Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], Прилуцької міської ради, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати недійсними п.1.11 рішення 28 сесії 6 скликання Прилуцької міської ради від 22 березня 2012 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] та Державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку, виданий 19 жовтня 2012 року на ім'я [PERSON], кадастровий номер 7410700000:04:003:0670; зобов'язати відповідача демонтувати огорожу між земельними ділянками по [ADDRESS] та перенести її розташування між межовими знаками в точках Б та Г (10 см. між т. Б та В, 30 см. між т. Г та Д) як зазначено в абрисі додатку №2 до висновку експерта; стягнути понесені судові витрати. Позов обґрунтовували тим, що при проведені відповідачем [PERSON], який є суміжним землекористувачем, приватизації земельної ділянка були порушені їх права, оскільки відбулося зменшення площі земельної ділянки, якою користуються позивачі з 600 кв.м до 593 кв.м внаслідок порушення відповідачем межових знаків при встановленні огорожі. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Прилуцької міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено в повному обсязі. В апеляційній скарзі [PERSON], [PERSON], [PERSON] просять скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам ст.ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України щодо оцінки доказів, законності та обґрунтованості рішення суду. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у 2013 році при обмірі земельної ділянки, якою вони користуються, по [ADDRESS] в м. Прилуки фактичний розмір ділянки становив 593 кв.м. замість виділених у 1967 року 600 кв.м., тобто зменшення площі земельної ділянки сталось внаслідок неправильно встановленої [PERSON] огорожі. Апелянти вказують, що суд підмінив їхні позовні вимоги з «усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою» на «відновлення межі земельної ділянки (межових знаків)» і обґрунтував рішення за останньою вимогою, яка ними не заявлялась; суд безпідставно не надав оцінки висновку експерта, який підтверджує заявлені позивачами вимоги. У письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить відхилити безпідставні доводи апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, на основі повної, всебічної та об'єктивної оцінки наявних у справі доказів. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів [PERSON], [PERSON] та адвоката [PERSON], які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача [PERSON] - [PERSON], який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що жодними належними та допустимим доказами не підтверджено самовільну зміну відповідачем розмірів успадкованої ним земельної ділянки шляхом самозахвату частини земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачів. Проте з таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить вимогам чинного законодавства. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON].(позивачі по справі) та [PERSON] (відповідач) є землекористувачами суміжних земельних ділянок за адресами [ADDRESS] Земельна ділянка за адресою [ADDRESS] у м. Прилуки згідно акту від 08 червня 1967 року на підставі рішення виконкому Прилуцької міської Ради депутатів трудящих від 26 травня 1967 року № 163 була відведена в натурі площею 600 кв.м у користування [PERSON] (а.с. 16) та 10 червня 1967 року з останнім укладено договір № 40 про надання в безстрокове користування вказаної земельної ділянки розміром 600 кв.м для будівництва індивідуального жилого будинку (а.с.14-15). [INFO] року [PERSON] помер. 20 червня 1990 року дружиною померлого [PERSON] - [PERSON] було отримано свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будовами по [ADDRESS] в м. Прилуки та цієї ж дати спадкоємцями померлого - дружиною [PERSON], дітьми [PERSON], [PERSON] отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину вказаного житлового будинку (а.с. 17,18). У свідоцтвах зазначається, що житловий будинок, розташований на земельній ділянці розміром 600 кв.м. Земельна ділянка за адресою [ADDRESS] м. Прилуки була виділена [PERSON] 16 червня 1992 року на підставі рішенням Прилуцької міської Ради народних депутатів № 16 від 28 травня 1992 року для будівництва жилого будинку площею 600 кв.м. та 16 червня 1992 року між Прилуцькою міською радою та [PERSON] укладений договір про надання останньому в безстрокове користування земельної ділянки площею 600 кв.м. для будівництва будинку (а.с.45-48). Рішенням Прилуцької міської ради Чернігівської області від 29 грудня 2011 року № 13 [PERSON] був наданий дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а.с.43). Рішенням Прилуцької міської ради Чернігівської області №19 від 22 березня 2012 року [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 606 кв.м., яка раніше була надана для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд (а.с. 20). На підставі вищевказаного рішення 19 жовтня 2012 року [PERSON] виданий державний акт серії ЯМ № 092472 на право власності на земельну ділянку прощею 0,0606 га за адресою [ADDRESS] Із висновків судової будівельно-технічної експертизи №С-316 від 13 листопада 2014 року, проведеної Чернігівською регіональною торгово-промисловою палатою, вбачається, що: 1. Згідно проведеної геодезичної зйомки та перевірки розмірів меж та площ земельних ділянок, якими у даний час фактично володіють, користуються власники житлових будинків [ADDRESS] по існуючим на даний час огорожам, площа земельної ділянки [ADDRESS] становить 606 кв.м., площа земельної ділянки [ADDRESS] 2. Земельна ділянка [ADDRESS] в м. Прилуки зменшилась за рахунок самозахвата її частини по суміжній межі власником земельної ділянки [ADDRESS] 3. Земельна ділянка, яка належить [PERSON] враховуючи наявну технічну документацію та відповідні рішення органів влади збільшилася на 6 кв.м. за рахунок земельної ділянки, яка перебуває в користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При перевірці довжин меж земельних ділянок [ADDRESS] експертом встановлено, що по червоній лінії власником житлового будинку [ADDRESS] при проведенні геодезичної зйомки зроблено самозахват земельної ділянки [ADDRESS] на 0,1 метра, що призвело до зменшення довжини межі по червоній лінії земельної ділянки власників житлового будинку [ADDRESS], та самозахват 0,3 метра по межі між земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] від т. Г до т. Д, в бік земельної ділянки по [ADDRESS] до місця розташування нового стовпа забудованої огорожі. 4. Після перенесення суміжної межі між земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] межовий знак т. Б на її місце розташування, між межовими знаками т. Б та т. Г площа земельної ділянки по [ADDRESS] буде становити 600 кв.м., а по 1 [ADDRESS] в м. Прилуки - 599 кв.м. (а.с.99-108). З викладеного вище вбачається, що позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 1968 року є користувачами земельної ділянки площею 600 кв.м по [ADDRESS] у м. Прилуки, виділеної у законному порядку, [PERSON] у 1992 році було виділено для будівництва житлового будинку та надано в безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS] в м. Прилуки площею також 600 кв.м. Однак передано у власність [PERSON] та видано державний акт на земельну ділянку за вказаною адресою площею 606 кв.м., при цьому за висновками судової будівельно-технічної експертизи від 13.11.2014 року збільшення розміру цієї земельної ділянки відбулося за рахунок земельної ділянки, якою користуються позивачі. Згідно з п. «а» ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Частиною 5 вказаної статті встановлено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні іншої особи, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Частинами 1, 2 статті 118 ЗК України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до пп. а, б ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктами 3, 4 статті 142 ЗК України передбачено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. За правилами статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися лише для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року у п. 11 Постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність. Таким чином, оскільки частина земельної ділянки по [ADDRESS] у м. Прилуки, за рахунок якої відбулось збільшення приватизованої відповідачем земельної ділянки, із користування позивачів у передбаченому чинним законодавством порядку не вилучалась, позивачі від неї у передбаченому законом порядку не відмовлялись, у Прилуцької міської ради були відсутні законні підстави для надання її у власність [PERSON] Відповідно до п. «г» ч.1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд першої інстанції вищевикладеного при ухваленні рішення не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволенні позову. На підставі вищезазначеного, рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог шляхом визнання недійсними п.1.11 рішення 28 сесії 6 скликання Прилуцької міської ради Чернігівської області № 19 від 22 березня 2012 про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] в м. Прилуки площею 606 кв.м та визнання незаконним державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯМ №092472, яка розташована за адресою: [ADDRESS] в м. Прилуки Чернігівської області, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданого 19 жовтня 2012 року на ім'я [PERSON], кадастровий номер земельної ділянки 7410700000:04:003:0670. Також підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов'язати [PERSON] демонтувати огорожу між земельними ділянками по [ADDRESS] та по [ADDRESS] Чернігівської області та перенести її розташування між межовими знаками в точках Б та Г (на 10 см від т. В до т. Б, на 30 см від т. Д до т. Г) як зазначено в абрисі земельних ділянок додатку №2 судової будівельно-технічної експертизи №С-316 від 13 листопада 2014 року Чернігівської регіональної торгово-промислової палати. Не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції доводи відповідача [PERSON] про погодження меж земельної ділянки позивачем [PERSON], що підтверджується актом виносу в натурі і погодження меж земельної ділянки в [ADDRESS], яким встановлено в натурі зовнішні межі земельної ділянки відповідача [PERSON] площею 606 кв.м. (а.с.57), зважаючи на порушення приписів ст.ст. 116, 141, 142, 149 ЗК України щодо необхідності вилучення земельної ділянки у особи, у користуванні якої вона перебуває, при наданні її іншій особі. Також не є обґрунтованими твердження [PERSON] про відсутність у позивачів правовстановлюючих документів, що підтверджують перебування у їх користуванні земельної ділянки розміром 600 кв.м зважаючи на рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 1-17/2005, яким, зокрема, визнано такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; та пункт 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХП з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Таким чином, строк переоформлення права постійного користування в даний час законом не визначений та не обмежений. Відсутність у позивачів правовстановлюючого документа на право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] у м. Прилуки площею 600 кв.м, виділеної їм раніше у безстрокове користування, не давало Прилуцькій міській раді права на безоплатну передачу у власність земельної ділянки іншій особі без попереднього вирішення питання про її вилучення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду з позовом [PERSON] сплатила 365,40 грн. судового збору (а.с.1,90), а належало сплатити за три самостійні вимоги немайнового характеру 730 грн. 80 коп. (243 грн. 60 коп. х 3). Оскільки позов задоволено повністю, то недоплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 365 грн. 40 коп. (730 грн. 80 коп. - 365 грн. 40 коп.) належить стягнути з відповідачів, а саме: з [PERSON], Прилуцької міської ради на користь держави по 182,70 грн. судового збору з кожного. При зверненні до суду з апеляційною скаргою [PERSON] сплатила 365,40 грн. судового збору (а.с.140,151). Зважаючи на те, що апеляційну скаргу задоволено повністю, то з [PERSON], Прилуцької міської ради на користь [PERSON] підлягає відшкодуванню по 365,40 грн. судового збору з кожного (365,40 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції + 365,40 грн. судового збору за апеляційний розгляд справи). Враховуючи, що результати судової будівельно-технічної експертизи покладені в основу судового рішення апеляційної інстанції, яким позов задоволено, та те, що [PERSON] були понесені судові витрати по оплаті судової експертизи в розмірі 1728 грн. (а.с.177,178), то на її користь належить стягнути з [PERSON], Прилуцької міської ради по 864 грн. витрат за проведення вказаної експертизи з кожного. Таким чином, в сукупності з [PERSON], Прилуцької міської ради на користь [PERSON] підлягає стягненню по 1229 грн. 40 коп. судових витрат з кожного ((730,80 грн. судового збору + 1728 грн. витрат по проведенню експертизи) : 2).

Outcome: approved