Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 23.06.2014 року між ПАТ «Платинум Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №1790/3311ECLAPS відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 28752 грн. В подальшому на підставі укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та позивачем договору факторингу від 21.07.20415 року №20150721-Г позивач набув право вимоги грошових коштів за вказаним кредитним договором від відповідача, включаючи відсотки за користування кредитом, комісії, штрафні санкції та інші платежі. Вказував на те, що згідно додатку №1 до вказаного договору факторингу за відповідачем рахується заборгованість в сумі 37307,15 грн. в тому числі: 27703,47 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 3876,69 грн. - заборгованість за процентами та комісією; 5726,99 грн. - пеня за порушення графіку погашення заборгованості. Таким чином, відповідач належним чином своїх обов'язків за кредитним договором не виконав та з моменту відступлення права вимоги і по даний час не здійснив жодного платежу з метою погашення вказаної заборгованості. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права та умови договорів кредиту та факторингу, просив стягнути з відповідача на користь позивача вище вказану заборгованості в сумі 37307,15 грн. та судові витрати по справі. Також, в прохальній частині позовної заяви представник позивача просив справу слухати без його участі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з'явився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду справи за відомим зареєстрованим місцем його проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 23.06.2014 року між ПАТ «Платинум Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір за страхуванням життя позичальника №1790/3311ECLAPS, відповідно до умов якого банку надав позичальнику кредит в сумі 28752 грн. на строк до 02.07.2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних та комісії за обслуговування кредиту в сумі 532 грн. (а/с 4). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. Крім того, судом встановлено, що 21.07.2015 року між ПАТ «Платинум Банк» та позивачем було укладено договір факторингу №20150721-Г. У відповідності до умов вказаного договору банк відступив позивачу свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до відповідача, що також підтверджується витягом з додатку № 1 до вказаного договору (а/с 13, 14). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, позивач набув прав нового кредитора за вище вказаним договором у тому ж обсязі, який існував у первинного кредитора. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Умовами кредитного договору передбачено обов'язок відповідача щомісячно погашати заборгованість періодичними платежами в сумі 1487 грн. в період з 25 по 30 число кожного місяця, а у разі прострочення сплати заборгованості сплатити пеню в розмірі 0,3 % від простроченої суми за кожен день прострочення. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач належним чином своїх зобов'язань за договором не виконав, у зв'язку з чим у нього станом на 20.07.2015 року утворилась заборгованість в сумі 37307,15 грн. в тому числі: 27703,47 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 3876,69 грн. - заборгованість за процентами та комісією; 5726,99 грн. - пеня за порушення графіку погашення заборгованості (а/с 10). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Оскільки, цивільно-правові відносини виникли внаслідок договору, укладеного саме між позивачем та відповідачами суд вважає, що цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань повинен нести в повному об'ємі відповідач. З розрахунку заборгованості вбачається, що за неналежне виконання умов кредитного договору відповідачу нараховано пеню в розмірі 5726,99 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вище вказана заборгованість. У відповідно ст. до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення понесенні останнім судові витрати. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved