Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , а також, про зобов`язання Центр надання адміністративних послуг Деснянської РДА в м. Києві зняти з реєстраційного обліку відповідача - [PERSON] з спірної квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є єдиним власником зазначеної квартири, відповідач не є членом її сім`ї. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб в спірній квартирі, що належить їй, зареєстрований відповідач, який не має зареєстрованого права власності та права користування даною квартирою, що порушує її права як власника майна. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися з даним позовом до суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2019 року головуючим суддею по розгляду даної справи визначено суддю Панченко О.М. Ухвалою суду від 10.09.2019 року було відкрито провадження у справі, в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Призначено проведення розгляду справи за правилами загального провадження до підготовчого засідання. Одночасно, в даній ухвалі суду від 10.09.2019 року було відмовлено у відкриті провадження у справі, в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації щодо зобов`язання третьої особи - Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, вчинити певні дії, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. Протокольною ухвалою суду від 12.12.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася. Представник позивача в судовому засіданні просив суд задовольнити позовні вимоги його довірительки в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. Стосовно проведення розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду від 10.09.2019 року строк. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Отже, за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 25.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С., актом прийому - передачі нерухомого майна від 25.07.2019 року та Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.07.2019 року. Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач по справі - [PERSON] . Дана обставина також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 7354411 від 06.09.2019 року. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Крім того, згідно Постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року по Справі № 638/13030/13-ц, колегією суддів зроблено наступні висновки: «У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.». Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім`ї позивача, значиться зареєстрованим в даній квартирі, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним їй на праві власності майном. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved