Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

У вересні позивач звернувся до суд із позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 03.03.2010 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав відповідачам 52 000 доларів США, а відповідачі зобов`язались повернути йому вказані кошти в строки та на умовах, визначених договором. Вказаний договір 03.03.2010 року було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за №364. З метою забезпечення виконання зобов`язань, визначених договором позики, між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] 03.03.2010 року було укладено іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого відповідачі передали [PERSON] в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за №1979, який зареєстровано у КП «КМ БТІ» 21.04.2003 року і записано у реєстрову книгу № д.1330-254, за реєстровим №4182. 09.07.2012 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] та зареєстрований нею в реєстрі за №1544. За умовами вказаного договору до позивача перейшли всі права [PERSON] за договором позики та іпотечним договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 року. Оскільки відповідачі не виконували взяті на себе зобов`язання за договорами, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів суми заборгованості. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.06.2014 року позовні вимоги було задоволено та вирішено стягнути з боржників на користь [PERSON] заборгованість у загальній сумі 1 277 179 грн. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.08.2014 та набрало законної сили. З метою виконання відповідачами зобов`язань та іпотечного договору, позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS] шляхом набуття позивачем права власності на предмет іпотеки, виселити відповідачів із вказаної квартири та звільнити предмет іпотеки від майна і речей відповідачів, стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 року та договору про відступлення права вимоги від 09.07.2012 року, мотивуючи тим, що обидва договори не пройшли обов`язкової визначеної законом процедури державної реєстрації, а тому мають бути визнані недійсними. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити, мотивуючи тим, що позивачі за зустрічним позовом при звернені до суду з відповідними вимогами пропустили строк позовної давності. Відповідач [PERSON] та [PERSON], яка є представником [PERSON] та відповідача [PERSON], в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити в повному обсязі зустрічний позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався (а.с.108; 110). Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався (а.с.108; 111). Заслухавши думки сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. 03.03.2010 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав відповідачам 52 000 доларів США, а відповідачі зобов`язались повернути йому вказані кошти в строки до 3.03.2012 року та на умовах, визначених договором. Вказаний договір 03.03.2010 року було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за №364 (а.с.10). Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, при цьому зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Приписами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З метою забезпечення виконання зобов`язань, визначених договором позики, між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] 03.03.2010 року було укладено іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого відповідачі передали [PERSON] в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за №1979, який зареєстровано у КП «КМ БТІ» 21.04.2003 року і записано у реєстрову книгу № д.1330-254, за реєстровим №4182 (а.с.18-19). 09.07.2012 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] та зареєстрований нею в реєстрі за №1544. За умовами вказаного договору до позивача перейшли всі права [PERSON] за договором позики та іпотечним договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 03.03.2010 року (а.с.11). Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України). Частинами 1, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов'язання iпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог iпотекодержателя. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.06.2014 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики та фінансових санкцій за невиконання умов договору позовні вимоги задоволено частково та вирішено стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача 1 277 179,96 грн. в рахунок заборгованості за договором позики від 03.03.2010 року (а.с.12-13). Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.08.2014 року було залишено без змін та набрало законної сили (а.с.14-17). Загальна сума боргу відповідачів перед позивачем за укладеним ними договором позики від 03.03.2010 року була предметом судового розгляду і визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує і вважається встановленою. Частина 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає можливість задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до п.1 іпотечного договору сторони домовились про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки: квартира [ADDRESS], шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, в разі невиконання іпотекодавцями зобов`язань по договору позики. За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов`язанням у повному обсязі, що визначений на час виконання цих вимог, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Оскільки сторони в іпотечному договорі передбачили спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки і визначили вартість майна, що передавалась в іпотеку, існують всі передбачені ст.37 Закону України «Про іпотеку» підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього. Згідно ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Поскільки відповідачі по первісному позову не виконали умов договору позики, тому вони підлягають безумовному виселенню без надання іншого жилого приміщення з квартири [ADDRESS], яка була предметом іпотеки в забезпечення виконання умов договору позики і належала на праві власності вказаним відповідачам. Згідно ст.88 ЦПК України, поскільки позов задоволено повністю, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути 243,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, в рівних долях з кожного. За приписами ст. 203, ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 256 ЦК України визначено, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України вбачається, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Підставою відмови у задоволенні зустрічного позову є пропуск строку позовної давності подачі зустрічного позову представником відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], на якому наполягав представник [PERSON], [PERSON] (а.с.116). Як встановлено судом спірний договір про задоволення вимог іпотекодержателя був укладений сторонами 03.03.2010 року, а з зустрічним позовом до суду про визнання даного договору недійсним, [PERSON] звернулась 02.02.2015 року, тобто у понад трирічний термін, при цьому остання в судовому засіданні не просила поновити термін звернення до суду і не надала будь-яких доказів поважності його пропуску. Позивач по зустрічному позову [PERSON] та її представник обґрунтовують недійсність договору про відступлення права вимоги (цесії) тим, що вказаний правочин не зареєстрований в органах державної влади на підставі ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Така позиція є необґрунтованою та безпідставною, оскільки відповідно до вказаного Закону України державний реєстраційний орган здійснює обов`язкову реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а не правочинів. За описаних вище обставин вимога про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) недійсним не підлягає задоволенню, оскільки реєстрація вказаного договору не є обов`язковою згідно чинного законодавства.

Outcome: approved