Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

у вересні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 102 667,85 грн., а також судових витрат. Свої вимоги мотивувало тим, що 06.02.2015 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 25 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки [PERSON] не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, просило стягнути з нього заборгованість, яка станом на 15.08.2019 року становить 102 667,85 грн., з яких: 0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 35 263,05 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 60 312,57 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 727,09 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована складова); 4 865,14 грн. - штраф (процентна складова). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Чередніченко Н.П. від 23.09.2019 року відкрито провадження у справі (а.с. 39-40). 25.10.2019 року у справі ухвалено заочне рішення, котрим позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено (а.с. 44-47). 16.01.2020 року до суду надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Хомінського В.Л. про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.10.2019 року разом із заявою про поновлення строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 54-58, 59-60). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2020 року заяву передано на розгляд судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. (а.с. 67). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 17.01.2020 року поновлено представнику [PERSON] - [PERSON] строку на подання зави про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.10.2019 року у цивільній справі № 752/19525/19 та прийнято до розгляду заяву представника [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.10.2019 року у цивільній справі № 752/19525/19 з проведенням розгляду 04.02.2020 року (а.с. 68-69). Ухвалою від 04.02.2020 року заяву представника [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.10.2019 року у цивільній справі № 752/19525/19 задоволено, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.10.2019 року у цивільній справі № 752/19525/19 - скасовано та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без виклику сторін на 08.04.2020 року (а.с. 73-75). Ухвалою від 08.04.2020 року розгляд справи відкладено на 19.08.2020 року (а.с. 105). Ухвалою від 19.08.2020 року розгляд справи відкладено на 25.01.2021 року (а.с. 148-149). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач через свого представника - адвоката Хомінського В.Л. подав відзив на позовну заяву, котрий надійшов до суду 05.03.2020 року, в якому проти заявлених вимог заперечив та просив відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування своєї позиції вказав на застосування банком подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення та недоведеність належним чином наявної заборгованості (а.с. 93-97). АТ КБ «Приватбанк» 16.05.2020 року подало відповідь на відзив, у якому вказало на безпідставність доводів відповідача, та просило задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що при укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України та відповідно вимог ч. 2 ст. 639 ЦК України домовились укласти договір у певній формі. При укладенні договору сторонами були обговорені усі істотні умови. Зазначило, що відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічна або судово-бухгалтерська експертизи з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором не проводилась, а тому підстав вважати даний розрахунок заборгованості неналежним відсутні. Відповідач активно користувався картою, що говорить про прийняття ним діючих умов банківського обслуговування. Також вказав, що застосування банком в кредитному договорі штрафу та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, оскільки характер правопорушень в даному випадку різний. Стосовно строків позовної давності по пені позивач зазначив, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, відсутня можливість встановити початок перебігу позовної давності. Зауважив, що згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором, тому посилання відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги (а.с. 110-146). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2, ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 06.02.2015 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», в якій зазначено, що він разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг, проте, належним чином останній не виконує своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 15.08.2019 року становить 102 667,85 грн., з яких: 0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 35 263,05 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 60 312,57 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 727,09 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована складова); 4 865,14 грн. - штраф (процентна складова). Позивач, доводячи своє право вимоги, надав розрахунок кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору, а також на виписку по картковому рахунку, довідку про видані картки клієнту. У заяві позичальника від 06.02.2015 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, пеню за простроченим зобов`язання та за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Також, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору. Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. До того ж, згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя ст. 549 ЦК України). В «Умовах та правилах надання банківських послуг», передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. І одночасно позивач просить стягнути з відповідача штраф за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань позичальником. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те ж порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної відповідальності. Про це зазначено у правовій позиції судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що 06.02.201 року між ним та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого банком [PERSON] було відкрито банківський рахунок, а відповідачу було надано у користування кредитну картку. На підтвердження своїх вимог АТ КБ «Приватбанк» надало суду копію анкети-заяви [PERSON] про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості, виписку з рахунку на ім`я [PERSON] , довідку про видані кредитні картки. Разом з тим, вказані документи не підтверджують умов кредитування. Наявний в матеріалах справи витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису [PERSON] .. Анкета-заява [PERSON] про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» містить лише його анкетні дані та контактну інформацію. Вказана анкета-заява не містить даних про умови кредитування, в ній відсутня відмітка про те, яку картку відповідач просив видати. 03.07.2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа № 342/180/17). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Отже, з урахуванням зазначеної позиції Великої Палати Верховного Суду позивач має право лише на повернення сум фактично отриманих коштів. Разом з тим, згідно наданого банком розрахунку заборгованість по кредиту становить 102 667,85 грн., яка складається з наступного: 0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 35 263,05 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 60 312,57 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 727,09 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована складова); 4 865,14 грн. - штраф (процентна складова). Вказаний розрахунок АТ КБ «Приватбанк» суд оцінює критично, а тому не приймає до уваги, з огляду на те, що стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, передбачено Умовами та правилами, які відповідач не підписував. Згідно розрахунку, який подано банком, заборгованість за поточним тілом кредиту відсутня. А тому сума заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 35 263,05 грн. стягненню не підлягає. Заборгованість за тілом кредиту та відсоткам у відповідача відсутня. Таким чином, визначений АТ КБ «Приватбанк» розмір заборгованості є необґрунтованим і таким, що не відповідає умовам договору, оскільки обрахований поза межами дії кредитного договору. За таких обставин та без наданих підтверджень суд позбавлений можливості перевірити доводи позивача щодо порушень відповідачем умов кредитного договору б/н від 06.02.2015 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на наведене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за договором б/н від 06.02.2015 року. При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правничої допомоги, ту суд виходить з наступного. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем [PERSON] та адвокатом Хомінським В.Л. укладено договір про надання правової допомоги від 03.01.2020 року, відповідно до п. 5. якого гонорар за прийняття рішення на користь клієнта: 10% від сум, на які зменшено боргові зобов`язання, але не менше 2 500,00 грн. (а.с. 100). Розмір суми витрат відповідачем заявлено у розмірі 2 500,00 грн., на підтвердження чого в розпорядження суду надано розрахунок розміру гонорару та розрахунковий документ про оплату наданих послуг в розмірі 2 500,00 грн. (а.с. 101, 102). Крім того, у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги непотрібен (ВС/КАС у справі № 640/18402/19 від 28.12.2020 року). За таких обставин, вимога відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved