Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

У грудні 2020 року представник Черкавський Ю. С. в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 590343,34 грн та сплачений судовий збір. Уточненою заявою від 20.04.2021 представник Банку Матвійчук М. З. просив стягнути з відповідача на користь Банку 590343,34 грн, з яких: - заборгованість зі сплати 12 % річних, нарахованої на підставі п. 6.5 кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту у розмірі 236975,84 грн; - заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками та пенею, у розмірі 3069,50 грн; - заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу відповідно до рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року, у розмірі 350298,0 грн. Позов обґрунтований тим, що у відповідач 23.09.2020 виконав рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2014 року, яким з нього на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором № 344 від 10.05.2007 у загальному розмірі 332957,22 грн. з яких: 314200,0 грн - за тілом кредиту; 18327,99 грн - за відсотками; 429,23 грн - пеня. Заявлені до стягнення у справі кошти нараховані на підставі статті 625 ЦК України на вказану заборгованість за кредитним договором. У наданому суду відзиві 29.04.2021 відповідач просив застосувати строк позовної давності. Не заперечував щодо стягнення на користь Банку 19400,0 грн - 3 % річних, нарахованих на тіло кредиту за останні три роки, та 41666,14 грн - інфляційних втрат за останні три роки. Іншу частину позову не визнає. 25 травня 2021 року представник позивача подав клопотання про визнання поважними причини пропуску позовної давності за період з 06.09.2013 до 29.11.2018 в частині позовних вимог про стягнення 3% річних на суму заборгованості за відсотками та пенею. Ухвалою суду від 25 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, зокрема на підставі положень кредитного договору № 344 від 10.05.2007 (зі змінами) та приписів статті 625 ЦК України. Зазначив, що заявлені позовні вимоги сформовані з урахуванням 10-річного строку позовної давності та положень пункту 6.5 Кредитного договору. При цьому розмір інфляційних втрат за відповідні періоди розраховувався без урахування дефляційних процесів. Судові витрати просив стягнути з відповідача на користь Банку. Представники відповідача у судових засіданнях проти заявленого позову заперечували, визнали такий частково у розмірі, зазначеному у відзиві. Зокрема заперечення полягають у відсутності підстав для застосування пункту 6.5 Кредитного договору (зі змінами) та стягнення 12% річних, нарахованих на тіло кредиту. Також просили застосувати трирічний строк позовної давності і не поновлювати такий, оскільки перегляд судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором вищими інстанціями не може бути підставою для поновлення пропущеного трирічного строку. Крім того, представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що різниця у наданих сторонами розрахунках щодо заборгованості зі сплати інфляційних втрат виникла через те, що відповідач враховував за відповідний період процес дефляції, а позивач - ні. Вважає, що позивач необґрунтовано під час визначення реальних інфляційних втрат застосовував лише показники інфляції. Надаючи правову оцінку поясненням сторін, письмовим доказам у справі, суд встановив наступні фактичні обставини. На підставі заяви-анкети позичальника на отримання кредиту 10.05.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) в особі керуючою філією «Відділення Промінвестбанку в м. Бурштині Івано-Франківської області» та [PERSON] укладено кредитний договір № 344 із внесеними змінами (далі - Кредитний договір). Згідно з пунктом 2.2 Кредитного договору за користування кредитом установлено процентну ставку в розмірі 10 % річних. У пункті 6.5 Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 20% річних від простроченої суми згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. Договором про внесення змін № 2 від 23 лютого 2009 року до Кредитного договору сторони внесли ряд змін, зокрема пункт 6.5 Кредитного договору виклали в такій редакції: «У випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 12% річних від простроченої суми». Відповідно до пункту 6.10 Кредитного договору будь-які протиріччя, що можуть виникнути між сторонами при виконанні умов цього договору, вирішуються шляхом переговорів або у судовому порядку. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років. У пункті 7.1 Кредитного договору сторони погодили, що цей договір діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно з умовами цього договору. 17.12.2012 між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Відповідно до вказаного договору ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступив ПАТ «Альфа-Банк» право вимоги, зокрема за Кредитним договором. Рішенням Галицького районного суду від 06.11.2014 у справі № 341/2118/13-ц, яке набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.07.2017, із [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» стягнуто заборгованість за Кредитним договором у розмірі 332957,22 грн, з яких: 314200,0 грн - за тілом кредиту; 18327,99 грн - за відсотками; 429,23 грн - пеня. До суду Банк звернувся у серпні 2013 року, скориставшись правом, передбаченим статтею 1050 ЦК України. Постановою приватного виконавця від 21.09.2020 закінчено виконавче провадження у справі № 341/2118/13-ц у зв`язку з виконанням рішення Галицького районного суду від 06.11.2014. Щодо стягнення наявної у відповідача заборгованості на підставі статті 625 ЦК України у цій справі позивач надав наступні розрахунки: А) за період з серпня 2013 року до 21.09.2020: - 236975,84 грн - заборгованість зі сплати 12 % річних, нарахована на підставі п. 6.5 кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту, тобто нарахована на 314200,0 грн, з урахуванням відповідних періодичних проплат, починаючи з січня 2019 року; - 3069,50 грн - заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками (18327,99 грн) та пенею (429,23 грн); - 350298,00 грн - заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахована на всю суму заборгованості (332957,22 грн), з урахуванням відповідних періодичних проплат, починаючи з січня 2019 року. Б) за період з грудня 2017 року до 21.09.2020, тобто з урахуванням трирічного строку позовної давності, сторона позивача надала наступні розрахунки: - 74693,69 грн - заборгованість зі сплати 12 % річних, нарахована на підставі п. 6.5 кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту, тобто нарахована на 314200,0 грн; - 649,05 грн - заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками (18327,99 грн) та пенею (429,23 грн); - 53300,16 грн - заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахована на всю суму заборгованості (332957,22 грн). При цьому у судовому засіданні представник позивача також погодився зі стороною відповідача, що розбіжність у нарахованих сумах під час розрахунку саме інфляційних втрат за однакові періоди у сторін виникла через те, що у місяці дефляції Банк не «мінусував» відповідні кошти, а в місяці інфляції відповідні втрати нараховував. Тоді як відповідач під час розрахунків враховував дефляцію. Своєю чергою сторона відповідача, зокрема на вимогу суду, подала власні розрахунки заборгованості за аналогічні періоди, які полягають у наступному: А) за період з серпня 2013 року до 21.09.2020: - 237890,02 грн - заборгованість зі сплати 12 % річних, нарахована на підставі п. 6.5 кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту, тобто нарахована на 314200,0 грн; - 59472,50 грн - заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахована на підставі саме ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту; - 3069,30 грн - заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками (18327,99 грн) та пенею (429,23 грн); - 345594,83 грн - заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахована на всю суму заборгованості (332957,22 грн), з урахуванням відповідних періодичних проплат, починаючи з січня 2019 року. Б) за період з грудня 2017 року до 21.09.2020, тобто з урахуванням трирічного строку позовної давності, сторона відповідача надала наступні розрахунки: - 19400,64 грн - заборгованість зі сплати 3 % річних, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту, тобто нарахована на 314200,0 грн, з урахуванням відповідних періодичних проплат, починаючи з січня 2019 року; - 41666,14 грн - заборгованість зі сплати інфляційних втрат, нарахована на всю суму заборгованості (332957,22 грн). Як пояснили представники сторін у судовому засіданні, і це визнається сторонами, заборгованість за пенею і відсотками перестала існувати з січня 2019 року. Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та позовним вимогам по суті, суд виходить з такого. Відповідно до частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 598 та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з положеннями ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України). Відтак закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України, згідно з частиною першою якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12). Як установлено у пункті 7.1 Кредитного договору, сторони визначили строк Кредитного договору до повного виконання позичальником будь-яких грошових зобов`язань за цим договором. Водночас частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, ПАТ «Альфа-Банк» скористався правом, передбаченим частиною 2 статті 1050 ЦК України, звернувшись до суду з позовом про стягнення з позичальника усієї суми заборгованості за Кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що приписи абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на вищенаведене, суд враховує позицію Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 лютого 2019 року № 758/13462/15-ц, про те, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зазначено, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Таким чином, як неодноразово у своїх рішеннях зазначав Верховний Суд, пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України припиняє дію кредитного договору в частині нарахування процентів, пені чи інших штрафних санкцій саме за кредитом. Отже, Кредитний договір у відповідній частині припинив свою дію, тоді як АТ «Альфа-Банк» втратив можливість нараховувати та стягувати з позивача проценти за користування кредитом за ставкою 10% річних на підставі пункту 2.2 договору. При цьому позивач у своїх доводах стверджує про те, що на цей час у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати процентів відповідно до приписів частини другої статті 625 ЦК України та відповідних положень Кредитного договору, зокрема пункту 6.5, які продовжують діяти, оскільки позивач своєчасно не виконав взяті на себе грошові зобов`язання, прострочену заборгованість не сплатив та продовжував здійснювати неправомірне користування кредитом. Водночас позовна давність згідно з пунктом 6.10 Кредитного договору становить 10 років. Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як частиною другою статті 625 ЦК України встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 6.23 постанови). При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду чітко розмежувала поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами». При чому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012. З огляду на викладене, Верховний Суд у вказаній постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 дійшов висновку про те, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі відповідних пунктів кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, суд вважає неправильним твердження сторони відповідача про те, що АТ «Альфа-Банк» втратив можливість нарахування та стягнення [PERSON] будь-яких процентів за Кредитним договором після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що після пред`явлення до [PERSON] вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України АТ «Альфа-Банк» втратив право нарахування процентів, пені чи інших штрафних санкцій саме за кредитом, тобто за правомірне користування ним. При цьому рішенням Галицького районного суду від 06.11.2014 у справі № 341/2118/13-ц підтверджено наявність у [PERSON] простроченої до сплати суми заборгованості за Кредитним договором, яку позичальник сплатив лише у вересні 2020 року. Тобто відповідач користувався такою простроченою заборгованістю (кредитними коштами) неправомірно, за що передбачено відповідальність приписами частини другої статті 625 ЦК України та пунктом 6.5 Кредитного договору у вигляді 12 % річних від простроченої суми. Оскільки Кредитний договір продовжує діяти до повного погашення зобов`язань за ним, прострочена заборгованість, підтверджена рішенням суду, була погашена лише у вересні 2020 року, строк позовної давності щодо спорів за цим договором становить 10 років, то суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів представника позивача щодо нарахування 12 % річних на підставі п. 6.5 Кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту за період з серпня 2013 року до вересня 2020 року, у розмірі 236975,84 грн та стягнення такої суми з відповідача на користь Банку. При цьому суд не бере до уваги посилання представників відповідача на те, що редакція пункту 6.5 Кредитного договору від 23 лютого 2009 року (внесення змін) не містить посилання безпосередньо на частину другу статті 625 ЦК України, оскільки попередня редакція цього положення містила таке посилання, а слова «сплачує проценти в розмірі 12% річних від простроченої суми» повністю кореспондуються з відповідними приписами вказаної норми ЦК України «проценти річних від простроченої суми». Тобто як приписи частини другої статті 625 ЦК України в частині стягнення 3 процентів річних від простроченої суми, так і положення пункту 6.5 Кредитного договору, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, позов у цій частині підлягає задоволенню. З огляду на приписи частини другої статті 625 ЦК України суд виходить з того, що позивач має право на отримання 3 % річних, нарахованих на відсотки і пеню за Кредитним договором, а також на отримання відповідної компенсації інфляційних втрат. При цьому суд враховує, що наявність у відповідача відповідної заборгованості за відсотками 18327,99 грн та пенею у розмірі 429,23 грн з серпня 2013 року до січня 2019 року сторонами визнається. Суд виходить з того, що аналіз змісту положень пунктів 6.5 та 6.10 Кредитного договору дає підстави для висновку про те, що строк позовної давності тривалістю 10 років стосується виключно заборгованості саме за Кредитним договором і не стосується 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховуються на підставі статті 625 ЦК України. Тобто, суд застосовує 10-річний строк позовної давності виключно щодо позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати 12 % річних, нарахованої на підставі п. 6.5 кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму боргу за тілом кредиту. При цьому, на переконання суду, до позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховуються виключно на підставі статті 625 ЦК України, застосуванню підлягає загальний строк позовної давності тривалістю три роки, про що неодноразово у своїх рішеннях вказував Верховний Суд. Тобто право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова ВС від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц). Згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд не вважає обґрунтованими доводи представника позивача про наявність підстав для поновлення строку позовної давності і визнання причин його пропущення поважними, оскільки перегляд рішення Галицького районного суду від 06.11.2014 у справі № 341/2118/13-ц судами вищих інстанцій не позбавляв Банк можливості звернутися до суду з позовом про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, починаючи, зокрема, з серпня 2016 року. Таким чином, суд дійшов висновку щодо часткової обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь Банку 3 % річних, за період з грудня 2017 року до вересня 2020 року, нарахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості за відсотками та пенею, у загальному розмірі 649,05 грн, з яких 634,20 грн - на відсотки, 14,85 грн - на пеню. Вказані суми підтверджені розрахунками самого позивача за три останні роки, які передували зверненню до суду з цим позовом. При цьому, фактично, нарахування 3 % річних на заборгованість за відсотками (18327,99 грн) та пенею (429,23 грн) припинилося у січні 2019 року, оскільки перший платіж боржника у січні 2019 року було направлено не на погашення тіла кредиту, а на погашення заборгованості за відсотками і пенею. Щодо стягнення інфляційних втрат. Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення, і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи й не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що саме розрахунки відповідача щодо нарахування інфляційних втрат з урахуванням трирічного строку позовної давності є правильними, оскільки під час таких розрахунків правильно враховано економічну характеристику «дефляція», чого при своїх розрахунках не враховував позивач і пропускав відповідні місяці періоду нарахування. Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню з урахуванням трирічного строку позовної давності, а саме за період з грудня 2017 року до вересня 2020 року у розмірі 41666,14 грн. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позову у цій справі, сплачений судовий збір у розмірі 8855,15 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial