Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Центральної районної у місті Дніпрі ради, Управління-служба у справах дітей Центральної районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якій просив визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] та стягнути аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви. В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 27 листопада 2004 року він уклав шлюб з відповідачкою. [INFO] у них народився син - [PERSON] . 16 липня 2008 року рішенням суду шлюб між сторонами був розірваний. Дитина залишилась проживати разом з відповідачкою. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2008 року з позивача були стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх його доходів. На теперішній час відповідачка перебуває в новому шлюбі. Після розірвання шлюбу з відповідачкою, позивач регулярно бачився з сином, вчасно сплачував аліменти, самостійно купував сину речі, допомагав матеріально, окрім сплачених аліментів. Приблизно з 2014 року відповідачка всіляким чином почала перешкоджати позивачу бачитися з дитиною, пояснюючи це тим, що [PERSON] покараний. З цього часу він почав помічати, що за дитиною немає належного догляду: він не привчений кожен день купатися і чистити зуби, одяг неохайний, речі, які позивач купував дитині, пропадали (зі слів дитини, відповідачка їх продавала, віддавала, викидала). Позивач неодноразово просив і закликав відповідачку привести в порядок зовнішній вигляд дитини і повноцінно його годувати, на що була отримана відповідь, що вона найкраща мати, а позивач лише балує сина. Спілкуючись з сином періодично по телефону, позивач дізнався про те, що відповідачка залякує дитину тим, що віддасть його в інтернат. Син був дуже наляканий, захистити його позивач не міг. Тоді він звернувся до органів опіки та піклування для встановлення графіку участі батька у спілкуванні та вихованні дитини. Органи опіки та піклування задовольнили його вимогу та встановили графік побачень з дитиною - 4 вихідних дні на місяць. З червня 2015 року дитина почала скаржитися на те, що мама приділяє йому дуже мало уваги, уроки робити без допомоги йому важко, режим сну порушений. Грошові кошти, які позивач перераховував як аліменти, не витрачалися на дитину. Такі висновки позивач зробив зі слів сина. З цього моменту позивач почав сплачувати аліменти на утримання сина шляхом безпосередньої купівлі йому всього необхідного. З кінця 2015 року [PERSON] в будні дні став приходити після школи до своєї бабусі та матері позивача - [PERSON] , щоб поїсти, скаржачись при цьому, що мама дає йому тільки макарони і супи без м`яса. 01 січня 2016 роки [PERSON] прийшов до позивача додому за адресою: [ADDRESS] , де останній проживає зі своєю цивільною дружиною - [PERSON] , щоб відзначити з ними свято Нового Року. Побувши у них до 03 січня, відчувши любов та турботу, дитина навідріз відмовилася повертатися додому до відповідачки, він плакав і просив залишитися назавжди в сім`ї батька. Після цього, позивач зателефонував відповідачці, щоб розібратися в чому справа, але у відповідач не змогла пояснити зазначену обставину. Син [PERSON] пояснив, що його мати дуже часто не ночувала вдома і залишала на ніч його одного, а вранці приходила напідпитку. Окрім цього, Позивач дізнався від своєї матері - [PERSON] , про те, що у грудні 2015 року дитина подзвонила своїй бабусі [PERSON] , яка проживає поруч з Відповідачем, з проханням забрати його від мами, оскільки остання була у стані сильного алкогольного сп`яніння. Після з`ясування вищенаведених обставини, Позивач разом з дитиною прийняли рішення про те, що син буде проживати разом із батьком. Цивільна дружина Позивача [PERSON] не заперечувала проти проживання дитини разом з ними. Отже, фактично [PERSON] проживає зі своїм батьком [PERSON] з 01 січня 2016 року. 09 вересня 2016 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська прийняв рішення, яким відмовив в задоволені позовних вимог Позивача про встановлення місця проживання дитини з батьком, та задовольнив позовні вимоги Відповідача, встановив місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з його матір`ю. Означене рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року. Однак, зазначене рішення фактично не виконується, оскільки після набрання законної сили рішення суду, Відповідач жодних дій не здійснювала для спільного проживання зі своїм сином; не намагалася повернути сина до себе додому, щоб спільно з ним проживати, як встановлено рішенням суду. Позивач не вчиняв жодних дій, які б унеможливлювали виконання рішення Красногвардійського районного суд м. Дніпропетровська. З 01 січня 2016 року та до сьогоднішнього дня, син - [PERSON] проживає разом з Позивачем та його цивільною дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Означена квартира належить на праві власності Позивачу та [PERSON] ; в квартирі створенні усі умови для проживання, навчання, та проведення вільного часу сина - [PERSON] . Позивач піклується про свого сина, займається його вихованням та навчанням; [PERSON] відвідує спортивну секцію « Patriot », має гарну фізичну форму, відмінний стан здоров`я. За час відвідування спортивної секції проявив себе як відповідальний, пунктуальний, та товариський. 15.11.2019 року син особисто зареєструвався за адресою батька. [PERSON] хоче проживати разом зі своїм батьком, оскільки він про нього піклується, та займається його вихованням, з матір`ю дитина проживати не хоче. Окрім того, оскільки з 01 січня 2016 року [PERSON] проживає разом зі своїм батьком [PERSON] , тягар утримання свого сина лежить на ньому. Відповідач з 2016 року жодним чином не приймає участі в утриманні дитини, тому Позивач вважає за необхідним також стягнути і аліменти з Відповідача на утримання сина - [PERSON] , у зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 17.02.2020 року відкрито провадження у цивільній справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. В судовому засіданні позивач, його представник, підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві; відповідач відзиву на позовну заяву не подавала, в судовому засіданні [PERSON] проти позову в частині визначення місця проживання дитини не заперечувала, зазначала, що відносини з сином погіршилися, дитина дійсно проживає з батьком та підтримує рішення сина про проживання разом з батьком, враховуючи ті обставини, що у відповідачки нова родина, є малолітня дини та від нового чоловіка. Представники третіх осіб - Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Центральної районної у місті Дніпрі ради, Управління-служби у справах дітей Центральної районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надавши суду заяву, про розгляд справи без їх участі, з урахуванням інтересів дитини. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормою ст.15 ЦК України визначено, що право на захист цивільних прав та інтересів має кожна особа у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 19.07.2006 року Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 850 від 18.10.2005 року (а.с.15). Батьки дитини, [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі, який на теперішній час розірваний. Після розірвання шлюбу дитина проживала разом з матір`ю. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року по справі № 204/4256/16-ц відмовлено в задоволені позовних вимог [PERSON] про встановлення місця проживання дитини з батьком, та задоволено зустрічні позовні вимоги [PERSON] , встановлено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з його матір`ю. Зазначене рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року (а.с.18-28). Також, як було встановлено зазначеним рішенням суду, з батька дитини були стягнуті аліменти на утримання дитини рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2008 року по цивільній справі № 2-892/2008 р., яке набрало законної сили. Разом з тим, вищевказане рішення суду не виконується, з 01 січня 2016 року по теперішній час спільний син сторін у справі проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира належить Позивачу та його цивільній дружині [PERSON] на праві власності (а.с.29-31). Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі. А тому, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч.1 ст.82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Окрім того, відповідачем по справі, жодних доводів щодо того, що місце проживання дитини було змінено батьком, без її згоди - не висловила, з позовами, відповідно до ч.1 ст.162 СК України, про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, до суду не зверталася. Вирішуючи спір в частині вимог про визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Принципу ст. 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має зростати у піклуванні батьків або інших відповідальних осіб, якщо батьки не можуть чи не бажають забезпечити піклування за дитиною. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такій захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Україна є державою - учасником - підписантом даної декларації, а тому в державі мають застосовуватися всі положення щодо захисту прав дітей в повному обсязі. За ст. 9 даної Конвенції, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог в частині визначення місця проживання сина з його батьком не заперечувала. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] , [INFO] , в присутності батьків, зазначив, що на даний час та в подальшому бажає проживати разом з батьком [PERSON] . Так, нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи вбачається, а в судовому засіданні безпосередньо дитиною було підтверджено, що син сторін у справі [PERSON] , [INFO] досяг чотирнадцяти років, а відтак, з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Верховний Суд у постановах від 04 квітня 2018 року у справі №756/2109/16-ц та від 18 квітня 2019 року у справі № 309/3653/15-ц дійшов до висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, а тому, у ситуації спору між батьками, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому вважає, що в задоволенні позову в частині вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити за безпідставністю, оскільки спільний син сторін - [PERSON] досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак, саме йому належить право самостійно обирати місце свого проживання, що ним і здійснено. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина, суд зазначає наступне. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так, матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому, вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17. В свою чергу, Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU проти Румунії, № 28342/95, § 61, від 28 жовтня 1999 року). Як було встановлено судом, з батька дитини, позивача у справі, були стягнуті аліменти на утримання дитини рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2008 року по цивільній справі № 2-892/2008 р., яке набрало законної сили. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2016 року по справі № 204/4256/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року, було відмовлено в задоволені позовних вимог [PERSON] про припинення виплати аліментів на утримання дитини, скасування заборгованості по аліментам та стягнення аліментів. Вказаним рішенням суду було встановлено, що станом на 31.08.2016 року за батьком дитини наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 12395,29 грн., що підтверджується розрахунком державного виконавця. В даній довідці зазначається інформація і про заборгованість на лютий 2016 року в розмірі 5644,27 грн. Тобто рішення суду про стягнення аліментів з Позивача на користь Відповідача є чинним та перебуває на виконанні (а.с.16). Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Статтею 18 СК України передбачено, що способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушеного права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно вимог ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Комплексний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що аліменти на утримання дитини підлягають сплаті тим з батьків, який проживає окремо від дитини. Повне звільнення платника аліментів від їх сплати можливе лише за його позовом у разі наявності для того істотних обставин. В матеріалах справи відсутні докази, щодо оскарження в установленому порядку рішення суду, за яким визначено розмір стягуваних аліментів чи існування окремого рішення суду про припинення сплати аліментів/зміну розміру чи порядку їх стягнення. Враховуючи, що [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи проживає з батьком та перебуває на його утриманні, а обставини, на підставі яких були стягнуті аліменти, з моменту ухвалення такого рішення суду, змінились, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на наявність витрат на утримання сина та зміну правовідношення щодо сплати аліментів між батьками неповнолітнього [PERSON] , однак суд, суд приходить до висновку, що позивачем обраний невірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки, суд, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу та розгляду справи виключно в межах позовних вимог, позбавлений можливості вирішити спір про стягнення аліментів з матері дитини на користь батька, без одночасного вирішення питання про припинення сплати аліментів, стягнутих з батька на користь матері дитини попереднім рішенням суду, встановлення їх обсягу, взаємозаліку тощо, вимоги про яке [PERSON] у позові не заявлялися. Вирішення питання про стягнення аліментів з матері на користь батька без вирішення питання про припинення стягнення аліментів з батька на користь матері, за попереднім рішенням суду, призведе до утворення ситуації одночасного існування двох рішень судів про стягнення аліментів з обох батьків на користь один одного, що суперечитиме наведеним нормам Сімейного законодавства та вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів з [PERSON] необхідно відмовити. Згідно ч.1,3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини (а.с.1), які слід віднести на рахунок позивача, в свою чергу, за позовною вимогою про стягнення аліментів, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону, а тому зазначені витрати слід віднести на рахунок держави. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed