Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

у грудні 2019 року [PERSON] через свого представника - адвоката Говоруху М.М. звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд: -Державну архітектурно-будівельну інспекцію України та Департамент з питань Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва ввести в експлуатацію квартиру [ADDRESS] на підставі принципу правомірних очікувань; - КП з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» визнати право власності на спірне майно за давністю володіння. Свої вимоги мотивував тим, що є інвалідом другої групи з дитинства та з моменту початку виховання своїми фактичними батьками - [PERSON] та [PERSON] у 1996 році законно вселився та до цього часу на законних підставах, добросовісно, відкрито та безперервно проживає у неприватизованій спірній квартирі [ADDRESS] , тимчасовий ордер на яку був виданий Державною адміністрацією Ленінського району міста Києва 16.06.1990 року № 316, в цій квартирі знаходяться всі його особисті речі, документи тощо. Іншого житла він не має. Вказав, що вказана квартира не введена в експлуатацію, хоча за весь час проживання, а саме: з 1996 року, він сплачує рахунки за надані житлово- комунальні послуги, що надаються Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд», постачання яких до будинку без повного його введення в експлуатацію неможливо. Всі його заяви про приватизацію вказаного житла залишені органами приватизації без задоволення, оскільки квартира [ADDRESS] , з невідомих підстав не введена в експлуатацію, хоча весь будинок № 48-Б після проведення капітального ремонту у 2012 році було прийнято в експлуатацію. Тому, з огляду на положення Загальної декларації прав людини від 1948 року, Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року, Конвенції про права осіб з інвалідністю (Конвенція про права інвалідів), правозастосовної практики ЄСПЛ та норм ст. ст. 344, 392 ЦК України змушений звернутись до суду за захистом своїх прав на житло. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 14.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 22.04.2019 року (т. 1 а.с. 101-102). 22.04.2019 року підготовче засідання відкладено на 21.08.2019 року (т. 1 а.с. 193-194). Ухвалою від 21.08.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи на 26.11.2019 року (т. 1 а.с. 227-228). 26.11.2019 року судове засідання відкладено на 19.03.2020 року (т. 1 а.с. 240-241). 19.03.2020 року справа не розглядалась, судове засідання відкладено на 16.06.2020 року (т. 1 а.с. 245). 16.06.2020 року у справі оголошено перерву до 10.11.2020 року (т. 2 а.с. 5-6). 11.03.2019 року до суду надійшов відзив ДАБІ, в яких остання просить відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю, оскільки позивач просить захистити своє право на майбутнє, обґрунтовуючи теоретично можливість порушення таких прав (т. 1 а.с. 117-119). 18.03.2019 року до суду надійшов відзив Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу КМР (КМДА), в котрому останній просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав відсутності порушення прав позивача з боку Департаменту (т. 1 а.с. 122-126). 20.03.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив ДАБІ, в якому позивач вказав на недоведеність позиції відповідача та просив його позов задовольнити (т. 1 а.с. 134-137). 11.04.2019 року до суду надійшов відзив КП «Спецжитлофон», в якому останнє просило у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю та недоведеністю. Вказало, що позивач проживає у вказаній квартирі без законних на те підстав, виселений з неї судовим рішенням, проте, яке ще досі є невиконаним (т. 1 а.с. 140-149). 24.04.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив КП «Спецжитлофон», в якому позивач вказав на недоведеність позиції відповідача та просив його позов задовольнити (т. 1 а.с. 203-209). 12.08.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу КМР (КМДА), в якому позивач вказав на недоведеність позиції відповідача та просив його позов задовольнити (т. 1 а.с. 214-217). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники - [PERSON] , [PERSON] позов підтримали, просили суд його задовольнити, виходячи з обставин, викладених у позовній заяві та поданих ними заявах по суті справи. Від допиту заявлених ними свідків відмовились через відсутність можливості забезпечити їх явку в судове засідання. Представник КП «Спецжитлофонд» - Несін Л.П. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні, виходячи з обставин, викладених у відзиві. Представник відповідача Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу КМР (КМДА) - Вільгельм А.Д. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Відповідач ДАБІ явку представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши сторін, котрі не заперечували проти розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явились за викликом суду, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема судовий захист цивільного права та інтересу, та справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названою нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/ захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 року у справі № 910/11511/18. З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у цій справі є визнання права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , мотивована позивачем наявністю підстав, визначених ст. 344 ЦК України, а також обставинами фактичного безперервного правомірного проживання у вказаній квартирі з 1996 року. Так, згідно ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно зі ст. 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів м. Києва від 11.06.1990 року № 316 у зв`язку із проведенням капітального ремонту будинку [ADDRESS] вирішено надати [PERSON] разом з дружиною [PERSON] для тимчасового проживання, до початку відселення громадян з указаного будинку, двокімнатну квартиру [ADDRESS] без права перепрописки з видачею тимчасового ордера (т. 1 а.с. 55). На підставі цього рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів м. Києва житловим управлінням виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів м. Києва Луценку П.Й. разом з дружиною [PERSON] на вищевказану квартиру видано ордер від 16.08.1990 року № 34/90 на право тимчасового проживання (т. 1 а.с. 54). Отже, після закінчення капітального ремонту будинку [ADDRESS] [PERSON] разом з дружиною [PERSON] повинні були звільнити квартиру [ADDRESS] та повернутись до квартири [ADDRESS] , де на момент відселення вони були прописані і яка була у них у власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 13.03.1997 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району, [PERSON] та [PERSON] в рівних долях належала квартира [ADDRESS] (14/100) (т. 1 а.с. 52). Однак, [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] у добровільному порядку не звільнили. 16.12.2002 року за договором купівлі-продажу квартири [PERSON] та [PERSON] продали належні їм 14/100 загальної частини квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 46-51). В період проживання в квартирі [ADDRESS] у [PERSON] та [PERSON] народився син - позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження від 14.09.2007 року [NUMBER] , виданим Огульцівською сільською радою Валківського району Харківської області (т. 1 а.с. 53). Вказані обставини не заперечені позивачем, вбачаються з матеріалів справи, й до того ж установлені судовими рішеннями Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2009 року, та Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.10.2013 року, що в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає (т. 1 а.с. 157-162, 164-169). Так, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2008 року у справі № 2-424 (2008 рік), яке набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 03.06.2009 року, задоволено позов Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» до [PERSON] та [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про відновлення порушеного права та усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] відсутні правові підстави для проживання в квартирі [ADDRESS] , через що останніх зобов`язано разом з неповнолітнім [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] . Також, вказаним судовим рішенням встановлено, що рішенням Московського районного суду міста Києва від 15.10.1999 року задоволено позов Дирекції по утриманню та експлуатації житлових будинків маневреного фонду КП «Київжитлоспецексплуатація» до [PERSON] та [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] в квартиру [ADDRESS] . Проте, як встановлено в ході розгляду справи, що не заперечувалось учасниками процесу, судові рішення не виконані, і позивач продовжує по теперішній час проживати у вказаній квартирі [ADDRESS] без реєстрації. На даний час будинок [ADDRESS] належить до комунальної власності та закріплений на праві повного господарського відання за КП «Спецжитлофонд» (т. 1 а.с. 150-156). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Тобто, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що у майна є власник, на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Позивач зазначає, що з 1996 року добросовісно та відкрито володіє квартирою [ADDRESS] і протягом усього часу був впевнений, що на це майно не претендують інші особи. Проте, вказані твердження позивача судом оцінюються критично з огляду на те, що безпосередньо сам позивач разом із батьками звертався до суду з позовом до Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, УЖКГ Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, Голосіївського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про зобов`язання видати ордер на право постійного проживання в квартирі [ADDRESS] , укласти з ними договір найму житлового приміщення, а саме: квартири [ADDRESS] , та зареєструвати їх у квартирі [ADDRESS] , за наслідками якого Окружним адміністративним судом міста Києва від 15.10.2013 року було ухвалено рішення у задоволенні позовних вимог відмовлено, та яким, як вже було зазначено вище, було встановлено, що у нього та його батьків відсутні правові підстави для проживання в квартирі [ADDRESS] , і вони зобов`язані її звільнити. Зазначене свідчить, що позивач був обізнаний про власника на спірну квартиру, власник вимагав звільнити приміщення, а отже позивач знав, що заволодів чужою річчю, тому його володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння. Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому [PERSON] , не є добросовісним набувачем житлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Посилання позивача на положення ст. 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, судом до уваги не приймаються, з огляду на те, що на думку суду, на дані правовідносини не поширюються вимоги вказаної статті. Крім того, позивачем до предмету даного позову включено зобов`язання Державної архітектурно-будівельної інспекції України та Департаменту з питань Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва ввести в експлуатацію квартиру [ADDRESS] на підставі принципу правомірних очікувань з посиланням на правовстановлюючу практику ЄСПЛ. З даного приводу суд вважає зазначити наступне. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.09.2009 року №1115 «Про організаційно-правові заходи щодо проведення ремонту та перепланування квартир будинку [ADDRESS] », Комунальному підприємству з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» було доручено здійснити необхідні організаційно-правові заходи щодо проведення ремонту та перепланування квартир будинку [ADDRESS] , в тому числі відселення громадян та організацію прийняття квартир в експлуатацію після закінчення ремонтних робіт. Розпорядженням Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації «Про затвердження акту державної приймальної комісії по прийняття в експлуатацію закінчених робіт з ремонту та перепланування квартир у житловому будинку по [ADDRESS] вказаного будинку в експлуатацію не вводилася. Відповідно до Наказу від 28.12.2012 року № 83/05 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» «Про прийняття на баланс та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] » прийняла вказаний будинок на баланс та обслуговування без площі житлової квартири № 39 . Відомості про проведення робіт з ремонту та перепланування, інвентаризацію та прийняття в експлуатацію квартири № 39 відсутні в Акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого переплануванням об`єкта від 01.11.2011 року № 47 на плані квартирного (багатоповерхового) будинку. Після закінчення ремонтних робіт та робіт з перепланування квартир будинку, на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.12.2010 року № 1112 «Про питання організації управління майном у місті Києві», у зв`язку із закінченням ремонтних робіт [ADDRESS] , вказаний будинок прийнято до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та згідно з актом приймання-передачі основних засобів від 01.01.2013 року передано на Баланс КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району» (рішенням II сесії Київської міської ради VII скликання від 09.10.2014 № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» та розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.01.2015 року № 7 перейменовано у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»). При цьому, в акті приймання-передачі основних засобів від 01.01.2013 року загальну житлову площу будинку зменшено на площу квартир, які не прийнято в експлуатацію, зокрема на площу квартири № 39 . Вказані обставини сторонами не заперечені та встановлені наявними в матеріалах доказами. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11.09.1997 року, закріплено право на справедливий суд. З огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96, ECHR 2002-X; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10.03.2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05). У контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «правомірні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23.10.1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland) (заява № 12742/87); ухвала ЄСПЛ від 13.12.984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше. У практиці ЄСПЛ матеріальні правомірні очікування визнаються «майном» за умови, що такі очікування стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, є цивільними за галузевою належністю і достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту. Відповідно до усталеної практики Європейського суду ««майном» може бути «наявне майно», або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні «правомірне очікування» дієвої реалізації його майнового права» (Malhous v. Czech Republic (dec.) [GC], no. 33071/96, ECHR 2000-XII; Draon v. France [GC], no. 1513/03, ECHR 2006-IX; Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium, no. 17849/91, §§ 29-31, ECHR A332). Тобто, унаслідок певного юридичного факту, який уже відбувся (це може бути договір, делікт чи видача ліцензії), особа набуває майнове право. Однак невдовзі по тому, до того як особа це право встигне зреалізувати, держава ухвалює акт (нормативний або індивідуальної дії), котрим таке право скасовується із наданням цьому актові ретроспективної дії щодо фактів, які відбулися до його прийняття. При цьому підстави, з яких особа позбавляється раніше набутого права, не пов`язані з її поведінкою. У подібних ситуаціях на момент розгляду справи Європейським Судом право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства. Через те Суд визнає порушеним не право, а правомірне очікування заявника. На противагу «правомірним очікуванням», майном не визнаються «сподівання, що майнове право, яке давно й давно припинилося, - буде поновлене», а також вимоги, чинність яких ab initio обумовлена певними обставинами - у разі, якщо такі обставини не мають місця. Головне призначення, зокрема, категорії «правомірні очікування» полягає у тому, аби надати індивідові можливість юрисдикційного захисту навіть у тих пограничних ситуаціях, коли останній не годен достеменно вказати на конкретну норму позитивного права, яка в тій чи іншій ситуації була порушена. Разом з тим, судом встановлено, що у позивача відсутні будь-які законні права на квартиру [ADDRESS] , навіть відсутні правові підстави для проживання. Отже, наявність чи відсутність введення в експлуатацію квартири [ADDRESS] жодним чином не впливає на виникнення, як в даному випадку, у позивача будь-яких прав на вказану квартиру з огляду на відсутність таких. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернень позивача з даного питання до відповідачів та відмови останніх. Позивачем на обґрунтування своєї позиції надане лише відповіді Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації та Департаменту з питань Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва на адвокатські запити. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. За змістом ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу відсутності введення в експлуатацію приміщення на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчить, на думку суду, про незгоду позивача з указаним вище судовими рішеннями, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу. За вказаних обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed