Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Кочетову О.В. звернулась до суду з позовом до відповідача ТОВ «ТТВК» про відшкодування шкоди, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь вартість авіаквитків в сумі 19615,00 грн., сплачену суму судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп., а також витрати на професійну допомогу в сумі 7000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 03.12.2018 року позивач звернулась до турагента ФОП [PERSON] з метою придбання авіаквитків Київ-Шарджа на 21.12.2018 року та додатково багаж (20+). В цей же день турагентом було направлено запит до туроператора - ТОВ «ТТВК» на бронювання 1 авіаквитка Київ-Шарджа на рейс G9 261 Air Arabia на 21.12.2018 року та додаткового багажу (+ 20 кг) для позивача. На основі індивідуального запиту 191629 відповідачем було створено та підтверджено бронювання 3388356, відповідно до якого було виставлено рахунок на суму 7943,00 грн. Позивач вказує, що рахунок було виставлено із розрахунку за авіаквиток 220 доларів + 50 доларів за 20 кілограмів додаткового багажу. Позивачем було зазначений рахунок повністю оплачено, що підтверджується платіжним дорученням № 8954 від 03.12.2018 року. 18.12.2018 року, а відповідачем був виписаний авіаквиток, та з цього часу і до моменту вильоту жодних змін щодо рейсу або додаткових послуг в бронюванні не відображалось, та позивача про це повідомлено не було. В день вильоту - 21.12.2018 року позивачу було відмовлено в прийнятті додаткового багажу 20 кг, оскільки, він не був сплачений відповідачем. В зв`язку з тим, що позивач не мала коштів на його оплату в день вильоту, їй було відмовлено в реєстрації на рейс. Звернувшись до турагента та туроператора, будь-якої допомоги та пояснень від відповідача нею отримано не було. Позивач зазначає, що ніякої добровільної відмови з її боку не було, а тому відповідач має відшкодувати їй вартість авіаквитків в сумі 7943,00 грн., а також відшкодувати вартість нових авіаквитків в сумі 11672,00 грн., які вона вимушена була придбати в терміновому порядку. З огляду на викладене, а також посилаючись на те, що саме відповідачем не були виконані зобов`язання за договором, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути вартість авіаквитків з відповідача в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.09.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.10.2019 року, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін було відкладено. Позивач після відкриття провадження у справі, надіславши до суду додаткові пояснення, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надіслав. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість продукції та обслуговування та звернення до суду за захистом порушених прав. Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Положеннями статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 20 Закону України «Про туризм» визначено, що за договором на туристичне обслуговування (надання туристичних послуг) одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону. У договорі на туристичне обслуговування зазначаються істотні умови договору, такі як: строк перебування у місці надання туристичних послуг із зазначенням дат початку та закінчення туристичного обслуговування; характеристика транспортних засобів, що здійснюють перевезення, зокрема їх вид і категорія, а також дата, час і місце відправлення та повернення (якщо перевезення входить до складу туристичного продукту); тощо. Згідно і з ч.13 ст. 20 Закону України «Про туризм», права й обов`язки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором між ними, а також цим Законом. Відповідно до імперативного припису, передбаченого ст.19-1 Закону України «Про туризм», будь-яка яка інформація, надана туроператором (турагентом), повинна містити достовірні відомості про умови договору на туристичне обслуговування. Туроператор (турагент) зобов`язаний додержуватися умов надання комплексу туристичних послуг, про які був поінформований споживач до укладення договору на туристичне обслуговування, крім випадків, коли про зміну таких умов повідомлено споживача до укладення договору або якщо зміни внесено на підставі угоди, укладеної між сторонами договору. Статтею 24 Закону України «Про туризм» передбачено обов`язок суб`єктів туристичної діяльності надавати туристам необхідну і достовірну інформацію про туристичні послуги, права, обов`язки та правила поведінки туристів (екскурсантів), умови страхування, порядок відшкодування завданих збитків, умови відмови від послуг, правила візового митного режиму, перетинання державного кордону та іншу інформацію, передбачену цим Законом. Статтею 30 Закону України «Про туризм» передбачена відповідальність, зокрема, за порушення умов договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг. Відповідно до статті 32 Закону України «Про туризм» за неналежне виконання своїх зобов`язань туроператор, турагент, інші суб`єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства. Відповідно до ст. 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові №6-42цс13 від 03.07.2013 року, відповідальність несе суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, порушив умови договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику (туристу) завдано збитків. В обгрунтування позову позивачем зазначається, що 03.12.2018 року вона звернулась до турагента ФОП [PERSON] з метою придбання авіаквитків Київ-Шарджа на 21.12.2018 року та додатково багаж (20+). В цей же день турагентом було направлено запит до туроператора - ТОВ «ТТВК» на бронювання 1 авіаквитка Київ-Шарджа на рейс G9 261 Air Arabia на 21.12.2018 року та додаткового багажу (+ 20 кг) для позивача. На підтвердження зазначених обставин позивачем було надано суду копії документів, за яким ідентифікувати відправника та отримувача, підтвердження відповідачем замовлення, а також зазначені позивачем обставини не вбачається можливим, оскільки наявні у справі копії є нечіткими, а будь-які клопотання, зокрема, в частині витребування цих документів, в зв`язку з неможливістю отримати їх копії належної якості в ході розгляду справи стороною позивача заявлено не було. Крім того, позивач зазначає, що на основі індивідуального запиту 191629 відповідачем було створено та підтверджено бронювання 3388356, відповідно до якого було виставлено рахунок на суму 7943,00 грн. Позивач вказує, що рахунок було виставлено із розрахунку за авіаквиток 220 доларів + 50 доларів за 20 кілограмів додаткового багажу. Однак, із наявної у справі копії рахунку на оплату № 3388356 від 03.12.2018 року, судом було встановлено, що позивачем було замовлено пакет тур послуг (а/квитки, обслуг.за кордоном, страховка), однак, жодних даних, які б свідчили про те, що у вартість послуг входить також оплата за 20 кг додаткового багажу, зазначений рахунок не містить. Судом також встановлено, що позивачем дійсно було зазначений рахунок повністю оплачено, що підтверджується платіжним дорученням № 8954 від 03.12.2018 року. Разом з тим, в день вильоту - 21.12.2018 року позивачу було відмовлено в прийнятті додаткового багажу 20 кг, оскільки, він не був сплачений відповідачем, а також відмовлено в реєстрації на рейс з цих підстав, однак, доказів наведеним твердженням матеріали справи не містять, як і не містять доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про те, що позивачу було відмовлено в реєстрації на рейс саме в зв`язку з винними діями відповідача, які виразились у неоплаті замовленої нею туристичної послуги, яка, як зазначає позивач, нею була замовлена із врахуванням наявності багажа масою більше 20 кг. Крім того, на підтвердження позовних вимог стороною позивача суду надано копію агентського договору № 6690-17 по реалізації туристичних послуг від 24.02.2017 року, укладеного між ТОВ «ТТВК» (туроператор) та ФОП [PERSON] (тур агент), відповідно до якого за цим договором тур агент зобов`язується за винагороду надати туроператору послуги з реалізації турпродукту та/або окремих характерних та супутніх туристичних послуг та товарів, однак, ФОП [PERSON] стороною позивача до участі у даній справі залучена не була, та будь-яких клопотань в цій частині заявлено не було. Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься скарга ФОП [PERSON] адресована ТОВ «ТТВК» від 21.12.2018 року щодо не допуску туриста на рейс, який було заброньовано та викуплено заздалегідь, а також відповідь ТОВ «ТТВК» від 21.12.2018 року на зазначену скаргу, відповідно до якої відповідач проінформував ФОП [PERSON] про те, що нею дійсно 03.12.2018 року було здійснено бронювання 1 авіаквитка з запитом щодо додаткового багажу, але в цей же день о 17-09 год. через систему бронювання їй було надіслано повідомлення про те, що у туроператора немає можливості забезпечити бронювання 20 кг додаткового багажу та було запропоновано 10 кг додаткового багажу вартість 25 доларів США. В період з 03.12.2018 року ТОВ «ТТВК» не отримував відповіді від ФОП [PERSON] щодо додаткового багажу, а тому в силу п. 4.2.1, 3.2.4 Агентського договору, винні дії туроператора відсутні. Крім того, на претензію ФОП [PERSON] від 28.12.2018 року про повернення коштів за не використаний квиток, відповідач ТОВ «ТТВК» у поверненні коштів відмовив, посилаючись на те, що туроператором було здійснено бронювання послуг, які були підтверджені авіаперевізником і вчасно попереджено її, як турагента, про неможливість бронювання додаткових послуг. Також ФОП [PERSON] було проінформовано, що переплата в сумі 50 доларів США за додатковий багаж, який не був підтверджений, буде повернуто ТОВ «ТТВК» після отримання від неї відповідної заяви. Доказів на підтвердження того, що турагентом ФОП [PERSON] було вчасно повідомлено туриста - позивача у справі про відповідні зміни, матеріали справи не містять, як і не містять доказів звернення позивача, або ж турагента з відповідною заявою про повернення коштів за додатковий багаж, який не був підтверджений, а також відмови ТОВ «ТТВК» у здійснення відповідної виплати. При вирішенні даного спору суд приймає до уваги те, що туроператор (турагент) зобов`язаний не пізніш як через один день з дня, коли йому стало відомо про зміну обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору на туристичне обслуговування, та не пізніш як за три дні до початку туристичної подорожі повідомити туриста про таку зміну обставин з метою надання йому можливості відмовитися від виконання договору без відшкодування шкоди туроператору (турагенту) або внести зміни до договору, змінивши ціну туристичного обслуговування. Якщо під час виконання договору на туристичне обслуговування туроператор не в змозі надати значну частину туристичного продукту, щодо якого відповідно до договору на туристичне обслуговування сторони досягли згоди, туроператор повинен з метою продовження туристичного обслуговування вжити альтернативних заходів без покладення додаткових витрат на туриста, а в разі потреби відшкодувати йому різницю між запропонованими послугами і тими, які були надані. Туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо: невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не пов`язаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося внаслідок настання форс-мажорних обставин або є результатом подій, які туроператор (турагент) та інші суб`єкти туристичної діяльності, які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту, не могли передбачити. Із системного аналізу положень закону та умов агентського договору, який наявний в матеріалах справи, слід дійти висновку про те, що в рамках відносин, пов`язаних з наданням туристичних послуг ТОВ «ТТВК» туристам, ФОП [PERSON] не є самостійним суб`єктом, а є представником, довіреною особою ТОВ «ТТВК», посередником з реалізації туристичного продукту туроператора, не створюючи туристичний продукт, а лише здійснюючи функції з його продажу, а тому несе відповідальність перед туристом за власні дії і не несе відповідальності за надання туристичного продукту та правовідносини під час безпосереднього надання послуг. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Слід зазначити, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено, а судом не встановлено, що саме внаслідок винних дій відповідача та неналежного виконання, останнім, вимог закону і договору, - позивачу було завдано шкода. Доказів про відмову у допуску до посадки на рейс саме, в зв`язку з винними діями відповідача, матеріали справи не містять, як і не містять доказів неналежного виконання відповідачем вимог закону та умов агентського договору. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги положення ст.20 Закону України «Про туризм», суд не вбачає підстав для відповідальності відповідача перед позивачем та приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, в зв`язку з недоведеністю. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed