Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав, відповідно до якої позивач просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала в шлюбі з 11 жовтня 2017 року, шлюб між сторонами розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 23.03.2020 року. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з позивачем та її матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини, долею дитини не переймається, фізичним, моральним та духовним розвитком не займається. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні [PERSON] та її матері [PERSON] . Аліменти відповідачем не сплачуються взагалі. Загальний розмір заборгованості по аліментах [PERSON] перед [PERSON] станом на 30.09.2020 року складає 77 584,11 грн., з яких заборгованість по аліментам на утримання дитини 55411,42 грн. 27.01.2020 року Індустріальним районним судом ухвалено вирок у справі №202/8106/19 відповідно до якого [PERSON] засуджено до 1 року позбавлення волі умовно за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання малолітнього сина (аліментів), тобто у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.164 ч.1 КК України. Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2020 року головуючим суддею у справі визначено суддю Слюсар Л.П . Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2021 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та її призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2021 року залучено до участі у справі як третю особу адміністрацію Індустріального району Дніпропетровської міської ради замість Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2021 року закрито підготовче провадження по справі. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала та наполягала на їх задоволенні. Суду надала пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, натомість на адресу суду спрямовано лист в.о. начальника служби у справах дітей Адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради, відповідно до якого просив проводити судовий розгляд цивільної справи без участі представника третьої особи. Також до вказаного листа додано висновок Адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради від 12.03.2021 року за №3/9-32 «Про позбавлення батьківських прав батька [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] , яким Адміністрація Індустріального району вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно дитини: [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим, враховуючи, що представник позивача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши представника позивача, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 11.10.2017 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у Індустріальному районному у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис №814 (а.с.9). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 03 травня 2018 року Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області батьками [PERSON] , [INFO] , є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.14). Згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2020 року шлюб сторін розірвано, дане рішення набуло чинності 07.08.2020 року. Згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2019 року справа №202/8271/18, [PERSON] зобов`язаний щомісячно сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 28.12.2018 року до досягнення дитиною повноліття. А також, відповідно до вказаного рішення, до сплати щомісяця на користь [PERSON] , аліментів на її утримання в розмірі 1051 гривень, починаючи стягнення з 28.12.2018 року до досягнення дитиною - [PERSON] , трьох років, тобто до [INFO] . Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по аліментам за виконавчим листом №202/8271/18 від 09.04.2019 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) заборгованість по аліментним платежам складає 55 411,42 грн. Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості по аліментам за виконавчим листом №202/8271/18 від 09.04.2019 р. про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1051,00 грн. заборгованість по аліментним платежам складає 22 172 ,69 грн. Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року, справа №202/8106/19 [PERSON] засуджено до 1 року позбавлення волі умовно за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання малолітнього сина (аліментів), тобто у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.164 ч.1 КК України. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, малолітній син проживає з позивачем та перебуває на її утриманні та відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Проживання дитини з позивачем та ухиляння відповідача від виконання батьківських обов`язків підтверджується показами свідків: [PERSON] , [PERSON] та висновком Адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради від 12.03.2021 року №3/9-32. Вказаним висновком зазначено, що батько дитини [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] . У засіданні комісії приймали участь [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] не зміг надати обґрунтованих відповідей на запитання, які стосуються виконання його батьківських обов`язків по відношенню до сина, а також яким чином він бажає приймати участь у житті дитини. Прийнято рішення про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 65-101). Згідно з статтею 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, батько протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку свого сина, ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з ним. В даному спорі, суд вважає за доцільне погодитись з висновком адміністрації Індустріального району Дніпровської міської ради, та встановивши повно і об`єктивно обставини спору, позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 6 ст. 164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги позивача задоволено, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved