Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

У грудні 2016 року кредитна спілка «Буковинський Альянс» звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 16.10.2006 року між КС «Буковинський Альянс» та відповідачем укладено кредитний договір №591 за умовами якого, кредитна спілка за рахунок внесків своїх вкладників, надала [PERSON] кредит в сумі 6000 грн. в обмін на зобовязання позичальника повернути кредит та сплатити відсотки за його користування згідно умов договору. У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за вказаним договором рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.05.2007 року з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 7446,57 грн. та судові витрати, а рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03.03.2015 року з відповідача на користь кредитної спілки стягнуто заборгованість в сумі 37990,51 грн. та судові витрати. Вказував на те, що стягнення з позичальника за рішенням суду суми заборгованості за кредитом не припинили зобовязальних правовідносин між сторонами, а тому не звільняє позичальника від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобовязання, у звязку з чим вважає, що з відповідача підлягають стягненню нараховані після ухвалення вище вказаного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці непогашені підвищені відсотки та інфляційне відшкодування відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також пеня, яка не була стягнута вказаними вище рішеннями суду. При цьому, зазначала, що станом на 26.12.2016 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 79906,04 грн., яка складається із суми непогашених підвищених відсотків в розмірі 57553,21 грн., пені 16016,34 грн. та інфляційного відшкодування згідно індексу інфляції в сумі 6336,49 грн. Посилаючись на вказане та норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на користь кредитної спілки заборгованість в розмірі 79906,04 грн. 04 коп. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не зявився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду, про причини своєї неявки суду не повідомив і не подав заяви про відкладення розгляду справи. Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Зокрема, як убачається з довідки АДБ при УМВС України в Чернівецькій області відповідач зареєстрований за адресою м. Чернівці, вул. Залозецького, 107/25 та саме за цією адресою судом неодноразово надсилались судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник кредитної спілки не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, 16.10.2006 року між КС «Буковинський Альянс» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №591, за умовами якого [PERSON] отримав кредит в розмірі\~6000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 45 % на рік, з кінцевим терміном повернення коштів до 16 жовтня 2008 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту (а/с 7). Так, ч.ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною 2 ст. 628 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Крім того, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України визнначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи вищевказані вимоги закону та умови кредитного договору, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли кредитно-договірні відносини. При цьому, факт отримання позичальником грошових коштів на виконання умов вказаного кредитного договору підтверджується копією відповідної розписки від 16.10.2006 року (а/с 8). Також в ході розгляду справи встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що відповідач [PERSON] систематично не виконував свої зобовязання за вказаним кредитним договором, у звязку з чим рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.05.2007 року з нього на користь кредитної спілки стягнуто заборгованість за кредитним договором №591 від 16.10.2008 року у розмірі 7446,57 грн. та судові витрати. Крім того, заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03.03.2015 року з відповідача на користь кредитної спілки стягнуто заборгованість за невиконання умов кредитного договору та рішення суду про стягнення боргу в розмірі 37990,51 грн. за період з 30.05.2007 року по 19.11.2014 року, в тому числі непогашені відсотки за кредитом 19704,45 грн., пеню 18286,06 грн. та судові витрати. Разом з тим, відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобовязань й відповідно отримані ним кредитні кошти та інші платежі на виконання умов договору та вказаних рішень Першотравневого районного суду м. Чернівці не повернув, а тому позивачем нараховано пеню та відсотки відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також інфляційні витрати в розмірі 6336,49 грн., що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості (а/с 13). Так, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до абзацу 1, 2 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Такі підстави, зокрема визначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє права кредитора на отримання сум, передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Таким чином, наявність судових рішень про стягнення боргу не розриває кредитний договір, дію цього договору не зупиняє та правовідносин не припиняє й відповідно не звільняє боржника від виконання своїх боргових зобовязань щодо повернення кредитних коштів, невиконання яких тягне за собою відповідальність встановлену ст. 625 ЦК України. Отже, прийняття судом рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами Договору, та не тягне за собою припинення договору, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань. Крім того,\~ наявність судового рішення\~ також не позбавляє кредитора права на отримання сум відповідно до положень\~ст.ст. 625, 1046, 1048 ЦК України та умов кредитного договору і не тягне за собою припинення зобов'язань за договором з дня набрання чинності судовим рішенням. За змістом ст.ст. 625,629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. При цьому,стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. При цьому, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Зокрема, статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (п. 3 ст. 549 ЦК України). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. При цьому, слід враховувати, що, попри подібність правової природи п. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Зокрема, як убачається з умов укладеного між сторонами договору, зокрема п. 6.2, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх платіжних і інших зобовязань, він зобовязується виконати невиконані або неповністю виконанні зобовязання, сплатити на суму прострочених платежів пеню за ставкою 18% річних, а також відшкодувати спілці спричинену таким невиконанням шкоду, включаючи упущену вигоду. Оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобовязань за кредитними договорами, й відповідно не надав доказів своєчасного повернення кредиту, сплати процентів та виконання судових рішень,\~\~суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими і\~\~такими, що підлягають задоволенню й відповідно з відповідача на користь позивача слід стягнути відсотки та інфляційні нараховані відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України та пеню нараховану відповідно до умов договору, а також інфляційні витрати в розмірі 6336,49 грн., що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості \~\~ Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені ним судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved