Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між її батьком [PERSON] та ПАТ «Светбанк» укладено кредитний договір. У якості забезпечення виконання умов кредитного договору був укладений договір іпотеки. За даним договором в іпотеку передано домоволодіння та земельну ділянку, що знаходять по вул. Героїв Дніпра в с. Петрівське. У подальшому сторони внесли зміни до договору іпотеки від 31 січня 2011 року. Дані зміни є істотними. При укладенні даного договору були порушені вимоги закону та не отримано згоди органу опіки та піклування. Про укладення даного правочину їй стало відомо лише після отримання повідомлення на імя її батьків про відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ «Вектор Плюс». Згодом її було виселено з даного будинку. Вказала, що оспорюваним договором були порушені її права, а саме користування предметом іпотекою та фактичного позбавлення житла, тому в даний час вона вимушена була шукати притулку в знайомих. Просила суд визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень №1 від 31 січня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], за реєстровим №188, до іпотечного договору №1218-Ф/ІП-1 від 13 червня 2008 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що були внесені суттєві зміни щодо способу звернення стягнення на майно. При укладенні даного договору нотаріус не перевірив наявність згоди, тому оспорюваним договором були порушені її права користування житлом. На час укладення правочину вона була неповнолітньою, тому така згода є обовязковою. Дійсно у батьків була заборгованість по кредиту. В даний час її виселено в примусовому порядку, іншого житла не має. Просила суд задоволити позов. У судовому засідання представник ТОВ «Вектор Плюс» проти позову заперечувала. Суду пояснила, що жодних істотних змін до договору не вносили, а лише уточнили способи звернення стягнення на майно відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», тому згода органу опіки та піклування не отримувалась. Оспорюваний правочин не можна вважати самостійним договором, оскільки він нерозривно пов'язаний з основним договором іпотеки. Оскільки [PERSON] мав заборгованість по кредитному договору, було звернено стягнення на предмет іпотеки та на даний час власником майна є інша особа. У примусовому порядку позивача ніхто не виселяв, вона самостійно залишила помешкання. Оскільки прав позивача не було порушено, тому просила відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] проти позову заперечувала, подала суду письмові заперечення. Суду пояснила, що нотаріусом були дотримані вимог чинного законодавства, Інструкції, яка діяла на час підписання сторонами як іпотечного договору, так і договору про внесення змін. Просила суд відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник [PERSON] проти позову заперечувала. Суду пояснила, що [PERSON] у законному порядку набула право власності на домоволодіння та земельну ділянку. Вважає оспорюваний договір укладений відповідно до вимог закону. Просила суд відмовити в задоволенні позову також з підстав пропуску строку позовної давності. У судове засідання представник ПАТ «ОмегаБанк» не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність та письмові заперечення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що 13 червня 2008 року між ЗАТ «Сведбанк Інвест», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» та [PERSON] укладеного кредитний договір №1218-Ф. За даним договором було відкрито кредитну лінію на 300 000 доларів США, строком до 12 червня 2013 року. На забезпечення кредитного договору укладено іпотечний договір № 1218-Ф/IП-1 від 13 червня 2008 року. Відповідно до 1.1. вищезазначеного іпотечного договору іпотекодавець ([PERSON]), як боржник, передає, а Іптекодержатель (закрите акціонерне товариство «Сведбанк Інвест») приймає у іпотеку (забезпечення виконання зобовязань нерухомим майном) предмет іпотеки, визначений розділом 2 іпотечного договору, на забезпечення наступних зобовязань позичальника, що випливають із кредитного договору від 13 червня 2008 року № 1218-Ф, який укладено між закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест», (кредитодавець), та гр. [PERSON], (позичальник), та згідно з яким кредитодавець надає позичальнику право користування кредитом (кредитними траншами) у доларах США (валюта кредиту), що надаються кредитодавцем для цілей на споживчі потреби в межах кредитної лінії, що відновлюється, з загальним лімітом заборгованості 300 000,00 доларів США під проценти на строк до двадцятого червня дві тисячі тринадцятого року включно. Згідно п. 2.1. (пп. 2.1.1., пп. 2.1.2) іпотечного договору предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0,124 га, розташована в Київській області, Києво-Святошинський район, с. Петрівське, вул. Героїв Дніпра, 23, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії II-КВ № 094145, виданого 21 березня 1998 року Петрівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області й зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 80, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та домоволодіння № 23 (двадцять три) житловою площею 120,2 кв.м., загальною площею 416,6 кв.м., що розташований за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петрівське, вул. Героїв Дніпра, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія САА № 875765), виданого 29 жовтня 2003 року виконкомом Петрівської сільської ради на підставі рішення виконкому Петрівської сільської ради від 24 жовтня 2003 року за № 118/2, зареєстрованого Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації 31 жовтня 2003 року за реєстраційним № 3230066 (витяг № 1875779). 31 січня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладеного договір про внесення змін та доповнень №1 до договору іпотеки №1218-Ф/ІП-1. При цьому сторони змінили редакцію п.п. 1.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.2, 4.2, 4.3, 4.4, доповнили п. 3.2.9. Згідно з абзацом 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 28 листопада 2012 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклало договір факторингу № 15 з ПАТ «Сведбанк», правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу стало правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС - Комерцбанк», на підставі якого набуло право вимоги заборгованості Позивача за кредитним договором 1218-ф від 18.06.2008 року. Також зазначено, що укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, посвідчених 28.11.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 6970, відступлене право вимоги за іпотечним договором № 1218-Ф/IП, посвідченого 13 червня 2008 року [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 3695. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. 28.10.2013 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» повідомила [PERSON] про відступлення ПАТ «Сведбанк» на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, відсотки нараховані банком за користування кредитом, комісії, штрафні санкції) по кредитному договору 1218-Ф від та 13.06.20008 року та перехід прав іпотекодержателя за договором відступлення права за іпотечним договором від 28.11.2012 року, що підтверджується копією листа від 28.10.2013 року за вих. № 675. Як вбачається із копії листа від ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» від 24.02.2015 року за № 11.2618-511499, останнє, у звязку із укладенням вищезазначених договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами вимагало від [PERSON] усунути порушення кредитного договору та оплатити на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» грошові кошти, а саме: заборгованість за кредитом 238 130,10 USD, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.02.2015 року складає 6 750 512,07 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 22 846,31 USD, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.02.2015 року складає 647 647,20 грн. Також [PERSON] було повідомлено, що у випадку невиконання цієї вимоги ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до умов договору іпотеки 27 серпня 2015 року ТОВ «Вектор Плюс» зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42898930 від 27 серпня 2015 року. 28 серпня 2015 року ТОВ «Вектор Плюс» повідомило про відсутність заборгованості. 09 вересня 2015 року ТОВ «Вектор Плюс» повідомило про анулювання боргу. 10 вересня 2015 року [PERSON] подав нотаріально посвідчену заяву про відсутність претензій до ТОВ «Вектор Плюс», в тому числі щодо набуття права власності на предмет іпотеки. 08 жовтня 2015 року між ТОВ «Вектор Плюс» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння по вул. Героїв Дніпра, 23 в с. Петрівське Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. З поданих нотаріусом документів встановлено, що при посвідченні договору іпотеки № 1218-Ф/IП-1 від 13 червня 2008 року була отримана згода [PERSON] та отримана згода органу опіки та піклування (рішення виконавчого комітету Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №95/1 від 29 травня 2008 року). При підписанні змін до іпотечного договору 31 січня 2011 року була отримана згода [PERSON] щодо укладення договору про внесення змін. Так, з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору іпотеки та договору про внесення до нього змін у будинку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петрівське, вул. Г. Дніправ, 23, були зареєстровані: [PERSON], [INFO], - з 02 жовтня 2007 року, [PERSON], [INFO] (син), - з 02 жовтня 2007 року, та [PERSON], [INFO] (донька) з 04 грудня 2007 року. Заявляючи позов про визнання недійсними договору про внесення змін до договору іпотеки, [PERSON] в обґрунтування позовних вимог посилалась на відсутність згоди органу опіки та піклування, права користування яким вона, як неповнолітня мала право. Слід зазначити, що на момент посвідчення спірних договорів іпотеки чинними були положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Інструкція), затверджена Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року № 20/5. Відповідно до п. 38 вказаної Інструкції, правочини про відчуження та заставу (іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законом випадках державну реєстрацію прав на це майно. Згідно з ч. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» в редакції, чинній на час посвідчення договорів, для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Отже, при нотаріальному посвідченні правочину щодо відчуження житлового будинку, квартири, нотаріус мав зясувати, чи мають право власності або користування на вказане майно неповнолітні (малолітні) діти. Конкретного способу, у який нотаріус мав зясовувати зазначені обставини, законодавство та Інструкція на той час не містили. Лише у 2012 році порядок дій нотаріуса при перевірці відповідних обставин був закрпілений на законодавчому рівні та пунктами 1.9, 1.10 гл. 2 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ від 22.02.2012р. № 296/5, було передбачено обовязок нотаріуса з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним будинком, квартирою, вимагати подання йому довідки про склад сімї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні договору іпотеки така згода була надана. Жодна із сторін договору ні [PERSON], ні [PERSON] не заперечували щодо підписання договору про внесення змін, не повідомили нотаріуса про порушення прав неповнолітньої дитини на час їх підписання. У відповідності до ст. 27 Закону України «Про нотаріат», приватний нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, повязаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватись нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулась особа. З огляду на вказане, суд не вбачає порушень чинного законодавства з боку нотаріуса [PERSON] при посвідченні оспорюваного договору про внесення змін до договору іпотеки. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. У даній справі, неповнолітня [PERSON], на час підписання оспорюваного договору, не мала і не має права власності на будинок № 23 по вул. Героїв Дніпра в с.Петрівське Києво-Святошинського району Київської області. Вона набула права користування житлом - зазначеним будинком, як члени сімї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсними договору про внесення змін до іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої [PERSON] на користування житлом спірним будинком. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Порушення [PERSON] умов кредитного договору та в звязку з цим звернення банком стягнення на переданий в іпотеку будинок було імовірним на момент укладання договору іпотеки. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними іпотечних договорів, примарних прав неповнолітньої [PERSON] на збереження саме цього будинку як місця їх проживання. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у цивільній справі за № №6-2940ц15. З огляду на вказане, суд вважає недоведеними вимоги за позовом [PERSON] щодо визнання недійсним договору з підстав порушення прав неповнолітніх дітей на користування житловим будинком.

Outcome: dismissed