Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

У вересні 2019 року представник Дніпровської міської ради звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зі зазначеною позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просив виселити останню з квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року у справі № 201/2661/17 був задоволений позов [PERSON] до ПАТ «Укртелеком» про визнання права користування квартирою [ADDRESS] . Проте рішенням суду апеляційної інстанції від 05 грудня 2018 року вказане рішення від 31 березня 2017 року було скасовано, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Укртелеком» про визнання права користування квартирою [ADDRESS] було відмовлено. Рішення Дніпровського апеляційного суду мотивоване тим, що [PERSON] зайняла вказану квартиру не на законній підставі. У зв`язку із зазначеним позивач звернувся до суду з цим позовом і просив його задовольнити. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 16 вересня 2019 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.9) Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (2100). До суду 03 жовтня 2019 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.12). Ухвалою судді від 04 жовтня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до [PERSON] , третя особа КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради про виселення (а.с.13-14). Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти заочного порядку розгляду справи не заперечував. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надала, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 201/2661/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Дніпропетровської філії ПАТ «Укртелеком» про визнання права користування житловим приміщенням. Предметом даного спору було право користування квартирою [ADDRESS] ) (а.с.6-8). При розгляді Дніпровським апеляційним судом справи № 201/2661/17 були встановлені, а тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доведенню, наступні факти. Житловий будинок обласного житлово-комунального підприємства «Південне», розташований за адресою: м. Дніпро, пр. Д. Яворницького [ADDRESS] . 2, кв. 52, на підставі свідоцтва про право власності, яке видане на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 26 червня 2001 року № 422-16/ХХІІІ, належить Територіальній громаді Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської обласної ради на праві спільної власності територіальних громад області. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 26 лютого 2003 року №35/7, прийнято у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що перебуває на балансі обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», «Аеродром», житлово-комунальної контори м. Дніпропетровська, розташоване на території міста, яке забезпечує колективні потреби виключно його територіальної громади. Розпорядженням голови обласної ради від 10 вересня 2003 року № 171-р цілісний майновий комплекс ОЖКП «Південне», що належить до спільної власності територіальних громад області, передано у власність територіальної громади міста Дніпропетровська. Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 22 січня 2004 року за №277 було прийнято рішення «Про поетапну передачу житлових будинків з балансу обласних житлово-комунальних підприємств на баланс комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, яким було вирішено передати житлові будинки з балансу ОЖКП «Південне» на баланс комунальним житлово-експлуатаційним підприємствами Жовтневого району. Згідно переліку будинків житлового фонду ОЖКП «Південне», у тому числі житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] було передано на баланс ЖЕК 1. Відповідно до наказу Комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради від 17 лютого 2004 року №14-кв, найменування обласного житлово-експлуатаційного підприємства «Південне» змінено на комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Південне» Дніпропетровської міської ради (а.с.18). Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 18 листопада 2004 року №3179 визнано такими, що втратили чинність пп. 1.1.-1.5, 2.1.- 2.4., 3.1.-3.4. рішення виконкому міської ради від 22 січня 2004 року №277. Окрім того, житлові будинки загальною площею 132096,15 кв.м. (у тому числі житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] ), що перебувають на балансі КЖЕП «Південне» було вирішено передати на баланс КЖЕП Жовтневого району. Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2017 року у справі №202/8098/16-ц, яке набрало законної сили 31 січня 2017 року, був встановлений факт постійного проживання [PERSON] у спірній квартирі з серпня 2012 року по січень 2017 року. Однак, як зазначає суд, апеляційної інстанції, відповідно до ст. 318 ЦК України одним з суб`єктів права власності є територіальна громада міста, яка реалізує свої повноваження власника через відповідну міську ради. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (с.321 ЦК України). Згідно з п.п 1,2 п. «а» ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання міських рад належать повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Відповідно до п. 31 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення. Відповідно до ч.ч.5,6 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Дніпровська міська рада є власником квартири [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Ордер на заселення жилої площі за адресою: [ADDRESS] виконавчим комітетом Дніпровської міської ради не видавався, договір найму жилого приміщення з [PERSON] не укладався. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що ст. 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю (ст. 31 Житлового кодексу Української РСР). Положення ч. 1 ст. 43 Житлового кодексу Української РСР встановлюють, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно зі ст. 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Доказів того, що відповідачка зверталась до Дніпровської міської ради із відповідною заявою щодо укладення договору найму житлового приміщення, суду надано не було. Частина 3 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. З урахуванням викладеного суду приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки в ході судового розгляду справи не було встановлено законності підстав, на яких відповідач займає спірну квартиру, власником якої є позивач. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved