Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 16.12.2020 року № 285/4489/20 звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності згідно п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України закрито. Кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих підстав. Зазначеною ухвалою суду встановлено, що 31 жовтня 2018 року близько 7 год. 30 хв. [PERSON] , рухаючись на велосипеді біля міського парку культури та відпочинку по вул. Шевченка у м. Новограді-Волинському, наздогнав [PERSON] , який їхав на велосипеді попереду, на ґрунті особистих неприязних відносин, які існують на протязі тривалого часу, діючи умисно, кулаком правої руки наніс [PERSON] один удар в ліву скроневу ділянку голови, внаслідок чого позивач упав на тротуар. Внаслідок неправомірних дій [PERSON] , позивачу було заподіяно фізичного болю, однак не спричинено тілесних ушкоджень, що підтверджується висновком судової експертизи. Через умисні протиправні дії [PERSON] , у позивача виник страх відвідування громадських місць, закритих заходів та розважальних закладів, відбувалась втрата нормального ритму життя, апетиту, погіршення сну, втрата мотивації для реалізації життєвих планів. Внаслідок події, що трапилась, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, проведення правових заходів, залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, внаслідок тривалого розгляду кримінального провадження позивач був змушений відкласти свої поточні справи та щоразу відновлювати у пам`яті події кримінального проступку, що провокувало неприємні почуття та пригнічений стан. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначив, що на протязі тривалого часу між ним та позивачем виникають конфлікти у зв`язку з майновими спорами між його дружиною та позивачем щодо нерухомого майна. Позивач систематично ображав його, при зустрічі жбурляв у відповідача каміння. Відповідач неодноразово звертався до відділу поліції та мера міста з приводу незаконних дій позивача, однак жодних дій вказані посадові особи не здійснюють, оскільки у позивача є родичі у відділі поліції. Відповідач не наносив позивачу удар в область голови. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення позивача та відповідача, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 жовтня 2018 року близько 7 год. 30 хв. [PERSON] , рухаючись на велосипеді біля міського парку культури та відпочинку по вул. Шевченка у м. Новограді-Волинському, наздогнав [PERSON] , який їхав на велосипеді попереду, на ґрунті особистих неприязних відносин, які існують на протязі тривалого часу, діючи умисно, кулаком правої руки наніс [PERSON] один удар в ліву скроневу ділянку голови, внаслідок чого позивач упав на тротуар. Внаслідок неправомірних дій [PERSON] , позивачу було заподіяно фізичного болю, однак не спричинено тілесних ушкоджень, що підтверджується висновком судової експертизи № 90 від 5.02.2019. Своїми діями, що виразились в умисному завданні удару, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень потерпілому [PERSON] - [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України. Вказані обставини встановлені ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 16.12.2020 року № 285/4489/20 та не підлягають доказуванню згідно вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України. Зазначеною ухвалою суду від 16.12.2020 року звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності згідно п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України закрито. Кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих підстав.(а.с. 9). Відповідно до вимог п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення злочину і до набрання вироком законної сили минуло\~два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі та п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини. Згідно із абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23 грудня 2005 року закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України. Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності згідно зі статтею 49 КК України не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими (Постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 398/571/15-ц). Відповідно до змісту ч. 6 ст. 82 ЦПК України ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, встановлені ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 16.12.2020 року № 285/4489/20 та не підлягають доказуванню згідно вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, також враховує характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення, та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 2\~000 грн. При цьому, суд знаходить необґрунтованими доводи відповідача, про те, що він не наносив удар в область голови позивача, оскільки вказані обставини встановлені ухвалою суду від 16.12.2020 року у кримінальному провадженні № 285/4489/20, при цьому в судовому засіданні [PERSON] не заперечував щодо звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, тобто з нереабілітуючих підстав. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v UKRAINE) від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial