Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

У грудні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, яку 02 серпня 2016 року уточнила та остаточно просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON], [INFO] та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування позову вказала, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 07 жовтня 2005 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2011 року, шлюб розірвано. Рішення суду набрало чинності 15 лютого 2011 року. Вказаним рішенням було встановлено, що вони шлюбно-сімейні відносини не підтримують з листопада 2010 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати з нею. Відповідач, після припинення шлюбних відносин з листопада 2010 року постійно проживає у [ADDRESS] з іншою жінкою, а вона, разом з малолітнім сином постійно проживає у [ADDRESS]. Рішенням Красногвардійського районного суду м Дніпропетровська від 04 лютого 2011 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина до повноліття, у розмірі ? частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01 грудня 2010 року і до його повноліття. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем аліментних платежів, за період з грудня 2010 року по червень 2016 року утворилася заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 32998 грн. 51 коп. Після того, як відповідач пішов у листопаді 2010 року з сім'ї, він не турбувався про стан здоров'я та розвиток сина та не приймав участі у вихованні сина, між ними фактично втрачено родинний зв'язок. Рішенням виконкому Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 20 травня 2011 року № 112 були призначені дні батька з сином, а саме: два дня на тиждень - середу та неділю з 16 год. 00 хвл. по 19 год. 00 хвл. у присутності матері. Як до так і після призначення днів побачень відповідач до дитячого закладу не з'являвся, в телефонному режимі з вихователем групи не спілкувався, заходи, які проводилися в групі та загальні батьківські збори не відвідував, сина до дитячого закладу не приводив і не забирав. Відповідач не виявляв бажання зустрітися з сином та поспілкуватися, тільки інколи перераховував аліменти. Відповідач не відвідує дошкільний заклад та школу, де навчається дитина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться його життям, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини та матеріально не утримує його, що негативно впливає на її фізичний розвиток. Відповідач не спілкується з дитино в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню нею загально визначених норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створив жодної умови для отримання дитиною освіти. Відповідно до характеристики, наданої КЗО «ДНЗ (ясла-садок) № 243 комбінованого типу ДМР, [PERSON] відвідував дитячий садочок в період з вересня 2010 року по травень 2015 року. Влаштуванням дитини до дитячого садочку займалася мама [PERSON] Дитина відвідує садочок регулярно, проживає з мамою, хлопчик добре доглянутий та забезпечений усім необхідним для повноцінного розвитку. батько дитини у визначений час рішенням Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 20 травня 2011 року № 122 не приходить та порушує установлений порядок побачень. Відповідно до висновку від 20 квітня 2016 року № 579, винесеного Органом опіки та піклування виконкому Красногвардійської у місті Дніпропетровську ради, доцільно позбавити батьківських прав відповідача відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. У зв'язку з чим, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що з листопада 2010 року по сьогоднішній день відповідач з'являвся до дитини, але при цьому були негативні зустрічі. Рішенням опікунської ради були визначені побачення, але відповідач приходив до дитини один чи два рази. Вона чекала. Дитина його чекала, нервувала, а згодом взагалі перестав приходити та останні два роки не з'являвся. Дитина закінчила садочок, а батька в садочку взагалі ніхто не бачив. Потім вона збирала дитину до школи, але батько у цьому участі не приймав. Відповідач у свій час подавав позов про поділ майна і одного разу він вибив вхідні двері до квартири. Дитина це добре пам'ятає, для дитини це була психологічна травма. Після цього вона була вимушена звертатися до поради психолога. Дитина перестала відповідача називати батьком, а також називати його ім'я, а згодом і взагалі перестала про нього згадувати. Дитина каже, що батька у нього немає. Зараз дитина зовсім не знає відповідача і питає хто цей дядько. Відповідач намагався зустрітися з дитиною коли її не було, проте син дуже нервував. Своїм однокласникам сказав, що його батько загинув в АТО. Матеріальну допомогу відповідач не надає. На її прохання до відповідача надавати матеріальну допомогу для дитини відповідач не реагує, після чого вона взагалі перестала звертатися до відповідача з відповідним проханням. Пропозицій надати дитині матеріальну допомогу для оздоровлення від відповідача не надходило. Оскільки вона працює, то дитина більше часу проводить з бабусею, дідусем та тіткою. Коли вона не в змозі забрати дитину зі школи, або відвести його на додаткові навчання, то у цей час дитиною займаються її батьки. З її батьками відповідач взагалі не спілкується. Останні два роки відповідач не цікавився дитиною. Не переймався, де дитина буде навчатися, усі турботи лягли на її плечі. Вона проживає з дитиною у п'ятому під'їзді, а відповідач проживає у квартирі [NUMBER], що розташована у першому під'їзді їхнього будинку. З листопада 2010 року відповідач проживає з іншою дружиною. Останній час відповідач приходив у 2011-2012 роках, але це було дуже рідко. Не було ніяких відвідувань, окрім тих, що було призначено опікунською радою. Більшість побачень проходила у її присутності, оскільки дитина маленька, а ще тому, що відповідач міг прийти на побачення, поспілкуватися з дитиною нетривалий час, а потім казав, що йому вже треба було кудись йти. У той час, коли він приходив за графіком, вона у цей час не ставила додаткових занять, щоб бути присутньою на побаченні відповідача з сином. Дитина сама з відповідачем ніколи не залишалася. Було таке, що вона приводила дитину на побачення з відповідачем з чоловіком з яким вона проживає у теперішній час, тому що відповідач вів себе неадекватно і одного разу приходилося викликати поліцію. Припинив відвідування з 2013 року, коли дитині було п'ять років. Відвідування дитини відбулося з ініціативи відповідача. Оскільки він сам перестав приходити до дитини. Дитина відвідує дитячий майданчик, але тільки у її присутності. Було таке, що він приходив на майданчик, але вони з ним спілкувалися лише з приводу нажитого майна, при цьому відповідач дитиною зовсім не цікавився і з сином не спілкувався. За рішенням суду квартира поділена між ними по ? частині кожному. До дитячого садочку він взагалі не приходив, приходив восени 2016 року до школи, що віддати дозвіл на тимчасове вивезення дитини з країни. Відповідач дарив подарунки сину, але не пам'ятає у якому розмірі. Також, він намагався зустрітися з дитиною після школи, чекаючи сина, але син його лякався і відмовлявся після цього взагалі йти до школи. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Також суду пояснила, що позивачка ніколи не перешкоджала відповідачу бачитися з дитиною, але відповідач сам не проявляв зацікавленості до дитини. Перестав турбуватися здоров'ям дитини. До дитячого закладу не з'являвся, в телефонному режимі з вихователем групи не спілкувався, заходи, які проводили у групі та загальні батьківські збори не відвідував, сина до дитячого закладу не приводив і не забирав. Після того, як рішенням виконкому Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради від 20 травня 2011 року за № 112 були визначені дні для побачення, а саме: два дні на тиждень - середу та неділю з 16 год. 00 хвл. по 19 год. 00 хвл. в присутності матері відповідач дитину не відвідував. З 2011 року й до теперішнього часу. Відповідач не звертався до Органу опіки та піклування з приводу того, що позивачка перешкоджає йому у побаченні з сином. Крім того, відповідач на протязі двох років. 2014-2015 роки не поздоровляв дитину з днем народження, і тільки після подання позовної заяви до суду про позбавлення батьківських прав у квітні 2016 року поздоровив дитину з днем його народження, тобто майже через пів року після дати його народження. У 2015 році відповідачем було частково сплачено аліменти. А з лютого 2015 року по квітень 2016 року він взагалі не сплатив ні копійки. Після того, як почалася розглядатися справа у суді, він почав частково сплачувати поточні платежі з квітня 2016 року. Відповідач самоусунувся від виховання сина та нехтує батьківськими обов'язками: не виявляє турботи до своєї дитини, не цікавиться його особистим життям, здоров'ям, не надає ні моральної ні належної матеріальної підтримки, що свідчить про те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, небажання приймати участь у житті дитини, займатися її вихованням та утриманням. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконкому Красногвардійської у місті Дніпропетровську ради від 05 квітня 2016 року за № 579, Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно малолітнього сина [PERSON], тому є всі підстави згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав. У судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у позові в повному обсязі. Суду пояснив, що він знаходився у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, а коли у нього з'явилася робота, то він повідомив позивачку про те, що він чоловік і бажає працювати, після чого сімейні відносини почали рушитися, а теща заявила, що вони можуть розводитися, дитину вони виховають самостійно. Одного разу він прийшов з роботи, а його речі були виставлені за двері, він постукав, визвав міліцію і міліція нічого не зробила. Після чого вона закрила доступ до дитини. При розлученні вона поставила умови, що якщо він з нею розведеться, то вона йому надасть вільний доступ до дитини. Проте, коли він став приходити до дитини у дитячий садочок, йому стали показувати рішення опікунської ради про графік побачення дитини. При намаганні домовитися з позивачкою про побачення з дитиною у них постійно виникали конфлікти. Вважає, що люди які знаходяться поряд з дитиною вкладають йому у вуха усю негативну інформацію про нього. Дитина не могла сама придумати про те, що його батько загинув в АТО. Останній випадок, у жовтні 2016 року, день народження у дитини, він з 10 години дзвонив щоб поздоровити дитину, а вона то трубку не бере, то відмовляє у зустрічі. Подарунок, радіокерований літак і досі знаходиться у нього. Він ходив до директора школи казав, що органом опіки не було заборонено йому у побаченні у інші дні. Він не відмовляється його водити в секції. Надайте йому можливість спілкуватися з дитиною. Останній раз коли він був на побаченні з дитиною у 2016 році. Вони заїхали в ДАФІ купили конструктор і після чого позивачка його забрала, пояснивши, що дитині потрібно готуватися до школи. Про переведення дитини до іншої школи з ним не радились. Внаслідок дій позивачки було втрачено родинний зв'язок з дитиною. Він готовий надати дитині свою частину квартири. Він намагався декілька разів з приводу цього домовитися з позивачкою. До нотаріуса він не звертався, щоб оформити замість заборгованості по аліментам свою власність на дитину, тому що позивачка поставила умови чи він погодиться з позбавлення його батьківських прав чи вона його посадить. Він збирав кошти на ремонт квартири у розмірі 1 000 євро, які зберігалися у тещі, коли вони розвелися він запропонував повернути йому половину коштів, але йому не повернули, а потім повідомили, що вони їх потратили на дитину. Неможливо, щоб особиста образа колишньої дружини впливала на дитину. Дитина тут зовсім не винна, він самостійна особистість і не можливо ним маніпулювати. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суду пояснив, що є всі істотні підстави для відмови у позові В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка не представила до суду жодного доказу на підтвердження ухилення відповідача від своїх обов'язків по вихованню дитини. Представлені у суді докази про часткову заборгованість по аліментам не можуть слугувати підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач аліменти сплачує, а затримки з виплатами інколи залежать від стабільності роботи, та наявності замовлень на продукцію роботодавця. Крім того, відповідач постійно намагається зменшити заборгованість по аліментам та здійснювати матеріальну допомогу своїй дитині. Він передав у безкоштовне користування частину своєї квартири зі всім спільно нажитим подружжям майном. Також, відповідач неодноразово пропонував зарахувати належну йому ? частину квартири в рахунок аліментів, від яких позивачка відмовлялась. Також, звертає увагу на те, що саме відповідач знаходився у декретній відпустці за доглядом за дитиною та здійснював даний догляд. Він намагався спілкуватися з сином, приходив до дитячого садочку та школи. Спілкувався з вихователями стосовно стану сина. У разі потреби, позивачка постійно зверталася до нього по фінансування дозвілля сина, відповідач зазначені прохання виконував. Відповідач неодноразово надавав згоду на вивезення матір'ю дитини за кордон, та ніколи не перешкоджав такому вивезенню. Позивачка постійно створювала йому перешкоди по наданні на виховання дитини батькові. Так, вона сама ініціювала прийняття рішення зі зверненням до органу опіки та піклування про обмеження участі відповідача в вихованні дитини. Дані рішення розповсюджувала по дошкільним та шкільним закладам. Позбавляла відповідача можливості бачитися з сином на побаченнях у призначений час та спілкуватися з сином на одинці. На зустрічі сина з батьком приходила у присутності сторонніх осіб, чоловічої статі, чим заздалегідь провокувала конфлікт. Інколи цілеспрямовано не з'являлась на зустрічі надсилаючи неправдиві місця для зустрічей. Самостійно, без відома батька змінює місце навчання дитини, попереджає охорону шкільного закладу про заборону побачень із сином. Позивачка ігнорує та не отримує одяг та подарунки, що передаються сину від батька. Просить сина не називати відповідача татом. Крім того, самостійно, інколи ухиляється від виховання дитини, відправляючи його замість тата до своїх батьків у вихідні дні та на канікулах. Орган опіки та піклування під час прийняття рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не вивчив умови життя та виховання дитини, поведінку батьків, їхні взаємовідносини з дітьми та ставлення до своїх батьківських обов'язків. Органом опіки та піклування не проведено тривалої профілактичної роботи з батьками, не складено жодного акту, попередження про недопустимість відхилення від виконання батьківських обов'язків, де їх неодноразово попереджають про можливість позбавлення батьківських прав за відхилення і надають можливість виправити своє поводження. Представник органу опіки та піклування виконкому Чечелівської районної у місті ради у судове засідання не з'явилася, але надала заяву з проханням розглянути справу у її відсутность. Висновок органу опіки та піклування від 30 квітня 2016 року підтримує і вважає доцільним позбавити батьківських прав відповідача у зв'язку з чим позовні вимоги підтримує. У судовому засіданні 28 листопада 2016 року суду пояснила, що відповідач на протязі того часу, коли вона працює в органі опіки та піклування, а саме з 2012 року не звертався з заявою про те, що позивачка йому перешкоджає у побаченні та вихованні дитини. Дана сім'я на обліку органу опіки та піклування не стоїть. На засіданні комісії відповідач пропонував, що може віддати належну йому частку квартири замість аліментів, але дане питання повинно бути вирішено позивачкою та відповідачем, про що вони повинні написати заяву. Вона є секретарем комісії і тому перед засіданням комісії вона зробила акт обстеження житлових умов батьків, які задовільні. Що було на засіданні комісії вона не пам'ятає, проте слухали пояснення обох батьки і комісія прийшла до такого висновку. Думку дитини на комісії не з'ясовували, сусідів не опитували, розглянули дане питання на підставі довідок, які були додані до позовної заяви. На засідання комісії вони адвокатів не запрошують, оскільки адвокати не можуть пояснити особливості особистого життя батьків. Відповідачем було написано заяву про можливість ознайомлення з матеріалами справи, але дане питання комісією не розглядалося. Комісія вислухала лише пояснення батьків. Вона також не пам'ятає, чи казав відповідач про те, що він відвідував садочок і шкільний заклад. Також на засіданні комісії не викликалися для пояснень вихователі садочку та класний керівник. У судовому засіданні дитина [PERSON] у присутності психолога [PERSON] суду пояснив, що проживає з мамою. Батько до нього не приходить і не вітає його з днем народження. Батька він останній раз бачив весною минулого року, коли він йому подарував конструктор. На вихідні дні він їде до бабусі, дідуся та тітки. Він відвідує кружки, а саме: ходить на плавання, футбол, займається малюванням. З татом не бажає спілкуватися, оскільки він до нього не приходить, він його не знає і йому важко з ним спілкуватися. Тато йому пропонував з ним спілкуватися, проте він сам цього не бажає. У судовому засіданні психолог [PERSON] суду пояснила, що дитина під час пояснень спочатку дуже нервувала, а потім заспокоїлася. У судовому засіданні 08 грудня 2016 року свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачку знає з 1997 року, коли разом навчалися у Дніпропетровському національному університеті. Знає її батьків і була свідком на весіллі. Також вона з позивачкою часто спілкується, десь один раз в неділю, була присутня на всіх сімейних святах, вони працювали разом у ШЗ № 23, а зараз працюють у школі № 28. Їх діти разом спілкуються. [PERSON] виріс на її очах. Відповідача бачила останні раз три роки тому, після дня народження [PERSON] на вулиці. Вона вчитель іноземної мови і неодноразово була на заміні в класі, де навчається [PERSON], то відповідача у школі вона ніколи не бачила, ані на уроках, ані на перерві. Вона не спілкується з охороною школи і не є класним керівником [PERSON]. Тому, не може сказати хто надав охороні команду не пускати відповідача до школи. Також, при її присутності не було такого, щоб відповідача не пускали до квартири та не давали йому спілкуватися з сином. Свідком спілкування між позивачкою та відповідачем вона не була. У судовому засіданні 08 грудня 2016 року свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка її донька. Вона постійно відводить та приводить онука до школи та зі школи. Відповідач не намагався спілкуватися з сином, навіть не виконував графіку, який був встановлений опікунською радою. Було таке, що він приходив без попередження, але це було рідко. Коли приводила [PERSON] додому, то на вулиці з відповідачем зустрічалася, але він проходив повз і вони з ним не спілкувалися. У її присутності не було такого, що відповідач телефонував, кричав з приводу того щоб бачитися з дитиною. Дитячій заклад він не відвідував. Останній раз він був на дні народженні [PERSON] коли йому було два роки, більше його не було. Коли [PERSON] навчався у першому класі, класна керівниця казала, що відповідач приходив до школи. У декретній відпустці за доглядом за дитиною до 3-х років знаходився відповідач, але це було лише на папері, оскільки він дитиною не займався, а тільки числився. Після розлучення її доньки з відповідачем батько до сина не приходив. Одного разу він вибив двері її донька викликала міліцію. Дитина влітку знаходиться з мамою, а коли починається навчання, то вихідні дні [PERSON] проводить з нею та дідусем. У судовому засіданні 31 січня 2017 року свідок [PERSON] суду пояснив, що доводиться хрещеним батьком дитині. З дитиною спілкуюся не часто, десь раз у рік. Останній раз не попав на його день народження і не міг його поздоровити, бо нікого не було вдома. За 2016 рік спілкувався з дитиною десь три рази. Було таке, що він їздив з відповідачем на побачення з дитиною, де йому призначала зустріч позивачка, а саме на ж/м Перемога і там зустрічався з дитиною. На зустрічі [PERSON] насупиться і мовчить і було видно, що він психологічно попав під вплив позивачки. Одного разу вони запізнилися на п'ять хвилин, відповідач написав повідомлення позивачці «смс», що вони запізняються, але вона сказала що вони перейшли вже у друге місце. Вони туди під'їхали, але вже дитини на побаченні не було. У жовтні 2016 року він бажав поздоровити дитину з днем народження, але позивачка сказала щоб він приїхав у другий день. Знаючи що вони проживають в одному будинку він заїхав до відповідача і передав йому іграшку для [PERSON] і зателефонував позивачці і сказав, що відповідачу передав іграшку для [PERSON], на що позивачка віднеслася на це не доброзичливо. Коли прийшов у судове засідання, то запитав у відповідача чи передав він іграшку [PERSON], на що той відповів що у нього це не вийшло, оскільки він не може зустрітися з дитиною, тому на наступному судовому засіданні він особисто передав іграшку позивачці. Він бачив, що за останній рік відповідач двічі купував подарунки дитині, а що було раніше він не може знати оскільки він з ним не проживає. Він припинив спілкування з позивачкою після того, як він дізнався про те, що з відповідача з квартири забрала міліція і його побила, після чого він попав у лікарню де пролежав два місяці. Саме йому не забороняли бачитися з дитиною. Йому відповідач казав, що йому перешкоджають бачиться з дитино. Це він казав раніше ніж 2016 рік. У вихованні дитини відповідач не може приймати участь, оскільки йому перешкоджають бачиться з дитиною. У судовому засіданні 31 січня 2017 року свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дружиною відповідача та проживає разом з позивачкою у одному будинку і бачила позивачку та сина. Вона з відповідачем зустрічає їх часто у дворі, у магазині. Одного разу, десь років чотири тому, вона була присутня при зустрічі відповідача з сином, [PERSON] йшов з дідусем, вона в таких випадках намагається відійти у сторону, щоб не заважати у спілкуванні. Дідусь сказав, щоб він побалакав з батьком на що дитина відповіла, що йому мама забороняє спілкуватися з татом. Як тільки вони розлучилися відповідач кожного вечора ходив і спілкувався з дитиною. Це продовжувалося до того, поки позивачка прийшовши з роботи не побачила що відповідач заснув разом з дитиною на дивані. Вона викликала міліцію і їй прийшлося його з міліції забирати. У міліції їм пояснили, щоб він ніколи не приходив до цієї квартири і що позивачка забороняє йому відвідувати дитину та спілкуватися з нею. Після цього, його забрала швидка в реанімацію у 16 міську лікарню. Після цього, його до квартири не пускали. Це відбулося в березні 2011 року. Потім позивачка звернулася до опікунської ради і було встановлено дні побачення з дитиною Він став зустрічатися з дитиною у визначені дні, але при кожній зустрічі позивачка постійно з ним конфліктувала у присутності дитини і для того щоб не травмувати психіку дитини він вимушений дочекатися семирічного віку для того щоб опікунська рада визначила дні його побачення з сином без присутності позивачки. Були дні коли позивачка на побачення приходила з якимсь чоловіком. У дитячому садочку забороняли забирати дитину, казали, що є рішення опікунської ради про встановлені зустрічі у присутності матері і йому приходилося дочекатися її щоб забрати дитину зі садочка. Він звертався до завідуючої дитячого садочка і вона казала щоб він тільки у призначені дні приходив і спілкувався з дитиною. Найчастіше при зустрічі відповідача з сином, відповідач звертається до сина, але [PERSON] був налаштований проти батька, у присутності позивачки [PERSON] при зустрічі з батьком відвертався. З жовтня місяця 2016 року відповідач намагається зустрітися з дитиною, але зустріч не відбувалася. Коли вони домовляються про зустріч, позивачка може не з'явитися з дитиною. Він направляє «смс», але то на його прохання зустрітися не відповідають,або ніколи, а то кажуть, що позивачці ніколи, тобто він постійно ініціює питання про побачення з дитиною, але йому не дозволяють. Були призначені дні середа з 16.00, практично коли вже дитину забирали з дитячого садочка і як він міг бачитися з дитиною, а наступний день зовсім вихідний - неділя. [PERSON] найчастіше робить вид, що він батька не бачить. Був такий випадок, коли вони зустрілися в супермаркеті, коли не бачить позивачка, то [PERSON] намагається дивитися на батька, це видно зі сторони. Коли вона звертає на нього увагу, то [PERSON] відводить очі. Її сестра працює у Кривому Розі у торговому центрі, вони заказали речі для [PERSON], вони забрали ці речі і сказали, що за барахло він приніс, хоча речі були нові з бірками. Зі слів відповідача вона знає, що він приходив до школи, проте охорона його не впустила і на руках у охорони було рішення опікунської ради. Після чого від позивачки надійшло «смс» про те, якщо він буде приходити до школи, вона буде викликати міліцію. Восени 2015 року він носив до школи дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон. Цей документ він носив щоб віддати дитині, додому він навіть з поліцією не попаде. Дану згоду він віддав дитині, а вчителька сказала, що він його може втратити і забрала. Після того як вони стали разом проживати, він почав працювати з кінця 2011 року. Так як він будівельник, то його робота демісезонна. На утримання дитини відповідач перечислює аліменти. У кінці 2013 року відповідач ходив з сином в Ігроленд, після цього відповідач ініціював зустрічі, але їх не було. Зі слів відповідача їй відомо, що відповідач декілька разів усно звертався у 2015-2016 роках до органу опіку з приводу того, що йому не дають спілкуватися з дитиною, проте інспектор сказала, що вони не можуть на кожний випадок надавати представника для зустрічі. Позивачка телефонувала відповідачу що дитина бажає поїхати у Карпати і це буде скільки коштувати. Їй відомо, що у 23 школу відповідач їздив до школи декілька разів, щоб побачитися з дитиною. Він зверталася до шкільного психолога 23 школи, щоб вона допомогла вияснити, що чому дитина так з ним веде і взагалі щоб скласти якусь психологічну картину, на що психолог відповіла, що мати дитини не дала дозволу на спілкування з дитиною. Це було у минулому році. Вислухавши сторони, вислухавши малолітню дитину у присутності психолога, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу. Відповідно до Статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2, ч. 4 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються статтями 151. 153, 157-159 СК України, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Статтями 11,12 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2005 року, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2011 року був розірваний. Дане рішення суду набрало законної сили 15 лютого 2011 року (а.с. 7). Під час шлюбу у них народилася дитина - [PERSON]. [INFO], який проживає разом з матір'ю. Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Красногвардійської районної у місті ради від 02 серпня 2016 року за № 3877 [PERSON] перебував на обліку захисту населення згідно Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» і йому по догляду за дитиною до 3-років з 19 грудня 2008 року по 30 вересня 2010 року була призначена допомога (а.с. 55). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2011 року стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання його малолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 грудня 2010 року і до його повноліття, в особі матері [PERSON], допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць (а.с. 8). 04 лютого 2011 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист. Державний виконавець Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Лисакова І.М. на підставі ст. ст. 5,6 Закону України «Про виконавче провадження» викликав [PERSON], як боржника, що злісно ухиляється від сплати аліментів та зобов'язав надати відповідні документи. Проте боржник неодноразові виклики ігнорував та до відділу не з'являвся, про що було винесено 04 липня 2014 року постанову про привід боржника через органи внутрішніх справ, яка була надіслана до Красногвардійського РВ ДМУ УМВС у Дніпропетровській області 07 липня 2014 року за вих.. № 19316 (а.с. 46-48). Лише в ході виконання даної постанови [PERSON] був доставлений до Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ, що підтверджується рапортом дільничного інспектора Красногвардійського РВ лейтенанта міліції Копотя К.Д. від 22 серпня 2014 року (а.с.45). Станом на 24 травня 2016 року заборгованість [PERSON] по аліментам складає 32 998 грн. 51 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 52-53). Згідно листа № 74-1430 від 20 квітня 2016 року Дніпропетровська місцева прокуратура № 4 повідомила, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 60 КПК України заява про злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання спільної дитини - [PERSON] прийнята та 20 квітня 2016 року зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під реєстраційним номером № 42016041690000023 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. Розпочато досудове розслідування (а.с. 50). 20 травня 2011 року Виконавчий комітет Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради прийняв рішення за № 112, яким встановив наступний графік побачень [PERSON] з його малолітнім сином [PERSON], [INFO], а саме: два дні на тиждень - середа, неділя з 16 год. 00 хвл. по 19 год. 00 хвл. в присутності матері. [PERSON] та [PERSON] повинні заздалегідь повідомляти один одному про зміни у побаченнях. Виїзди за територію міста здійснювати за попередньою згодою сторін. Виховувати дитину у дусі поваги до кожного з батьків. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання (а.с.14). Згідно довідки Комунального закладу освіти «Дошкільний навчальний заклад (Ясла-садок) № 243 Комбінованого типу» № 13 від 29 травня 2015 року, з вересня 2010 року [PERSON] дійсно відвідував даний заклад. За період з січня 2012 року по травень 2015 року батько дитини [PERSON] в ДНЗ не з'являвся, в телефонному режимі з вихователем групи не спілкувався, заходи, які проводилися в групі та загальні батьківські збори не відвідував. Сина до дитячого закладу не приводив і не забирав. Хлопчиком опікувалася мати дитини (а.с. 12). Згідно характеристики від 30 квітня 2015 року [PERSON] перебуваючи в дитячому закладі з вересня 2010 року. Влаштуванням дитини до садочка займалася його мама [PERSON] Розвиток хлопчика відповідає віковим особливостям. [PERSON] охоче спілкується з ровесниками, добре розуміє і виконує інструкції дорослих, має стійку концентрацію уваги. Може працювати 10-15 хвилин не відволікаючись. [PERSON] постійно проживає з мамою [PERSON] Дитина добре доглянута на забезпечена усім необхідним для повноцінного розвитку. Рішенням виконкому Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради від 20 травня 2011 року за № 112 визначений графік побачень хлопчика з батьком [PERSON], а саме два дні на тиждень з 16 години до 19 години у присутності матері. Однак батько час від часу порушує установлений порядок побачень, не приходить у визначений час (а.с. 13). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 20 квітня 2016 року за № 579 визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON]. [INFO] (а.с. 61). Відповідно до ст. 164 СК України, підставами для позбавлення батьківських прав батьків є наступні підстави: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» із наступними змінами, зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як роз'яснено у пункті 15 цієї постанови, розглядаючи справи даної категорії слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист їх інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які виникають із факту спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що у матеріалах цивільної справи відсутні об'єктивні дані, так само під час розгляду справи позивачкою та її представником належних та допустимих доказів, що вказують на перелік підстав, як крайніх заходів впливу позбавлення батьківських прав, визначених ст. 164 СК України, не надано. Так посилання позивачки та її представника на наявність у відповідача заборгованості по аліментам на дитину не може свідчити про умисне невиконання відповідачем обов'язку по вихованню дитини й слугувати підставою для позбавлення його батьківських прав у зв'язку з цим, оскільки правові наслідки щодо неналежного виконання аліментних зобов'язань передбачені ст. 196 СК України у вигляді стягнення неустойки (пені) та не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Тим більш, як пояснив відповідач так і представник Органу опіки і піклування Цукова О.В., відповідач піднімав на засідання комісії Органу опіки та піклування питання про можливість передачі свого майна на користь дитини замість аліментів. Як на одну із підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, позивачка посилалась на те, що відповідач ані дитячий садочок, ані навчальний заклад не відвідував, в телефонному режимі з вихователем групи не спілкувався, заходи, які проводилися в групі та загальні батьківські збори не відвідував. Дані ствердження також підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], проте ці ствердження спростовуються як самими показами позивачки, яка пояснювала, що відповідач намагався зустрітися з дитиною біля учбового закладу, після чого дитина дуже нервувала, а також пояснила, що відповідач дійсно приходив до навчального закладу для того щоб відати дозвіл на тимчасове вивезення дитини за кордон. Також, згідно характеристики Комунального закладу освіти «Спеціалізована багатопрофільна школа № 23 з поглибленим вивченням англійської мови Дніпропетровської міської ради № 527 від 03 червня 2016 року батько [PERSON], [PERSON] приходив до школи у другому півріччі 2015-2016 роках (а.с. 42). Разом з тим, саме по собі не відвідування навчального закладу в якому навчається дитина не є безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. У судовому засіданні встановлено, підтверджено свідками та визнано відповідачем той факт, що він дійсно не завжди відвідував дитину у призначені рішенням виконкому Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 20 травня 2011 за № 112, з підстав того, що позивачка чинила йому перешкоду у спілкуванні з дитиною, вона сама ініціювала питання про встановлення графіку побачень з дитиною, а потім надала до садочку та навчального закладу вищезазначене рішення, у зв'язку з чим йому без присутності позивачки і не в установлені дні не давали спілкуватися з дитиною. Позивачка також вказала, що відповідач ніколи самостійно не спілкувався з дитиною, а спілкування проходила тільки у її присутності, а іноді і у присутності третіх осіб. Крім того, в судовому засіданні також встановлено, що перешкодою для спілкування батька з дитиною, є ще наявність конфлікту у відносинах між позивачкою та відповідачем. Відповідача до квартири, власником ? частини якої він є, позивачка не впускає, при побаченні з дитиною у відповідача з позивачкою виникали конфліктні ситуації і ця обставина на думку суду, є причиною того, що відповідач не має можливості належним чином виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (від 15 травня 2003 року, ратифікованої Україною 20 вересня 2006 року), дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. А згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Тобто, саме на батьків покладено обов'язок встановити та підтримувати контакт з дітьми та участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. В судовому засіданні відповідач пояснив, що для повноцінної його участі у вихованні дитини є деякі перешкоди, однак він бажає належним чином виконувати свої батьківські обов'язки, спілкуватися з дитиною та піклуватися про неї. Посилання позивачки та свідків про те, що відповідач матеріально не забезпечує дитину та не поздоровляє дитину з Днем народження спростовуються як показами свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що відповідач взагалі не має можливості це зробити, оскільки йому забороняють спілкуватися з дитиною, так і показами самої дитини, яка підтвердила, що відповідач у квітні 2016 року подарував йому подарунок на День народження, а саме конструктор. Також дані ствердження спростовуються квитанціями про придбання речей, іграшок, велосипеда, а також квитанцією про перерахунок на платіжну картку позивачки грошової суми у розмір 750 грн. та 800 грн. (а.с. 59-60). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] умисно не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання дитини, до нього раніше не застосовувалися заходи попередження та впливу. Суду не надано жодних належних та допустимих доказів щодо винної поведінки відповідача [PERSON] та свідомого нехтування ним своїх батьківських обов'язків, що могло б бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. У виконанні указаної норми закону судом надана можливість малолітньому [PERSON] висловити свою думку при вирішенні спору про позбавлення прав його батька. Малолітній [PERSON] не заперечував, щоб позов був задоволений, оскільки батька він не знає і не бажає з ним спілкуватися, але при наданні пояснень дитиною було видно, що дитина сильно нервує, що було підтверджено самим психологом [PERSON] Також, з поведінки під час пояснень дитини, вбачається, що хлопчик знаходиться під впливом матері. А оскільки між батьками існує конфлікт, а дитина ще дуже мала, та не може повноцінно оцінювати будь які вчинки дорослих, суд не бере до уваги як належний та допустимий доказ пояснення дитини, який би свідчив про системне невиконання батьком своїх батьківських обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 171 СК України, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Що стосується висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у м. Дніпрі ради від 20 квітня 2016 року за № 579, то слід зазначити наступне. Як встановлено у судовому засіданні висновок підготовлений лише на тих документах, які були долучені до позовної заяви. При вирішенні доцільності про позбавлення [PERSON] батьківських прав органом опіки та піклування не були з'ясовані дані про особу відповідача, його матеріальний стан, характеристики, тощо, що в сукупності свідчить про неповноту, однобокість та необґрунтованість даного висновку. Підставою для надання даного висновку послугувало те, що згідно повідомлень з КЗО ДНЗ № 243 та КЗО «Спеціалізована багатопрофільна школа № 23 з поглибленим вивченням англійської мови» ДОР батька ніколи не бачили у зазначених закладах, проте вказана обставина не є свідченням того, що відповідач навмисно ухиляється від батьківського обов'язку та винну поведінку відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на цей орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. З огляду на те, що сам орган опіки та піклування не контролював питання з приводу неналежного виконання рішення виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради від 20 травня 2011 року за № 112, яким встановлено графік побачень з дитиною, не вживав заходів реагування, попередження, профілактики до відповідача з метою корегування його ставлення до виконання обов'язку по вихованню та розвитку дитини; відповідач до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків не притягувався, а також враховуючи наявність конфлікту між позивачкою та відповідачем, суд вважає необхідним надати відповідачу можливість змінити своє ставлення до виконання батьківських обов'язків. Враховуючи те, що відсутні належні та допустимі докази ухилення відповідача від своїх батьківських обов'язків, не погодившись з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, суд всупереч думці неповнолітньої дитини приходить до висновку про відмову в позові, оскільки вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не сприятиме інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки, позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed