Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією родиною та визнання права користування житловим приміщенням, в якому просить суд встановити факт його проживання однією сім`єю з [PERSON] , померлим [INFO] , з 1983 року за адресою: [ADDRESS] ) в період з 10 липня 1983 по 29 листопада 2018 року, та визнати за позивачем право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в жовтні 1969 року виконавчим комітетом Індустріальної ради депутатів трудящихся м. Дніпропетровська було видано ордер № 694 на ім`я діда позивача [PERSON] на вселення у квартиру [ADDRESS] ) зі складом сім`ї: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - син. [INFO] помер дід позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, зареєстрованим 11 травня 2006 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №3813. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть зареєстрованим 22 січня 2008 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 104. [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть зареєстрованим 11 травня 2009 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 619. Вказує, що з дня свого народження та по теперішній час позивач постійно проживає в квартирі [ADDRESS] ) разом зі своїми родичами. За місцем свого мешкання позивач відвідував й навчальний заклад. Зазначив, що у 2000 році батько та мати позивача переїхали мешкати до іншої квартири, а він, в свою чергу, залишився мешкати в квартирі [ADDRESS] ) разом зі своїми родичами: дідом [PERSON] , бабою [PERSON] , дядьком [PERSON] , які фактично стали сім`єю позивача, забезпечували та виховували його. Після смерті діда та бабусі, позивач постійно проживав однією сім`єю зі своїм дядьком - [PERSON] , доглядав за ним, забезпечував його всім необхідним для життя, сплачував рахунки за комунальні послуги, піклувався про його здоров`я, оскільки він хворів, сумлінно виконував свій обов`язок по утриманню останнього. [INFO] [PERSON] помер. Звернувшись до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку відсутністю відомостей про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав та інтересів. Ухвалою судді від 25 вересня 2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків. Ухвалою судді від 01 жовтня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 13 грудня 2019 року закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позові, просила задовольнити. Також зазначила, що оскільки на момент вселення у спірну квартиру позивач будучи онуком наймача [PERSON] був неповнолітнім, письмової згоди всіх члени сім`ї наймача у відповідності до ч.1 ст. 65 ЖК УРСР не було потрібно. Але, в силу того, що позивач з дня свого народження, тобто з 1983 року, на законних підставах був вселений до вищезазначеної квартири як член сім`ї наймача (діда), він набув рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Таким чином, [PERSON] проживає у вищезазначеній квартирі з дня свого народження і продовжує проживати на момент подачі позову та за цей період не вибував на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті , він не втрачав права користування жилим приміщенням. Спірна квартира є єдиним постійним місцем проживання позивача. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що у жовтні 1969 року виконавчим комітетом Індустріальної ради депутатів трудящихся м. Дніпропетровська на ім`я [PERSON] було видано ордер №694 на вселення у квартиру [ADDRESS] ) зі складом сім`ї: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - син, [PERSON] - син /а.с. 13/. Згідно свідоцтва про народження позивача, зареєстрованого 13.07.1983 року Бабушкінським відділом РАЦС м. Дніпропетровська, актовий запис № 2075, батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] /а.с. 9/. В свою чергу, [PERSON] , є дідом позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого 13.05.1946 року Автозаводським відділом РАЦС м. Харкова, актовий запис №1404 /а.с. 10/. [INFO] помер дід позивача, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, зареєстрованого 11 травня 2006 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 3813 /а.с. 18/. [INFO] помер батько позивача, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, зареєстрованого 22 січня 2008 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 104 /а.с. 16/. [INFO] померла бабуся позивача, [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, зареєстрованого 11 травня 2009 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 619 /а.с. 17/. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 06.08.2019 року Новокодацьким районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області /а.с. 19/. Згідно постанови державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецької В.І. від 12 червня 2019 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , з підстав відсутності відомостей про реєстрацію права власності на вказану квартиру за померлим /а.с. 47/. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] посилається на те, що з дня свого народження та по теперішній час він постійно проживає в квартирі [ADDRESS] ) разом зі своїми родичами. За місцем свого мешкання позивач з дитинства перебував на обліку у відповідному закладі охорони здоров`я, що підтверджується наданою копією медичної картки [PERSON] , [INFO] /а.с. 68-70/, відвідував навчальний заклад, що підтверджується табелем за успішність за 1990 - 1991 учбовий рік середньої школи №121 ( вул. Гулі Корольової 14 Г, м. Дніпро) , табелем за успішність за 1991 - 1992 учбовий рік середньої школи №121, табелем за успішність за 1992 - 1993 учбовий рік середньої школи №121, табелем за успішність за 1993 - 1994 учбовий рік середньої школи №29( вул. Батумська 64, м. Дніпро) /а.с. 14, 15/. Зі змісту нотаріально посвідчених показань свідка [PERSON] , сусідки позивача, випливає, що позивач [PERSON] , [INFO] , є племінником померлого [PERSON] , постійно проживав з ним однією сім`єю в період з 07 липня 1983 року по день смерті - [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, підтвердила, що [PERSON] , за життя [PERSON] допомагав останньому у забезпеченні продуктами харчування, оплачував діагностику та лікування, піклувався та вони вели спільне господарство /а.с. 79/. Також в матеріалах справи наявні копії квитанцій про сплату коштів за житлово-комунальні послуги /а.с. 30-46/, копія виписного епікризу з історії хвороби [PERSON] /а.с. 29/, копії товарних чеків на придбання [PERSON] господарських товарів /а.с. 67/, що беззаперечно підтверджують факт проживання позивача в квартирі із наймачем за його життя, ведення з ним спільного господарства. Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При вирішенні спору, суд приймає до уваги те, що відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Як роз`яснено у пункті 15постанови Пленуму Верховного Суду України від 01листопада 1996року №9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла. Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, показаннями свідків, висновками експертів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачем в ході розгляду справи було доведено належне дотримання порядку його вселення у спірну квартиру, наявні належні докази ведення спільного господарства між позивачем [PERSON] та померлим [PERSON] , а тому дані обставини вказують на те, що позивач набув право користування спірним жилим приміщенням. Таким чином, на основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, представник позивача в судовому засіданні як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення..

Outcome: approved