Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] заявила позов про визнання за нею в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] права власності на ? частину земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що ? частина вказаної земельної ділянки на підставі договору міни від 19 грудня 2012 року належала її батьку [PERSON], який помер [INFO], а вона як спадкоємець, що прийняв у встановленому законом порядку спадщину, не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на це майно, оскільки за життя спадкодавець не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку. Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 січня 2015 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права. Позивач вважає, що суд першої інстанції невірно застосував роз'яснення, викладені в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. і не застосував ст. 334 ЦК України та постанову пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». У судове засідання сторони не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, що підтверджується розписками про вручення судових повісток обом сторонам 30 січня 2015 року. Позивач заявила клопотання про відкладення розгляду справи через її хворобу, яке судом відхилене відповідно до положень ст. 305 ЦПК України, оскільки суду не надано підтвердження поважності причин відсутності позивача. Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п. 3 і п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції послався на те, що спадкодавець не зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, а тому не набув права власності на цю земельну ділянку, власником земельної ділянки є [PERSON] Такі висновки суду не можна визнати обґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Оскільки таке право позивача, як спадкоємця [PERSON], не визнається органом, який видає свідоцтво про право на спадщину, спір підлягає розгляду судом. По справі встановлено, що за договором міни від 19 грудня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] передав у власність у рівних частках [PERSON] і [PERSON] житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку площею 0, 0872 га, розташовані за адресою [ADDRESS] (а.с. 8-9). На державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому 10 вересня 2012 року на ім'я [PERSON], нотаріусом вчинено відмітку про посвідчення договору міни на підставі якого право власності на земельну ділянку переходить до [PERSON] і [PERSON] в рівних частках кожному (а.с. 10), що передбачено Порядком здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2009 р. № 439, і відповідає вимогам ч. 6 ст. 126 ЗК України в редакції Закону № 1066-VI від 16.06.2011 р., яка була чинною на час укладення договору міни. Сторони правочину договір виконали. Дійсно, ст. 125 ЗК України та ч.4 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку (нерухоме майно) виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Така редакція ч.4 ст. 334 ЦК України набрала чинності з 1 січня 2013 року. Враховуючи положення п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1878-VI від 11.02.2010 року, до 1 січня 2013 року реєстрація прав на земельну ділянку, у тому числі права власності, відповідно до цього Закону не здійснювалась. Поняття реєстрації прав на земельну ділянку і реєстрація земельної ділянки (ст. 202 ЗК України) не є тотожними поняттями. Спадкодавець [PERSON] набув право власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди, яка була укладена 19 грудня 2012 року і зареєстрована в Державному реєстрі правочинів (а.с. 11), як того вимагала ч.4 ст. 334 ЦК України в редакції, що була чинною до 1 січня 2013 року. За таких умов, державний акт про право власності на земельну ділянку з відміткою по перехід права власності на земельну ділянку, зробленою нотаріусом, та цивільно-правова угода на підставі якої відбувся такий перехід до 1 січня 2013 року, є документами, які посвідчують право власності на земельну ділянку і підставою для проведення державної реєстрації прав у випадку звернення власника за такою реєстрацією. Враховуючи наведені вище обставини, не можна визнати таким, що відповідає встановленим обставинам і вимогам закону, висновок суду про наявність права власності на земельну ділянку у [PERSON], який відчужив його, уклавши договір міни, та відсутність такого у спадкодавця. Позивач, яка є спадкоємцем після смерті [PERSON] і прийняла спадщину у встановленому законом порядку та успадкувала ? частину житлового будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 листопада 2014 року (а.с. 13), має право і на спадкування відповідної частини земельної ділянки, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved