Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

У вересні 2019 року позивачі звернулись до суду з позовом до державного реєстратора відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Рощиної Марії Олександрівни, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , [PERSON] , про оскарження дій та рішень державного реєстратора. Позов мотивований тим, що 18.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., за реєстр. № 796, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками по 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивачів на квартиру було зареєстровано 18.03.2014 року. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2016 року були задоволені частково позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 18 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Зазначене рішення суду набрало законної сили. 27 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Рощиної Марії Олександрівни із заявами про скасування права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] . За результатами розгляду заяв [PERSON] відповідачем були ухвалені рішення про скасування права власності позивачів на спірну квартиру. 31.07.2019 року позивачами було отримано інформацію (витяг) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності, згідно якого станом на 27.02.2019 року проведено скасування права власності на квартиру за позивачами та поновлено попередній запис про право власності за [PERSON] . Позивачі з цими рішеннями державного реєстратора не погоджуються, вважають їх протиправними і такими, що підлягають скасуванню, оскільки [PERSON] в розумінні положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є заявником, а реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно в порядку взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень без подання заяв у сфері державної реєстрації прав. Окрім того, при скасуванні права власності попередній власник не стає автоматично власником, оскільки для цього необхідно проводити нову реєстрацію права власності та подавати відповідні документи, зокрема, оригінал документу про право власності, якого у [PERSON] не було. Крім того, відповідачем були внесені зміни до попереднього запису про право власності, змінено реквізити документу на підставі якого була проведена первинна реєстрація права власності, а час державної реєстрації та прийняття рішення про державну реєстрації відрізняються. Тобто відповідачем був фактично створений новий запис про право власності на спірну квартиру та змінено відомості реєстраційної дії в незаконний спосіб. На думку позивачів, відповідач без державної реєстрації права власності, без прийняття рішення про державну реєстрацію, було актуалізовано у Реєстрі (створено новий запис) інформацію про право власності на квартиру, відповідно до якої власником квартири на теперішній час є [PERSON] . Виходячи з наведених обставин позивачі просять суд скасувати рішення державного реєстратора про скасування права власності за позивачами на спірну квартиру, визнати дії відповідача щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису № 5019116 про право власності [PERSON] на квартиру незаконними та скасувати запис у розділі «Актуальна інформація про право власності» про право власності на квартиру за [PERSON] . Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона вказує, що суб`єктом державної реєстрації прав є виконавчий комітет Криворізької міської ради, тобто вона не є належним відповідачем у даній справі. Можливість та порядок скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була передбачена ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діяла на момент подання та розгляду заяви про скасування. Так, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Під час формування та реєстрації заяви у базі даних державний реєстратор, уповноважена особа, встановлює особу заявника. Датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатами розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності», до запровадження інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень, проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів, що набрали законної сили, проводиться за зверненням заявника. Відповідно до п. 46 Порядку ведення Державного реєстру, зміни до записів Державного реєстру прав, записи про скасування державної реєстрації прав, записи про скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав, скасовуються виключно на підставі рішення державного реєстратора. Дата і час внесення змін до записів Державного реєстру фіксуються автоматично і відповідають даті і часу реєстрації відповідної заяви. У Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів, автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована. Порядок дій щодо внесення записів про скасування державної реєстрації прав відповідає порядку, встановленому ст. 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 46-54 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141. На підставі цього відповідач вважає, що діяла правомірно, та у передбачений Законом спосіб скасувала державну реєстрацію та поновила записи про право власності на попереднього власника, оскільки рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2016 року набрало законної сили, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2019 року задоволено клопотання позивачів про витребування доказів та витребувані у відповідача докази. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року за № 2299/3дп/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із внесенням подання про звільнення судді з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 16.11.2020 року справа передана судді [PERSON] . Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2020 року суддю [PERSON] було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді внесення подання про звільнення судді з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 20.01. 2021 року, справа була передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2021 року залучено до участі у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2021 року задоволено клопотання позивачів та витребувані докази з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у Виконавчого комітету Криворізької міської ради, у державного реєстратора відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Рощиної Марії Олександрівни. З урахуванням обставин справи, предмету спору, характеру та обсягу доказів, спірних правовідносин, значення справи для сторін, дана справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) сторін. В судовому засіданні представник позивача 1 підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що діяла правомірно та згідно закону. Просить відмовити у задоволенні позову повністю. Представник третьої особи Божко Олександра Олександровича з позовними вимогами погоджується, просить позов задовольнити. Представник третьої особи Божко Є.О. просив відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Подав до суду пояснення, відповідно до яких вважає, що скасування рішень державного реєстратора не призведе до відновлення порушених прав позивачів. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації та їх обтяжень, визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 10 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; нотаріус; державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про право набувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Згідно ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього право набувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим право набувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор зобов`язаний прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2016 року, по справі № 200/5083/14-ц, яке залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, задоволені частково позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 18 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Постановою Верховного суду від 30 липня 2020 року вищевказані судові акти залишені без змін. Отже, рішення суду про визнання договору дарування спірної квартири недійсним, після його перегляду в апеляційному порядку, набрало законної сили 30.01.2019 року. З резолютивної частини вказаного рішення убачається, що судом визнано недійсним правочин, а саме договір дарування квартири [ADDRESS] . В решті позову - відмовлено. При цьому встановлено, що суд першої інстанції не вирішував питання про скасування державної реєстрації права власності за договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., за реєстр. № 796. Така позовна вимога позивачем [PERSON] не заявлялась і судом не розглядалась. Водночас суд не вирішував питання про застосування реституції як правового наслідку недійсності правочину. Застосувати реституцію у разі визнання договору дарування недійсним (фіктивним), позивач не просив, а суд не досліджував це питання та в резолютивній частині рішення не зазначив про повернення сторін договору у первісний стан. 27.02.2019 року [PERSON] подав державному реєстратору відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно управління з питань реєстрації виконавчого комітету Криворізької міської ради Рощиній Марії Олександрівні заяви про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо скасування права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , зареєстрованого за [PERSON] та [PERSON] . За результатами розгляду заяв Рощина М.О. самостійно ухвалила рішення про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] (по 1/2 частці на кожного). При цьому було поновлено попередній запис про право власності № 5019116 від 18.03.2014 року, згідно якого власником квартири знову став [PERSON] , частка 1 (а.с. 16-17). Однак між записом, який зроблено в реєстрі нотаріусом ДМНО Кучмій Н.В. та записом, який поновлено державним реєстратором Рощиною М.О., судом встановлені відмінності, що може свідчити про те, що запис не було поновлено в автоматичному режимі, тобто могло мати місце редагування запису про право власності, що фактично прирівнюється до проведення нової державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] , тобто державний реєстратор діяла за межами своїх повноважень. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно передбачений Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 №1127, Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою КМУ від 26.10.2011 № 1141. Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1952 записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 1952 у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, наведена стаття передбачає три види судових рішень, які можуть бути підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації прав, а саме: рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав; рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; рішення суду про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. Із системного аналізу ч. 3 ст. 26 Закону № 1952 не убачається, що до повноважень державного реєстратора віднесена правомочність самостійно приймати рішення про скасування державної реєстрації прав, оскільки таке рішення приймається виключно в межах та на підставі відповідного рішення суду, яким визнано, змінено чи припинено речове право. Тобто ухвалення рішення суду про визнання недійсним договору, на підставі якого була проведена державна реєстрація прав, повинно супроводжуватись скасуванням такої державної реєстрації прав. В іншому випадку виконати рішення суду буде неможливо і державний реєстратор повинен відмовити в скасуванні державної реєстрації речових прав. Також, у даній нормі йдеться про скасування чи визнання недійсними документів, на підставі яких проведено реєстрацію. Законодавець мав на увазі скасування саме документів, а не правочинів. Отже, державний реєстратор має право провести скасування державної реєстрації виключно у разі розірвання договору на підставі якого проведено державну реєстрацію прав. Визнання договору недійсним, якщо судом не вирішено питання про скасування реєстрації такого правочину, не тягне наслідків, передбачених ст. ст. 4, 5, 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень». За змістом ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 цього Кодексу). За змістом ст. 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Такі особливості встановлено, зокрема, ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч. 2 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Отже, рішення суду про визнання недіи?сним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме маи?но. У разі визнання недіи?сним договору, за яким було прии?нято рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту, оскільки за чинним ЦК Украі?ни право власності виникає з моменту и?ого реєстраціі?. Подібні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 та у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.07.2019 року по справі № 28/29-б-43/212-2012. Таким чином, суд вважає, що оскільки в даному випадку судом першої інстанції не було вирішено питання про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, державний реєстратор не мала права самостійно скасовувати державну реєстрацію права власності та поновлювати відповідні записи (автоматично чи шляхом проведення нової державної реєстрації права власності). Позивачі зазначають, що [PERSON] не є належним заявником, не є стороною договору, тому не мав права звертатися до державного реєстратора з приводу скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру. З приводу такого суд зазначає, що за змістом статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. При цьому за загальним правилом звернутися з позовом про визнання правочину недійсним можуть не лише сторони договору, а й інші особи, права та інтереси яких даний правочин зачіпає. Оскільки [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування від 18 березня 2014 року недійсним, і суд ухвалив рішення на його користь, останній має право вживати заходів щодо виконання даного рішення суду, в тому числі й шляхом звернення до суб`єктів державної реєстрації. Отже, [PERSON] є заявником в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Доводи позивача про те, що заява про скасування державної реєстрації права власності, яка подана [PERSON] , містить недоліки, суд не приймає, оскільки така заява подана за відповідною формою, містить усі необхідні дані для проведення реєстраційної дії. Посилання позивача на те, що скасування державної реєстрації права власності повинно було відбуватись в порядку взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень без подання заяви у сфері державної реєстрації прав, суд не приймає, оскільки на момент виникнення спірних відносин така взаємодія не функціонувала, тобто державний реєстратор мала право прийняти заяву про скасування державної реєстрації права власності. Інші доводи позивача суд визнає слушними, оскільки відповідачем у незаконний спосіб, без проведення державної реєстрації права власності, було актуалізовано у Державному реєстрі речових прав інформацію про право власності на спірну квартиру. Запис, який було поновлено відповідачем, суперечить попередньому запису, оскільки в ньому є зміни, тобто відповідач могла вдатися до редагування запису, чого Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено. В силу ч. 5 ст. 26 названого Закону внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав. При чому у разі скасування державної реєстрації права власності попередній запис повинен поновлюватись автоматично і без змін. Вчинення дій з редагування такого запису, його актуалізація тощо, фактично прирівнюється до проведення нової державної реєстрації права власності на квартиру за попереднім власником, і такі дії суперечать Закону, оскільки для державної реєстрації встановлена певна процедура, зокрема, замовлення адміністративної послуги, подання заяви у сфері державної реєстрації прав та відповідних документів, внесення плати за адміністративну послугу і т.д. Поза межами цієї процедури державний реєстратор не може самостійно вчиняти дії, які є тотожними проведенню нової державної реєстрації права власності. Перевіряючи оскаржувані рішення реєстратора на предмет дотримання законності, суд вважає, що державний реєстратор не мала права діяти саме у такий спосіб. Так, державний реєстратор вийшла за межі своїх повноважень, коли самостійно ухвалила рішення про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, незважаючи на те, що рішенням суду така реєстрація не скасовувалась. В подальшому, поновлюючи попередній запис про право власності за [PERSON] , відповідачем було актуалізовано інформацію по даному запису, незважаючи на те, що редагування такого запису заборонено. Відтак, суд вважає, що рішення державного реєстратора про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру та реєстрація права власності за попереднім власником [PERSON] є незаконними, тому підлягають до скасування. Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України. Суди при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Враховуючи викладене вище, належним засобом відновлення порушених прав позивачів є скасування рішень державного реєстратора про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у розділі «Актуальна інформація про право власності» запису № 5019116 про право власності [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Додатково визнавати дії державного реєстратора щодо внесення до реєстру запису № 5019116 про право власності [PERSON] незаконними, суд не вважає доцільним, оскільки скасування запису № 5019116 є належним та ефективним способом захисту та повністю сприяє відновленню порушених прав позивачів, а скасування спірного запису й так свідчить про те, що дії реєстратора були незаконними, тому ця позовна вимога задоволенню не підлягає. Щодо доводів відповідача про те, що вона не є належним відповідачем, то суд не може з цим погодитись, оскільки спірні рішення приймались, а всі дії вчинялись саме державним реєстратором Рощиною М.О. Так, зміст і характер спірних правовідносин між учасниками справи та встановлені обставини справи свідчать про те, що спір виник з приводу рішень реєстратора про скасування права власності на спірну квартиру та правомірності таких рішень, тому Рощина М.О. є належним відповідачем у даній справі. Суб`єктом державної реєстрації прав є виконавчий комітет Криворізької міської ради. Однак в розумінні ст. 6 Закону України «Про «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» організаційну систему державної реєстрації прав також становлять і державні реєстратори прав на нерухоме майно, які мають такий самий статус як і суб`єкти державної реєстрації прав. Тому державний реєстратор Рощина М.О. є належним відповідачем по даній справі. Твердження відповідача про те, що можливість скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була передбачена ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діяла на момент подання та розгляду заяви про скасування, суд відхиляє, оскільки можливість скасування записів передбачена саме у разі скасування документів, на підставі яких була проведена державна реєстрація. Цими документами, у тому чи іншому випадку, можуть бути, наприклад, рішення суду, на підставі якого була проведена реєстрація, і яке в подальшому було скасовано, додаткова угода про розірвання договору, на підставі якого була проведена реєстрація і т.д. Логіка законодавця саме така, що скасування «документів», які були підставою для реєстрації, може бути підставою для ухвалення рішення реєстратором про скасування державної реєстрації прав. Однак особливим інститутом цивільного права є цивільно-правові угоди (правочини). Визнання недійсним договору (правочину), на підставі якого була проведена державна реєстрація права власності, не надає права державному реєстратору самостійно скасовувати державну реєстрацію права власності. Водночас судове рішення, яким визнано недійсним договір та не скасовано державну реєстрацію права власності, виконати буде неможливо. Щодо пояснень відповідача про те, що дата і час внесення змін до записів Державного реєстру фіксуються автоматично і відповідають даті і часу реєстрації відповідної заяви, то суд звертає увагу, що час створення нового розділу та реєстрації права власності приватним нотаріусом ДМНО Кучмій Н.В. за [PERSON] та час, після поновлення запису - є різним. До того ж відомості, що є в первинному та поновленому запису, також змінились. Суд бере до уваги цей факт, однак відповідач так і не пояснила суду, чому змінився час проведення державної реєстрації після поновлення запису, а також чому змінився порядок викладення інформації у запису. Дійсно, час реєстрації фіксується автоматично, однак це були абсолютно різні дії та різні реєстратори, тому як би запис дійсно поновився автоматично, то й час державної реєстрації нотаріусом Кучмій Н.В. та всі відомості повинні були зберегтися. Однак ці пояснення реєстратора не впливають в цілому на висновок суду та не спростовують установлених судом обставин. Інші пояснення і доводи відповідача не переконали суд в тому, що вона діяла правомірно, і її рішення відповідають Закону. У поясненнях третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , останній вказує, що визнання договору дарування недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності на квартиру. Він є заінтересованою особою, оскільки на його користь ухвалено відповідне рішення, яке повинно виконуватись. Скасування рішень державного реєстратора не призведе до поновлення порушених прав позивачів. Загальним наслідком недійсності правочину є реституція, тобто скасування державної реєстрації права власності це і є поверненням сторін правочину у попередній стан. Суд оцінює такі пояснення, однак вони, на думку суду, не дають підстав для твердження про те, що суд вирішив справу неправильно, оскільки ст. 26 Закону (у попередній редакції), на яку посилається [PERSON] , вказує на те, що у разі скасування/визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності, до реєстру вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. При цьому вказаною нормою не передбачено, хто має прийняти рішення про скасування державної реєстрації прав та на підставі чого. Внесення запису - це лише наслідки певного рішення чи дії. Тобто цієї нормою не врегульовано, що саме державний реєстратор має право ухвалити самостійно рішення про скасування реєстрації та внести запис до реєстру. При цьому, якби законодавець при конструюванні даної правової норми мав би на меті надати повноваження реєстратору на самостійне прийняття рішень про скасування права власності у разі визнання недійсним договорів, то в текст норм було б включено саме «у разі визнання недійсним договору або правочину». За таких обставин суд вважає, що відповідач передчасно прийняла рішення про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за позивачами. На думку суду, в даному випадку державному реєстратору необхідно було вирішувати питання про відмову в державній реєстрації скасування права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приймаючи до уваги, що оскаржувані рішення реєстратора не відповідають вимогам Закону, суд вважає за необхідне визнати їх неправомірними та скасувати рішення про державну реєстрацію від 27.02.2019 року № 45722836 щодо скасування права власності на квартиру [PERSON] та рішення про державну реєстрацію від 27.02.2019 року № 45725371 щодо скасування права власності [PERSON] та скасувати запис № 5019116 про право власності [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] у розділі «Актуальна інформація про право власності». Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (3 позовні вимоги немайнового характеру), а саме 2 305, 20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial