Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

У грудні 2020 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.02.2011 між Концерном «МТМ» в особі Філії Концерну «МТМ» Вознесенівського району та [PERSON] укладено договір № 203428 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. За період з жовтня 2014 року по лютий 2017 року позивач відпустив до нежитлового приміщення № 97 за адресою: [ADDRESS] , яке у вказаний період належало відповідачу на праві приватної власності, теплову енергію на загальну суму 11 329,83 грн. За вказаний період відповідач неналежним чином здійснювала оплату за послуги, внаслідок чого виникла заборгованість на суму 11 329,83 грн.З огляду на викладені обставини позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості у зазначеному вище розмірі, а також судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.12.2020 зазначену цивільну справу передано на розгляд Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за підсудністю. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2021 відкрито провадження та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) учасників справи у судове засідання. Цією ж ухвалою встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. Представник позивача тричі у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про поважні причини неприбуття у судове засідання суд не повідомляв, а відтак суд, з урахуванням думки представника відповідача, який вважав за можливе розглядати справи у відсутність представника позивача, та виходячи з вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України, вважав за необхідне розглядати справу у відсутність представника позивача, на підставі наявних матеріалів справи. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О.М., [PERSON] прийняла у власність нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-7). 05.12.2018між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення. За вказаним договором [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] , купили в рівних частках, по 1/2 частці нежиле приміщення за 97, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . 01.02.2011 між Концерном «Міські теплові мережі» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 203428 (а.с. 17-19). Згідно з п. 1.1 Договору позивач взяв зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді Споживачу, а Споживач взяв обов`язок прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами, в терміни та порядку встановленими умовами цього Договору і додатками до договору, що є його невід`ємними частинами. У відповідності до ст. 67 Житлового кодексу (далі - ЖК) України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Початок та закінчення опалювального сезону у вказаному нежитловому приміщенні здійснюється одночасно з житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Рішення про початок та закінчення опалювального сезону у м. Запоріжжя приймає виконавчий комітет Запорізької міської ради. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Факт постачання теплової енергії підтверджується рахунками, актами приймання-передачі теплової енергії та не спростовується відповідачем. Згідно з п. 6.2. Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Відповідно до п. 6.3 Договору підставою для розрахунків Споживача з теплопостачальною організацією є рахунок та акт приймання-передачі. Теплопостачальною організацією надсилалися на адресу відповідача рахунки та акти приймання-передачі. Також, позивач надсилав на адресу відповідача претензії від 24.04.2019 № 453/09 та від 09.12.2020 № 513/05-юр щодо погашення заборгованості за теплову енергію, що підтверджується реєстрами поштових відправлень. Пунктом 6.4. Договору передбачено обов`язок Споживача до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на розрахунковий рахунок Теплопостачальної організації суму заборгованості за спожиту теплову енергію. Згідно з п. 6.7. Договору Споживач з 10 по 12 число місяця, наступного за розрахунковим, повинен отримати від Теплопостачальної організації за адресою: [ADDRESS] , документи за розрахунковий період: рахунок фактуру, акт приймання-передачі теплової енергії, податкову накладну (платникам ПДВ). Споживач, згідно п. 6.7.1 Договору отриманий акт приймання-передачі теплової енергії повинен підписати, оформити належним чином та повернути на адресу Теплопостачальної організації на протязі п`яти днів з дати отримання. У разі неотримання акту приймання-передачі, або обґрунтованих заперечень в його підписанні, у термін встановлений 6.7.1 договору, акт підписується Теплопостачальною організацією з позначенням про відмову у підписанні його Споживачем, та оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період (п. 6.7.2 договору). Відповідно до п. 3.2.26 договору щомісячно, у строки, визначені даним договором, споживач зобов`язаний повертати теплопостачальній організації підписаний уповноваженою особою та належним чином оформлений акт приймання-передачі теплової енергії в гарячій воді. Таким чином, у договорі купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 203428 від 01.02.2011 визначений обов`язок споживача отримати від Теплопостачальної організації рахунок фактуру, акту приймання-передачі теплової енергії, податкової накладної за адресою теплової організації, також обов`язок повернення підписаного та належно оформленого акту приймання-передачі теплової енергії в гарячій воді. За період з жовтня 2014 року по лютий 2017 року позивач відпустив теплову енергію до нежитлового приміщення № 97 по договору № 203428 від 01.02.2011, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , на загальну суму 11 329,83 грн., що підтверджується актами та розрахунками. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з до п. 18 Правил «Надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, плата за послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення вноситься щомісячно. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З позовної заяви та доданих до неї доказів встановлено, що протягом спірного періоду - з жовтня 2014 року по лютий 2017 року відповідач не вносила оплату за надані послуги, внаслідок чого має заборгованість за послуги зцентралізованого опалення та постачання гарячої води в розмірі 11 329,83 грн. Разом із тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У даному випадку позивач був обізнаний, що відповідач протягом тривалого часу, а саме з квітня 2015 року не здійснювала оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти, які повинні були бути сплачені відповідачем не пізніше 20-го числа наступного за розрахунковим місяця. Відповідно до розрахунку основного боргу остання сплата за послуги відбулась у березні 2015 року на суму 1 505,10 грн. Проте, до суду із даним позовом позивач звернувся 21.12.2020, тобто зі спливом строку позовної давності за позовними вимогами. За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У даному випадку відповідач [PERSON] заявила про застосування позовної давності, що підтверджується її письмовою заявою від 05.04.2021 (а.с. 85). Таким чином, судом встановлено, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості, яка утворилася у період з жовтня 2014 року по лютий 2017 року, між тим, з позовом про стягнення цієї суми заборгованості позивач звернувся лише у грудні 2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не зазначено, а також не заявлено клопотання про поновлення цього строку. Таким чином, у в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з жовтня 2014 року по лютий 2017 року, слід відмовити у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі шляхом подання суду письмової заяви. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що в задоволенні позову Концерну «МТМ» слід відмовити повністю. Підстави для стягнення судових витрат, визначені ст. 141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed