Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що є власником вказаної квартири, в якій окрім неї та онуки [PERSON] зареєстрована її донька - відповідач у справі, яка з листопада 2015 року в квартирі не проживає, особистих речей немає та в утриманні житла участі не приймає. Як їй відомо відповідач переїхала на інше постійне місце проживання, але її адресу не знає. Звернення до суду з даним позовом пов`язане з тим, що їй як пенсіонеру дуже важко матеріально сплачувати комунальні платежі, оскільки в ній зареєстрована відповідач та з цих підстав вона не має можливості оформити субсидію. Ухвалою суду від 11.03.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала до суду надали заяву в якій просила справу розглянути за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач відзиву на позовну заяву не надала, причини неявки в судове засідання не повідомила. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог\~статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 28.08.2008, зареєстрованого в МБТІ за № 19524, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що також підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 29.10.2018 в квартирі [ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] . Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою також підтверджується відомостями, наданими на запит суду Департаментом з надання адміністративних послуг. Актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 20.11.2018, засвідченого сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з листопада 2015 року. Згідно повідомлення Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 12.11.2018 за № 21819/51-2018 встановлено, що в ході проведеної перевірки за заявою позивача було здійснено вихід за адресою: [ADDRESS] , де [PERSON] підтвердила факт непроживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою вже більше трьох років. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно\~статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~статті 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстрована відповідач, яка за вказаною адресою не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратила право на користування цим житлом. Оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт непроживання відповідача за місцем реєстрації понад встановлені законом строки без поважних причин, а тому вона підлягає визнанню такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved