Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства\~\~і суду. Під час розгляду справи в суді позовні вимоги збільшив , прохав стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України шкоду, спричинену органами досудового слідства і суду в розмірі 4\~250\~000 грн. та пред`явив вимоги до [PERSON] фонду України в Полтавській області про зарахування терміну перебування під судом і слідством до трудового стажу . ( Т.3 а.с.43-47) В обґрунтування позовних вимог вказував, що в 1997 році відносно нього Липовецьким РВ УМВС України у Винницький області було порушено кримінальні справи. Досудове слідство проводилось по 22 листопада 2011 року. Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 7 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області\~\~\~від 23 червня 2011 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2011 року, його визнано невинуватим та виправдано за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 Кримінального кодексу України. Позивач вважає, що за час досудового слідства зазнав душевних та фізичних страждань, поніс значні матеріальні збитки, які мають бути відшкодовані за рахунок Державного бюджету України. В судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини та підстави викладені в позові. Представник відповідача Державної казначейської служби України [PERSON] позовні вимоги не визнала , вважає що рішенням суду від 10.09.2013 року позивачеві уже було відмовлено в задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди , а тому позов є безпідставним. З аналогічних підстав заперечував проти позовних вимог [PERSON] представник третьої особи прокуратури Вінницької області [PERSON] Представник відповідача [PERSON] фонду України в Полтавській області [PERSON] проти задоволення позову також заперечував , вважає що підстави для зарахування [PERSON] терміну перебування під судом і слідством до трудового стажу відсутні , оскільки [PERSON] на момент затримання та перебування під вартою не працював , від роботи не відсторонявся. Представники третіх осіб , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області, Немирівської місцевої прокуратури Вінницької області, Липовецького районного суду Вінницької області, Липовецького відділення поліції ГУ НП у Вінницькій області , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи , в судове засідання не з`явились , будь яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору , дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами по справі , у відношенні [PERSON] 29 вересня 1997 року начальником ВДСБЕЗ Липовецького РВ УМВС України у Віниницькій області було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 84 ч.2, 172 ч.2 КК України. 01.04.1998 року постановою слідчого Липовецького РВВС [PERSON] було притягнуто в якості обвинуваченого за ст. 165 ч.4 КК України, обрано йому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та оголошено у розшук. 21.07.1999 року старшим слідчим СВ Каліновського РВ УМВС відносно позивача порушено кримінальну справу за ст. 141 ч. 2\~\~КК України. 09.08.1999 року старшим слідчим СВ Каліновського РВ УМВС відносно позивача порушено кримінальну справу за ст. 172 ч. 2,\~\~84ч.4\~\~КК України. 09.08.1999 року старшим слідчим СВ Калинівського РВ УМВС винесено постанову, якою [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту та оголошено його у розшук. Згідно протоколу про затримання від 25.01.2000 року о 17-15 год. позивача було затримано 25.01.2000 року. 01.12.1999 року слідчим Калинівського РВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] пред'явлено обвинувачення за ч. 2 ст.160,\~\~ ч.2 ст.165,\~\~ч. 4 ст. 84,\~\~ч. 2 ст. 143, ч. 2 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року). 28.03.2000 року за зазначеними обвинуваченнями прокурором Липовецького району Вінницької області затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі відносно [PERSON] та справу направлено до Липовецького районного суду Вінницької області. Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 15.06.2001 року [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 160,\~\~ ч. 2 ст. 165, ч. 4 ст.84,\~\~ ч. 2 ст. 172 КК України. На підставі ст. 42 КК остаточно призначене покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі у трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією особистого майна та позбавленням права займати адміністративно-розпорядчі посади строком на 4 роки. Цим же вироком виправдано за ч. 2 ст. 143 КК України ( в редакції 1960 року ) на підставі п. 2 ч.1 ст. 6 КПК України за відсутністю в його діях складу злочину. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07.11.2001 року вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 15.06.2001 року щодо [PERSON] скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування. Цією ж ухвалою міру запобіжного заходу щодо нього змінено з утримання під вартою на підписку про невиїзд. Під час додаткового розслідування, старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України у Хмельницькій області винесено постанову від 25.05.2003 року про перекваліфікацію дій обвинуваченого [PERSON] з ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 160, ч. 2 ст. 165 та ч. 2 ст. 172 КК України ( в редакції 1960 року ) відповідно на ч. 4 ст. 191, ст. 246, ч. 2 ст.364 та ч. 2 ст. 366 КК України ( в редакції 2001 року). У ході судового слідства у справі 05.05.2006 року державний обвинувач на підставі ст. 277 КПК України змінив обвинувачення [PERSON], перекваліфікувавши дії підсудного з ч.4 ст.191 КК України на ч. 2 ст. 191 КК України та виключивши з обвинувачення ст.246, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Вироком Вінницького районного суду від 24.05.2006 року позивача визнано невинуватим за ч. 2 ст. 191 КК України. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 10.08.2006 року вказаний вирок залишено без зміни. Ухвалою Верховного Суду України від 08.11.2007 року ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10 серпня 2006 року скасовано, а справу стосовно позивача направлено на новий апеляційний розгляд. У ході нового апеляційного розгляду 07.02.2008 року ухвалою апеляційного суду Вінницької області задоволено апеляцію державного обвинувача та вирок Вінницького райсуду від 24.05.2006 року скасовано, кримінальну справу стосовно позивача повернуто на новий судовий розгляд зі стадії досудового розгляду. Постановою Вінницького районного суду від 17.06.2008 року позивача звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 191 КК України, а справу щодо нього закрито у зв'язку із закінченням строків давності. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07.06.2008 року постанову Вінницького районного суду від 17.06.2008 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Вінницького районного суду від 16.06.2009 року [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 191 КК України. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.09.2009 року виправдовувальний вирок Вінницького районного суду від 16.06.2009 року, а справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Вінницького районного суду від 27.07.2010 року [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 191 КК України. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28.10.2010 року зазначений вирок місцевого суду скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Вінницького районного суду від 07.04.2011 року позивача визнано невинуватим та виправдано за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Такий вирок залишений без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23.06.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.12.2011 року. Відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 1173 ЦК України шкода, спричинена органами державної влади, підлягає відшкодуванню за рахунок держави. Відповідно до частин 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів діяння, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у разі постановлення виправдувального вироку суду. Згідно ст.3 зазначено , що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. [PERSON] відноситься до категорії осіб, яким відшкодовується шкода, в порядку передбаченому ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так, по даній справі рішенням Полтавського райсуду від 28 травня 2015 року та апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2015 року , яке в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення сум сплачених на надання юридичної допомоги набрало законної сили , стягнуто на користь позивача [PERSON] 84 700 грн. у відшкодування шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства\~\~і суду. ( Т.2 а.с. 87-94 , 176-181 , 240-244 ). Окрім того , встановлено , що рішенням Полтавського районного суду від 02 жовтня 2013 року , яке набрало законної сили , на користь [PERSON] стягнуто 200\~000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями досудового слідства\~\~і суду ( Т.1 а.с.45-47, 48-49 ) . Відповідно до п.2 ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Зі змісту розрахунку позовних вимог [PERSON] вбачається, що він вимагає відшкодування шкоди, пов'язаної з моральними та фізичними стражданнями, заподіяними протиправними діями органів слідства та суду. Таким чином, у позовних вимогах [PERSON] фактично ставить питання про відшкодування йому моральної шкоди, яку він оцінює в 3 000 000 грн. Враховуючи, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили , з Державного Бюджету України на користь [PERSON] вже стягнуто моральної шкоду , заподіяну протиправними діями органів досудового слідства та суду, то з метою уникнення її подвійного стягнення, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Окрім того , суд вважає, що позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 16.12.2015 року судом позивачеві неодноразово роз`яснювалось , які докази необхідно надати для здійснення розрахунку втраченого заробітку, які необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди від відповідних державних і громадських організацій має бути витребувано для вирішення спору відповідно до вимог пункту 12 Положення. Натомість позивач під час проведення судового засідання по справі в категоричній формі відмовився надавати зазначені докази та заявляти клопотання про їх витребування судом. Судом встановлено , що позивач [PERSON] з 17 лютого 1992 року являється пенсіонером МВС та безперервно отримує пенсію за вислугою років до цього часу , про що він неодноразово вказував в судових засіданнях. Як вбачається з матеріалів справи, з березня 1992 року одразу після виходу на пенсію , [PERSON] продовжував працювати на керівних посадах , зокрема , головою колгоспу « Новий шлях « с. Мала Жмеринка Жмеринського району Вінницької області , потім з 07.03.1996 року головою КСП « Чернятинське « с. Чернятинці Хмільникського району Вінницької області . В останній період ( до перебування під вартою з 25.01.2000 року ) з червня 1997 року по лютий 1998 року працював на посаді голови КСП « Нива « с.Іванька Липовецького району Вінницької області. ( Т.1 а.с., 131, 140 , 141 , 185, ,Т.3 137 ) . Період праці на вказаній посаді позивач не заперечував. Під вартою [PERSON] перебував в період з 25.01.2000 року по 07.11.2001 року .( Т.3 а.с.138-139, т.1 а.с.184-187). Тобто судом встановлено , що на момент затримання та перебування під вартою [PERSON] не працював та відповідно не отримував заробітну плату , був пенсіонером та отримував пенсію. ( Т.3 а.с. 108 -113 ) . Даний факт позивачем в судовому засіданні не спростований , а під час проведення попереднього засідання визнавався. Припущення позивача уже під час судового засідання 29.09.2016 року про те, що не виключено , шо до перебування під вартою він працював головою КСП « Чернятинське « не підтверджене доказами та навпаки спростовуються долученою позивачем виробничою характеристикою , виданою Хмільникським районним управлінням сільського господарства зі змісту якої вбачається , що [PERSON] був обраний головою правління КСП «Чернятинське» с. Чернятинці з 07.03.1996 року , тобто ще до того , як працював головою правління КСП « Нива « с.Іванька Липовецького району. Крім того , як вбачається з процесуальних документів , які приймались по кримінальній справі [PERSON] , а саме , постанови про арешт від 09.08.1999 року ( т.3 , а.с. 138) , протоколу № В 015877 про затримання від 25.01.2000 року ( т.3, а.с. 139 ) в графі « місце роботи » зазначено пенсіонер , що є підтвердженням того , що [PERSON] на момент затримання та перебування під вартою не працював. Даний факт також підтверджується судовими рішеннями , постановленими судами різних інстанцій під час розгляду кримінальної справи [PERSON] Процесуальних рішень про відсторонення від посади [PERSON] під час проведення досудового розслідування по кримінальній справі не приймалось, що не заперечувалось та не спростовувалось позивачем під час розгляду справи . Таким чином, враховуючи , що [PERSON] на момент затримання та перебування під вартою не працював , від роботи ( посади ) не відсторонявся , підстави для стягнення втраченого заробітку та інших грошових доходів відповідно до вимог п.1 ст.3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні. При цьому суд приймає до уваги , що під час проведення досудового слідства та судового розгляду за кримінальною справою [PERSON] працював та проводив активну громадську діяльність , зокрема , в 2001 році очолював громадську приймальню народного депутата України ( т.1 а.с.138 ), в 2003 році працював кореспондентом газети « Соціаліст Вінничини », ( т.1 а.с.139 ) , в період з 2004 по 2011 року - у ВАТ Полтавське хлібоприймальне підприємство» ,юристом у Полтавському технікумі харчових технологій національного університету харчових технологій , окружній виборчій комісії територіального округу № 142, директором підприємства « Українсько-німецький молочний центр » , на Полтавському торбо- механічному заводі, Полтавській міській виборчій комісії Полтавської області , окружній виборчій комісії територіального виборчого округу № 147 з виборів Президента ( т.3 а.с.171-175) . Таким чином , позовні вимоги в частині стягнення заробітку в розмірі 690\~000 грн. , втраченого внаслідок перебування під судом і слідством задоволенню не підлягають . Окрім того, необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення комерційних доходів та доходів від фермерського господарства на протязі 15 років в розмірі 360\~000 грн., витрат на лікування позивача та членів родини в розмірі 100\~000 грн. , витрат , понесених у зв`язку з перебуванням під вартою в СІЗО , купівлею продуктів харчування та необхідних товарів , поїздки на залізничному транспорті до СІЗО та за викликами органів розслідування та суду на протязі 15 років в розмірі 100\~000 грн. , оскільки позивач в ході розгляду справи в суді не зазначив та не надав доказів в підтвердження вказаних позовних вимог та особисто повідомив в судовому засіданні , що докази в нього відсутні . Клопотань про витребування доказів судом в підтвердження зазначених позовних вимог від позивача не надходило , в той час як судом неодноразово під розгляду справи роз`яснювалось право позивача на заявлення клопотання про витребування доказів в підтвердження заявлених позовних вимог. Натомість позивач на протязі всього часу розгляду справи в суді в категоричній формі заявляв , що він не бажає та відмовляється надавати докази по справі. При цьому пояснив ,що всі докази знаходяться в матеріалах позову , з яким він звернувся до Європейського суду з прав людини , що згідно вимог цивільно процесуального закону не може бути підставою для звільнення від доказування. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про зарахування терміну перебування під судом і слідством протягом 15 років до трудового стажу з наступних підстав. Відповідно до ст. 7 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду термін перебування під вартою, термін відбуття покарання, а також час, протягом якого громадянин не працював у зв'язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу. Як встановлено судом , [PERSON] був звільнений з органів внутрішніх справ 17.02.1992 у зв»язку з виходом на пенсію за вислугою років ( Т.3 а.с.108 - 113 ) , тоді як кримінальна справа по відношенню до нього була порушена пізніше ніж через пять років після звільнення з ОВС , у вересні 1997 року . Під час проведення досудового слідства [PERSON] від посади не відсторонювався , а перебуваючи на пенсії за вислугою років продовжував працювати на різних посадах на підприємства , установах та організаціях. Отже правові підстави для зарахування позивачу терміну перебування під вартою та часу перебування під слідством і судом протягом 15 років до трудового стажу відсутні. Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed