Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди у розмірі 40000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що за рішенням суду, яке набрало законної сили з його квартири виселено [PERSON] з її неповнолітніми дітьми та зобов'язано останню передати квартиру. З примусового виконання вказаного рішення суду у червні 2013 року відкрито виконавче провадження. Із різних підстав виконавче провадження періодично зупинялося та за ухвалою суду виконання рішення відстрочувалось, яка за наслідком її перегляду в апеляційному порядку була скасована. Ухвалою Нововолинського міського суду від 14.08.2015 визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо невжиття заходів до примусового виконання рішення суду про виселення [PERSON] з двома неповнолітніми дітьми, разом з тим не зважаючи на вказані обставини на момент звернення до суду з даним позовом державним виконавцем не вживаються достатні заходи щодо забезпечення примусового виконання відповідного рішення суду, що спричинило позивачу моральну шкоду, яку він оцінює у 40000 грн. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача Міністерства юстиції України в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, просила відмовити. Представники Державної казначейської служби України, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку. На виконанні у Відділі державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження ВП № 38536644 за виконавчим листом від 05.04.2013№ 0312/2741, виданим Нововолинським міським судом про виселення [PERSON] з її неповнолітніми дітьми з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 14.08.2015, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16.09.2015, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця - заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державною виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області [PERSON] щодо невжиття заходів до примусового виконання рішення суду про виселення [PERSON] з неповнолітніми дітьми з квартири [ADDRESS] у строки та порядку, передбаченими ст. ст. 25, 78 Закону України «Про виконавче провадження». Одночасно вказаним судовим рішенням встановлено, що надана державним виконавцем копія акту від 06.08.2015 також підтверджує бездіяльність державного [PERSON] щодо невиконання обов'язків, покладених на нього Законом України «Про виконавчу службу» і невжиття ним заходів, передбачених цим Законом до примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили і відповідно до ст. 124 Конституції України підлягає виконанню у чітко визначені строки. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частина ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачає, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до абзацу 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до вимог п. 9 ст. 25 розділу IVПрикінцевих та перехідних положень БК Українипп. 2 п. 41,42 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011№ 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним чи юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з п. 41 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить п. 1ст. 6 ЄКПЛ, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов'язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, слід розглядати як невід'ємну частину «судового розгляду» для цілей ст. 6 ЄКПЛ. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін. В ході судового розгляду встановлено, що фактично із середини 2013 року державним виконавцем не здійснюється в повній мірі заходів щодо забезпечення виконання рішення суду в примусовому порядку, окрім того обставина протиправної бездіяльності останнього встановлена судовим рішенням, проте ніяким чином не посприяла в подальшому належному виконанню державним виконавцем його обов'язків. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково в узагальненому вигляді моральних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості і вважає необхідним стягнути 4000 грн., оскільки позивачу тривалим невиконанням судового рішення було завдано моральної шкоди.

Outcome: partial