Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20.02.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір, згідно якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 10 230,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 31.08.2019 року за нею рахується заборгованість на загальну суму 16 448,72 грн., з них: 9 988,51 грн. - заборгованість за кредитом, 5 338,84 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 100,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 771,37 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати у розмірі 1 921,00 грн. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 04 жовтня 2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Від відповідача [PERSON] відзив на позовну заяву не надходив. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. У доданому до позовної заяви клопотанні просив проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Пояснила суду, що кожен місяць платила за кредитом через термінали «Приватбанку» та не може зрозуміти, чому не міняється сума заборгованості. Визнала, що одержала кредитні кошти на кредитну картку, яку двічі міняли по закінченню строку її дії. Строк нинішньої кредитної картки до травня 2021 року. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 лютого 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] укладено договір, за умовами якого позичальник отримав у кредитодавця 10 230 гривень кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредитний договір складається із заяви позичальника від 20 лютого 2008 року, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, що викладені на сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача перед АТ КБ «Приватбанк» станом на 31.08.2019 року становить 16 448,72 грн., яка складається з: 9 988,51 грн. - заборгованість за кредитом, 5 338,84 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 100,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 771,37 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтями 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві [PERSON] від 20 лютого 2008 року зазначена процентна ставка у розмірі 1,9% на місяць. Натомість у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник) стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за збільшеними процентами на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 лютого 2008 року, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Обґрунтовуючи позов, позивач послався й на Тарифи банку, однак наданий банком витяг про обслуговування кредитування кредитних карт «Універсальна» також не підписаний відповідачем. Надані ПАТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України (в редакції, на час укладання кредитного договору) вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Суд вважає за доцільне не враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, в частині стягнення заборгованості за процентами, оскільки як зазначалось судом вище, підписавши анкету-заяву [PERSON] погодилась на запропоновану процентну ставку у розмірі 1,9% на місяць. У справі ж № 342/180/17, яка розглядалась Великою Палатою Верховного Суду, у заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не була зазначена, що по суті стало підставою для відмови банку у задоволенні вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами. Також суд, задовольняючи вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам, враховує пояснення відповідача про неодноразову пролонгацію строку дії кредитної картки, оскільки саме від строку дії картки залежить настання кінцевого терміну повернення кредиту. На даний час, за словами відповідача, строк дії картки закінчується у травні 2021 року, у зв`язку із чим банк має право на стягнення процентів за користування кредитним коштами до указаного періоду. Натомість, на переконання суду, у цій справі відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. А тому в зазначеній частині вимог слід відмовити. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення штрафів судом враховано, що у заяві від 20.02.2008 сторони передбачили зобов`язання позичальника сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку із чим банк вимушений звернутись до суду. Проте заява від 20.02.2008 не містить інформації щодо погоджених сторонами термінів платежів та детального опису грошового зобов`язання [PERSON] , а до наявної щодо цього інформації в Умовах та Правилах надання банківських послуг, а також Тарифах банку суд ставиться критично, оскільки у зазначених документах відсутній підпис позичальника. Враховуючи наведене суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та процентами у розмірі 15 327 грн. 35 коп. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 790,04 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене та

Outcome: partial