Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до територіальної громади с. Заїзд Прилуцького району Чернігівської області в особі Заїздської сільської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсними. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в грудні 2003 року під час розпаювання нерухомого майна колишнього КСП «Україна» відбулось відчуження рухомого та нерухомого майна КСП «Україна». Позивачем було придбано будівлю сараю зернового, будівлю продуктової комори та 4 асфальтовані точки орієнтовною площею 2500 кв.м., що підтверджується довідкою довільної форми на підставі якої, та на підставі рішення виконавчого комітету Заїздської сільської ради № 105 від 25.11.2004 «Про оформлення права власності» позивачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, крім 4 асфальтованих точок. [PERSON] зазначає, що оскільки між ним та ліквідаційною комісією було досягнуто всіх істотних умов щодо купівлі-продажу нерухомого майна, за що сплачено кошти в сумі 1500,00 грн, відбулась передача позивачу майна та часткове оформлення право установлювальних документів на майно. За таких обставин відбувся договір купівлі-продажу майна, в тому числі і 4 точок. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 08.02.2017 позовні вимоги [PERSON] до територіальної громади с. Заїзд Прилуцького району Чернігівської області в особі Заїздської сільської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсними задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна 4 (чотирьох) точок розміром 2500 кв. м., які розташовані за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Заїзд, вул. Яхонтова, 2, укладений 25 грудня 2003 між [PERSON], та ліквідаційною комісією КСП «Україна», та визнано за [PERSON] право власності на вказане вище нерухоме майно. З рішенням місцевого суду не погодився [PERSON] особа, яка не брала участі у справі, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 08.02.2017, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. За доводами скарги оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають матеріалам справи. Заявник посилається, що визнання права власності за [PERSON] зачіпає інтереси заявника. Згідно Державного класифікатора будівель та споруд, затвердженого Наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507, такого виду об»єкту нерухомості (будівель і споруд) як «точок» не існує. Крім того, суд не в повній мірі дослідив усі матеріали справи і дійшов до помилкового висновку щодо розміру об»єкту нерухомості, який складає 250 кв.м., а не 2500 кв.м. Судом безпідставно прийнято письмову довідку про продаж майна, яка не може бути належним доказом в контексті ст. 58 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права. Задовольняючи позовні вимоги, щодо визнання дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна 4 (чотирьох) точок розміром 2500 кв. м., які розташовані за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Заїзд, вул. Яхонтова, 2, укладений 25 грудня 2003 між [PERSON], та ліквідаційною комісією КСП «Україна» та права власності на вказане вище нерухоме майно, суд послався на досягнення між [PERSON] та ліквідаційною комісією КСП «Україна» всіх істотних умов щодо купівлі-продажу зерноскладу з пристройкою, продуктового складу, битової кімнати та 4 точок (250 кв.м.), сплати коштів, передачі майна [PERSON] та часткового оформлення правовстановлюючих документів на це майно. З таким висновком районного суду не погоджується апеляційний суд, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно рішення виконавчого комітету Прилуцького району Чернігівської області № 105 від 25.11.2004 с. Заїзд вирішено оформити право власності на будівлі та споруди, які розташовані за адресою с. Заїзд, вул. Яхонтова, 2: будівля сараю зернового на плагі № 1, будівля приміщення битової кімнати за фізичною особою [PERSON] (а.с. 6). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, власником будівлі сараю зернового, будівлі продуктової комори за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Заїзд, вул. Яхонтова, 2 являється [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, також право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Разом з тим, однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Для набуття набувачем права власності на майно і з іншого боку припинення права власності на цей об'єкт у відчужувача майна необхідна наявність таких складових: укладення договору (в передбачених ст. 208, 209 ЦК випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація. Проте, суд першої інстанції, не досліджуючи факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення, який не є стороною спірного договору прийшов до передчасного висновку про задоволення позову та виходив лише з наявності акту від 03.02.2017, згідно якого асфальтовані точки, які розташовані в с. Заїзд Прилуцького району по вул. Яхонтова, 2 і прилягають до будівель зернового складу та битової і продуктової комори, та проведеним обміром встановлені такі розміри точок: точок №1 - 567 кв.м., точок №2 - 725 кв.м., точок №3 - 431 кв.м., точок №4 - 790 кв. м. а всього 2513 кв.м. (а.с. 40), що також підтверджується і схемою присадибної ділянки №2 з забудовами по вул. Яхонтова (а.с. 39). Крім того, не дана правова оцінка договору, який просить визнати дійсним позивач, оригінал якого судом першої інстанції не досліджувався, як вбачається згідно копії, яка знаходиться в матеріалах справи, між [PERSON] та ліквідаційною комісією КСП «Україна» у 2003 році було укладено договір купівлі-продажу зерноскладу з пристройкою, продуктового складу, битової кімнати та чотирьох «точок»(а.с. 5), тобто суд першої інстанції залишив поза увагою те, що існує визначений чинним законодавством порядок реєстрації майнових паїв та порядок набуття права власності на нерухоме майно, виділене власникам майнових паїв. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції [PERSON] пояснив, що йому не відомо де знаходиться оригінал зазначеного договору, разом з тим було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо частини земельної ділянки, на якій розташовані «точки», а саме асфальтоване покриття, яке, як посилається позивач, придбано ним у власність згідно вказаного договору. Згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] рішенням Заїздської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 13.07.2016 надано [PERSON]М дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: с. Заїзд, вул. Яхонтова Заїздської сільської ради, для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га. Рішенням Заїздської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 08.02.2017 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою с. Заїзд, вул. Яхонтова для ведення особистого селянського господарства, передано у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку, за рахунок земель комунальної власності: за кадастровим номером 7424183100:01:001:0541, для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,0000 га, в тому числі: 0,4000 га. с/г угідь, (ріллі), 1,6000 під господарськими будівлями і дворами. Враховуючи пояснення учасників судового розгляду, що зазначені асфальтовані покриття належали колишньому КСП «Україна», за відсутності в матеріалах справи даних щодо розпайованого нерухомого майна колишнього КСП «Україна», не встановлення судом першої інстанції на захист якого порушеного права позивачем пред»явлені вимоги до територіальної громади с. Заїзд в особі Заїздської сільської ради, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, наведені вище порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 704 грн 00 коп. у відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи.

Outcome: approved