Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

У грудні 2013 року позивач [PERSON] звернувся суду з позовом про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та її доньки [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просить усунути перешкоди у користуванні власністю, виселити та зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та її доньки [PERSON] за вказаною вище адресою. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 квітня 2006 року на прохання відповідача [PERSON], з метою оформлення нею пенсії, дозволив останній зареєструвати своє місце проживання та проживати разом із дочкою у квартирі [ADDRESS]. Однак, 26 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 1075. На початку листопада 2013 року позивач [PERSON] звернувся до відповідачів [PERSON] та [PERSON] та повідомив їх про наміри створити сім'ю, а також про наміри проживати разом з дружиною у належній йому квартирі, у зв'язку з чим просив звільнити квартиру [ADDRESS] та зареєстрували місце проживання за іншою адресою. Проте, відповідачі відмовились звільнити квартиру, а також зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги повністю, зазначили про те, що небажання відповідачів звільнити квартиру порушує права позивача, відповідачі чинять позивачеві перешкоди у користування власністю, внаслідок чого останній просить виселити [PERSON] та [PERSON], а також зняти їх з реєстрації з реєстрації за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. В обґрунтування заперечень зазначила про те, що познайомилась з [PERSON] у 2003 році, після чого останній почав приділяти їй увагу, а згодом запропоновував проживати разом, при цьому, дав згоду на те, щоб [PERSON] переїхала за місцем його мешкання у квартиру [ADDRESS] разом із дочкою [PERSON] Під час спільного проживання у квітні 2006 року [PERSON] запропонував [PERSON] зареєструвати [PERSON] та її доньку [PERSON] у його квартирі. Отже [PERSON] була вселена у спірну квартиру, як член сімї власника житла, тобто як майбутня дружина та за вказаною адресою значиться зареєстрована з 18 квітня 2006 року. Також, зазначила, що одинадцять років сторони у справі проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом. [PERSON] сплачувала комунальні послуги за квартиру. Вважає, що сторони проживали однією сім'єю. Також зазначила, що з 1987 року перебуває у зареєстрованому шлюбі, однак місцезнаходження її чоловіка [PERSON] їй невідомо, необхідності у реєстрації шлюбу з [PERSON], враховуючи вік сторін, не було. Вважає, що вселилась та набула право користування вказаною квартирою, я член сім'ї власника квартири, тобто, на законних підставах, у зв'язку із чим підстави для зняття її з реєстраційного обліку відсутні. Крім того, повідомила про те, що жодних перешкод у користуванні квартирою відповідачі позивачу не чинять, у зв'язку із чим вважає, що відсутні підстави для їх виселення. Крім того, відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати її членом сім'ї [PERSON] та визнати за не право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення первісного позову у повному обсязі, зазначила про те, що [PERSON] вважала членом родини, оскільки останній неодноразову відвідував школу, в якій навчалась [PERSON], в якості батька. Крім того, разом з [PERSON] неодноразово святкували сімейні свята, останній був присутній на її весіллі. Позивач за первісним позовом [PERSON] проти задоволення зустрічного позову заперечував у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що з 1994 року проживає в [ADDRESS], яка з 1998 року є його особистою приватною власністю на підставі свідоцтва про право власність на житло, виданого на підставі розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.04.1998 року. Посилається на те, що жодних сімейних відносин з [PERSON], [PERSON] не підтримував, вони не є членами сім'ї, тобто [PERSON] та [PERSON] незаконно і неправомірно проживають та користуються квартирою, яка на праві приватної власності належить [PERSON] Крім того позивач за первісним позовом зазначає про те, що, [PERSON] перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 28 квітня 1998 року Голосіївської районною у м. Києві державною адміністрацією згідно з розпорядженням від 28 квітня 1998 року № 18334 (а. с.3). Відповідно до даних довідки форми № 3 від 18.12.2013 року та акту обстеження житлової квартири на предмет встановлення факту проживання [PERSON] від 21.08.2013 року, виданих ТОВ «Житловик -Плюс», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], [INFO] - власник квартири з 16.06.1994 року, [PERSON], [INFO] - фізична особа з 18.04.2006 року та [PERSON], [INFO] - фізична особа з 25.04.2006 року. Як вбачається із заяви [PERSON] від 12 квітня 2006 року, наданої до ТОВ «Житловик Плюс», в останній [PERSON] просив зареєструвати на житлову площу - квартиру [ADDRESS], [PERSON] разом з дочкою [PERSON] (а.с. 96). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач за первісним позовом просив зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку за даною адресою. Питання про реєстрацію, а також зняття особи з реєстрації регулюється спеціальним Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до ст.ст. 3, 9 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації, зняття з реєстрації місця перебування особи здійснюється за її повідомленням. Згідно ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно роз'яснень, наданих у п.17 Постанови Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, вирішуючи спір про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, судом встановлено, що відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку вселились, набули права користування квартирою [ADDRESS], оскільки при їх вселенні був дотриманий законом порядок: на таке вселення, а також на реєстрацію місця проживання відповідачів за вказаною адресою була письмова згода власника житла. При цьому, суд враховує тривалість проживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою, а також те, що між сторонами у справі склався певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ст. 116 ЖК Української РСР виселення іншої особи, яка проживає з власником жилого будинку (квартири), може бути здійснено лише за наявності винної поведінки останнього, яка, відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України повинна бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. При цьому, згідно ст. 60 ЦПК України обов'язок довести суду ті обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, покладено саме на сторони у справі. Однак, з боку позивача його позиція з даного приводу не є доведеною в розрізі положень ст. ст. 57-60 ЦПК України. Всі його твердження ґрунтуються лише на його висловлених припущеннях та його думці без жодного обґрунтування, як того вимагає процесуальний закон. Так, у судовому засіданні судом достовірно встановлено, що відповідачі жодних неправомірних дій, як то псування майна власникові або його знищення чи використання відповідачами для інших цілей, або інших порушень не вчиняються. Заходи попередження або громадського впливу до останніх не застосовувались. Крім того, під час розгляду справи позивач не зміг обґрунтувати та довести обставини, на які посилається як на підставу позовних вимог, зокрема, не обґрунтував конкретно в чому саме йому чиняться перешкоди з боку відповідачів. Так, під час надання первісних пояснень суду зазначив про те, що відповідачі вселилися у квартиру як тимчасові жильці, а їх небажання звільнити квартиру та зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою, позбавляє його можливості проживати у квартирі з новою дружиною. Однак, під час надання додаткових пояснень зазначив про те, що не знає чи буде проживати у квартирі з новою дружиною. Однак наведене спростовується матеріалами справи, а тому позиція [PERSON] з даного приводу судом оцінюється критично, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також пояснень самого позивача за первісним позовом, відповідачі вселились та проживають у [ADDRESS] за згодою власника житла, здійснюють оплату за користування останньою та отримані комунальні послуги, що дає суду підстави вважати, що позивач дозволив таке проживання (а.с. 31-40). Останнє позивачем в установленому порядку не спростовано. Крім того, відповідно до вимог ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382 - 1У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюються протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Така ж позиція викладена і у Постанові Вищого спеціалізованого суду України від 16.01.2012 року, за якою вирішення питання зняття особи з реєстраційного обліку залежить зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має права вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання , пред'явивши водночас одну із таких вимог: - про позбавлення права власності на житлове приміщення; - про позбавлення права користування житловим приміщенням - про визнання особи безвісно відсутньою - про оголошення фізичної особи померлою. Тому, приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу за первісним позовом у задоволенні заявленого ним до [PERSON] та [PERSON] позову за його недоведеністю. Крім того, судом встановлено, що 23 листопада 1987 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований 23 листопада 1987 року Відділом ЗАГС міста Качкамар Свердловської області (а.с. 27). Як зазначає сама відповідач [PERSON], вказаний шлюб на даний час не розірвано. 26 листопада 2013 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований 26 листопада 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві. Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Однак, належних та допустимих доказів ведення [PERSON] разом з [PERSON] спільного господарства, існування спільного бюджету, а також взаємних прав та обов'язків, під час розгляду справи суду надано не було, а тому підстави для визнання [PERSON] членом сім'ї [PERSON] відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР відсутні. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Враховуючи наведене, суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Outcome: dismissed