Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

У грудні 2016 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він працював на підприємстві відповідача з 29.12.1980 р. по 13.07.2016 р. помічником машиніста та машиністом тепловоза впродовж 35 років 7 місяців. За час роботи він отримав професійне захворювання, яке було встановлене Українським НДІ промислової медицини, а саме: - вібраційна хвороба першої-другої ст. від дії загальної вібрації, синдром церебрально-периферичної ангіодистонії з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях в поєднанні з помірною полірадикулопатією на фоні спондилоартрозу, двобічним плечолопатковим періартрозом, остеоартрозом ліктьових суглобів, остеоартрозом і періартрозом колінних суглобів; - хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легенів першої ст.), група «А», ЛН першого ст.. За первинним висновком МСЕК від 17.11.2016 р. йому було встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 55 %, з яких: 45 % по вібраційній хворобі, а 10% - ХОЗЛ з 07.11.2016 р. по 01.12.2017 р.. У звязку з професійним захворюванням йому спричинена моральна шкода, так як змінилися його звичний спосіб та якість життя. Він був змушений звільнитися з роботи, лікуватися амбулаторно та стаціонарно. Він не може вести повноцінний образ життя, відчуває стійкий біль і обмеження рухів в шийному та поперековому відділах хребта, плечових і колінних суглобах. При фізичному навантаженні відчуває задишку. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя. Просить стягнути з відповідача 80000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача позов не визнала, вказала що позивач при влаштуванні на роботу на підприємство знав про важкість та шкідливість роботи, про що його повідомляв відповідач, тривалий час за своєю ініціативою працював у цих умовах, допускаючи настання профзахворювань при тому, що чинне законодавство не встановлює прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах праці, а тому відповідач не може нести відповідальність з приводу завдання моральної шкоди, доказів на заподіяння якої та її розміру позивач не надав. Висновок позивача про те, що він втратив нормальні життєві звязки є його припущенням, а розмір моральної шкоди який вказано у позові є необґрунтованим. У довідці МСЕК дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання у зазначеній довідці та матеріалах справи відсутні. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 29.12.1980 р. по 13.07.2016 р. працював в ПрАТ «Північний ГЗК» помічником машиніста та машиністом тепловоза (а.с. 2-6). Працюючи протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримав професійні захворювання та висновком МСЕК від 17.11.2016 р. йому з 07.11.2016 р. по 01.12.2017 р. встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 55 % , з яких: 45% по вібраційній хворобі, а 10% ХОЗЛ (а.с. 13-14). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 01.09.2016 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: 1) вібраційна хвороба першої-другої ст. від дії загальної вібрації, синдром церебрально-периферичної ангіодистонії з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях в поєднанні з помірною полірадикулопатією на фоні спондилоартрозу, двобічним плечолопатковим періартрозом, остеоартрозом ліктьових суглобів, остеоартрозом і періартрозом колінних суглобів; 2) хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легенів першої ст.), група «А», ЛН першого ст. (а.с. 9-12). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 01.12.2016 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є еквівалентний рівень загальної транспортно-технологічної вібрації, який перевищує нормативний на 4 дБ, а також те, що вміст пилу з вмістом вільного діоксину кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 2,5 разів перевищує ГДК, в результаті порушення посадовими особами, тобто керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 55 % втрати працездатності первинно, а також характер захворювань, пов'язаних із спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Вінзмушений змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві звязки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 60000 грн. за встановлені 55 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 551 грн. 20 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial