Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

У грудні 2019 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З позову вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , у якому він проживає. Також у вказаному будинку зареєстровані та не проживають [PERSON] та неповнолітній онук його племінниці [PERSON] . Відповідач понад один рік, а саме з дня реєстрації його місця проживання у вищезазначеному будинку фактично не проживає і ніколи не проживав, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов. Крім того, [PERSON] не сплачує кошти за житлово-комунальні послуги, не несе витрат по утриманню житлового приміщення та унеможливлює отримання позивачем субсидії. У зв`язку з викладеними обставинами [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Ухвалою попереднього складу суду від 12.12.2019 року у справі відкрите спрощене позовне провадження. 17 серпня 2020 року ухвалою судді Зіненка Ю.В. справу прийнято до свого провадження та призначене судове засідання на 09 год. 20 хв. 16.09.2020 року, яке відкладене у зв`язку з неявкою відповідача на 14 год. 00 хв. 02.11.2020 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 16.09.2020 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 41). Відповідач [PERSON] у судове засідання 16.09.2020 року не з`явився, до суду повернувся конверт з поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 40). 02 листопада 2020 року відповідач повторно не з`явився у судове засідання, до суду повернувся конверт з поштовою відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с. 46). Будь-яких заяв, клопотань та відзиву від [PERSON] до суду не надходило. Отже, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280, 281 ЦПК України. У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Cудовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів з урахуванням положень, передбачених ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку за [ADDRESS] , згідно, укладеного 21.08.1990 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] договору купівлі продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 887 (а.с. 3). Відповідно до розпорядження селищного голови Решетилівської селищної ради № 64 від 24.12.2015 року «Про перейменування назв вулиць та провулків в смт Решетилівка та [ADDRESS] (а.с. 9). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою, зокрема, зареєстрований, але фактично не проживає відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 10-11/9519, виданою виконавчим комітетом Решетилівської міської ради Полтавської області 27.11.2019 року (а.с. 5). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 27.11.2019 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але не проживають [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За вказаною адресою зареєстрований та фактично проживає лише позивач (а.с. 4). Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає менше шести місяців на рік. Реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок і користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати та укладати інші не заборонені законом угоди. При цьому, обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, а також з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним в будинку, що йому належить, користуються жилими приміщеннями в обсязі визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Системний аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. При цьому, зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України та ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Верховний Суд України у своїй постанові від 05.11.2014 року висловив правову позицію про те, що аналіз статей 383, 391, 405 ЦК України та статті 156 ЖК дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таку ж позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 15.05.2017 року у справі №734/387/15-ц. Отже, з досліджених вище доказів встановлено, що відповідач не проживає і не з`являється у належному позивачу будинку більше року, доказів того, що позивач чинить перешкоди в доступі до житла відповідачу відсутні, зокрема, суду не надано доказів того, що між сторонами укладались будь-які угоди щодо користування житлом чи існують інші домовленості, тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції про сплату судового збору від 03.12.2019 року № 0.0.1541819595.1 вбачається, що позивачем [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн (а.с. 1). Враховуючи вищезазначене, та у зв`язку із задоволенням позову [PERSON] , судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача у справі [PERSON] в сумі 768,40 грн на користь позивача [PERSON] . На підставі викладеного та,

Outcome: approved