року між [PERSON] (власника транспортного засобу), в особі [PERSON] як титульного володільця на підставі генеральної довіреності від 18 липня 2011 року, та АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» сторони узгодили розмір страхового відшкодування у порядку, передбаченому п. 2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за страховим випадком, який мав місце 31 липня 2018 року та дійшли згоди, що враховуючи, що автомобіль не підлягає ремонту, оскільки ступінь пошкоджень частин перевищує ринкову вартість автомобіля до моменту дорожньо-транспортної пригоди, розмір такого відшкодування становив 12 186, 81 грн. Згідно з висновком експерта № 351/18 судової автотоварознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку та ринкової вартості КТЗ, складеного 30 жовтня 2018 року, вартість матеріального збитку з технічної точки зору, заподіяного власнику автомобіля Opel Kadett (д.н.з. [NUMBER] ), станом на час дорожньо-транспортної пригоди - 31 липня 2018 року - становила 28 681, 65 грн. Відтак, фактичний розмір завданої позивачу шкоди становить 28 681, 65 грн і, враховуючи, що страхова виплата, яка йому здійснена, покриває лише оцінену шкоду, то різниця між оціненою та фактично нанесеною шкодою у розмірі 16 494, 84 грн (28 681, 65 грн - 12 186, 81 грн = 16 494, 84 грн) підлягає стягненню з відповідача як винної особи, оскільки хоча й ліміт страхового відшкодування майнової шкоди складає 100 000 грн. і цієї суми достатньо для покриття фактично завданої шкоди, проте до страхової компанії такі вимоги не було заявлено, а поняття страхової виплати (страхового відшкодування) і страхової суми (ліміту відповідальності) не є тотожними. При цьому, положення ст. 1194 ЦК України можуть бути застосовані лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої винною особою шкоди, а не страхової суми (ліміту відповідальності). Як уже йшлося вище, страхова виплата, котра мала б бути здійснена позивачу, становить 12 186, 81 грн, що є недостатнім, виходячи із встановленого судом розміру матеріального збитку. За таких обставин, суд вважає посилання відповідача на положення вищевказаної правової норми як на підставу для відмови у позові, необґрунтованими. Також із судового рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17 липня 2019 року встановлено, що АТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» виплатило позивачу страхове відшкодування у загальному розмірі 11 186, 81 грн замість 12 186, 81 грн, так як позивач погодився на зменшення цього страхового відшкодування на 1 000, 00 грн. На виконання рішення суду у справі № 453/1511/18, [PERSON] у добровільному порядку сплатив 09 серпня 2019 року [PERSON] загальну суму 22 563, 24 грн (16 494, 84 грн - відшкодування майнової шкоди, 3 000, 00 грн - компенсації моральних збитків, 2 300, 00 грн - за проведення автотоварознавчої експертизи, 768, 40 грн - судового збору), що підтверджується розпискою потерпілого та квитанцією № 7350402314 від 09 серпня 2019 року /а. с. 13, 14/. Окрім того, під час розгляду № 453/1511/18 [PERSON] , як зазначено у рішенні, не оскаржував розмір страхового відшкодування, яке було виплачено страховиком [PERSON] , хоча виплачена страхова виплата складає 11 186, 81 грн (за мінусом 1 000, 00 грн за згодою позивача), що не перевищує ліміт відповідальності. Позивач, мотивуючи свій позов, послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04 липня 2018 року, згідно з яким Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновку щодо застосування норми права, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15. За змістом правового висновку у постанові у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Позивач наголошує, що він поніс майнову шкоду на суму у розмірі 16 494, 84 грн, яку сплатив потерпілому [PERSON] на виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17 липня 2019 року, але, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04 липня 2018 року, її мав виплатити страховик, тобто ПрАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП». Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, як закріплено положеннями статті 124 Конституції України. Таким чином, мотивування позову з вимогами до ПрАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» про відшкодування майнової і моральної шкоди зводиться до фактичного оскарження судового рішення у справі № 453/1511/18 у не передбачений процесуальним законом спосіб. Відповідно до частини першої, другої ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відтак вимога про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 16 494, 84 грн у якості відшкодування майнової шкоди є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Стаття 23 Цивільного кодексу України закріпляє загальні положення про відшкодування моральної шкоди, визначаючи, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У задоволенні вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди суд також відмовляє як у похідній від основної вимоги, для задоволення якої правові підстави відсутні. Відповідно до положень частини першої ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі відмови у задоволенні позову відшкодуванню позивачу не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними у залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed