Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Харківської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, в обґрунтування якого зазначив, що 11 лютого 1999 року йому було видано ордер на житлову площу в гуртожитку, на підставі якого він займав кімнату [ADDRESS] . У вказаній кімнаті він мешкав два роки. Оскільки у наданій кімнаті він мешкав з сусідом, а у гуртожитку була вільна кімната № [NUMBER] , то комендант гуртожитку запропонував йому зайняти вільну кімнату, у якій він проживає понад 19 років, а саме з 2001 року. Впродовж всього часу проживання він належним чином і відкрито користувався зазначеною кімнатою, утримував її, сплачував комунальні послуги. На час подання позову він продовжує відкрито користуватися кімнатою, інші особи право на кімнату не пред`явили та не пред`являють. Позивач просив суд визнати за [PERSON] право власності на житлове приміщення в гуртожитку, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . У відзиві\~на позовну\~заяву Харківська міська рада посилається на те, що позивач надав до суду документи, якими спростовується добросовісніть його володіння спірним житловим приміщенням. Зазначає про те, що позивач постійно знав, що володіє чужим майном, був титульним володільцем цього майна, оскільки його було правомірно вселено на підставі ордеру. Крім того, відповідач вказує на те, що позивачем не доведено безперервність володіння спірною кімнатою протягом останніх десяти років. У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Позивач в судовому засіданні доводи позовної заяви підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено обставини того, що відповідно до ордеру на житлову площу у гуртожитку [PERSON] займав кімнату [ADDRESS] , про що свідчить копія ордеру серії А № 012 від 11 лютого 1999 року, виданого військовою частиною [NUMBER] . Позивач в 2019 році та 2020 році сплачував комунальні послуги за житло за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями квитанцій. Згідно копії довідки обслуговуючого кооперативу «Комсомолець 36» від 13 листопада 2020 року № 13/11-08 [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] ; заборгованості за комунальні послуги з 01 листопада 2013 року по 13 листопада 2020 року немає. В листі Департаменту реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради від 30 грудня 2020 року за № 5007/0/50-20 зазначено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , знаходився на балансі Державного підприємства «48 завод залізничної техніки», яке припинило діяльність. Вказаний будинок не було передано до сфери управління Регіонального відділення ФДМУ по Харківській області, а залишився на балансі Державного підприємства «48 завод залізничної техніки». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, так як позивач в розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем. При цьому саме по собі припинення юридичної особи, на балансі якого перебував житловий будинок, не може свідчити про наявність правових підстав для застосування положення статті 344 ЦК України, без наявності умов для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України. Отже, позивачем не доведено усіх обставин, передбачених\~статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Крім того, давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено. Посилання позивача щодо належного користування майном, оплати спожитих комунальних послуг не підтверджують підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки сам лише факт проживання позивача у спірній кімнаті, утримання її в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. З урахуванням\~викладеного суд\~дійшов висновку\~про відсутність\~правових підстав\~для визнання\~за[PERSON] \~право власності\~на житлове\~приміщення в\~гуртожитку,\~що розташоване\~за адресою:\~ [ADDRESS] , за набувальною давністю. З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed