Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

У грудні 2010 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі 10078,82 долара США, що за курсом НБУ складає 79925,04 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 жовтня 2006 року між банківською установою та [PERSON] був укладений кредитний договір на суму 41318 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,6 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначених договором. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 26 листопада 2010 року виникла заборгованість у сумі 10078,82 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 9872,44 долари США, заборгованість по поточним відсоткам - 85,99 доларів США, заборгованість по простроченим відсоткам - 120,82 доларів США, пеня - 4,11 доларів США та комісія - 40,46 доларів США. Рішенням від 13 червня 2017 року Чернігівський районний суд у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовив. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту дослідження всіх обставинам справи, просить скасувати судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку щодо відсутності доказів видачі кредитних коштів позичальнику. Представник позивача вказує, що отримання кредиту відповідачем та визнання ним заборгованості підтверджується частковим погашенням боргу у період з 2006 по 2010 роки, укладенням додаткової угоди, згідно якої п. 1.1 кредитного договору був викладений у новій редакції, та передачею [PERSON] власного автомобіля у заставу банківській установі. Крім того зазначає, що кредитний договір не визнавався недійсним, а тому є діючим та обов'язковим для виконання сторонами. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем меморіальні ордери, виписка з рахунку та розрахунок заборгованості не можуть бути визнані належними та допустимими доказами на підтвердження виконання банком зобов'язань за кредитним договором та наявної заборгованості, оскільки вказані документи не відповідають вимогам закону щодо їх оформлення. Також суд зазначив, шо позивачем не надано жодного договору страхування, який був укладений відповідачем на підтвердження перерахування суми 12418 доларів США, а наявний у справі графік погашення кредиту від 24 жовтня 2006 року є додатком до зовсім іншого договору. З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з такого. Як вбачається з матеріалів справи, 24 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», і [PERSON] був укладений кредитний договір № CNVPAK03690373, згідно якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у сумі 41318 доларів США шляхом перерахування на відкритий у філії КРУКБ «Фінанси та Кредит» МФО 300937 поточний рахунок № [NUMBER] ПП «АвтоПалац» на строк з 24 жовтня 2006 року по 23 жовтня 2013 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на наступні цілі: купівля автомобіля 28900 доларів США та 12418 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,05 % на місяць на суму залишку та винагороди (а.с. 12-14, 16, 17). У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 25 жовтня 2006 року між сторонами був укладений договір застави автотранспорту - SUZURI GRAND VITARA 2.0, який належав заставодавцю - [PERSON] на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданим РЕГ 1 МРВ ДАІ м. Чернігів ВДАІ у Чернігівській області 24 жовтня 2006 року (а.с. 10-11). Крім того, на виконання вказаного договору застави, 24 жовтня 2006 року між ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» та [PERSON] були укладені договір особистого страхування № CNVPLK00021594 та договір страхування наземного транспорту № CNVPAK00021593 (а.с. 167-170). Банк свої зобов'язання за кредитним договором від 24 жовтня 2006 року виконав і надав кредитні кошти позичальнику у повному обсязі, що підтверджується наданими апеляційному суду заявою [PERSON] на видачу готівки у сумі 28900 доларів США від 25 жовтня 2006 року, квитанцією від 25 жовтня 2006 року про здійснення валютно-обмінної операції купівлі, квитанцією № 4 від 25 жовтня 2006 року про зарахування коштів після конвертації у сумі 147101 грн та платіжним дорученням № 1 від 25 жовтня 2006 року про перерахування зазначених коштів на рахунок ПП «Авто Палац» (а.с. 161-163). В подальшому відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банківської установи, наданої суду першої інстанції, станом на 26 листопада 2010 року складала 10078,82 долара США, з яких: заборгованість за кредитом - 9827,44 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 206,81 доларів США, заборгованість по пені - 4,11 долари США та заборгованість по комісії - 40,46 доларів США (а.с. 7). Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Відповідно до положень ст. 60 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи наведені норми та письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю надання позичальнику кредитних коштів не в повній мірі ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону. Так, з наданої банком виписки по рахунку № [NUMBER] на ім'я [PERSON] з 24 жовтня 2006 року по 24 жовтня 2013 року вбачається, що позичальником у період з 08 листопада 2006 року по 07 жовтня 2010 року проводилось погашення заборгованості за кредитним договором від 24 жовтня 2006 року (а.с. 110-112), що, на думку апеляційного суду, свідчить про підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним з посиланням на неотримання ним кредитних коштів, а отже апеляційний суд погоджується з доводами позивача про дію положень законодавства щодо презумпції правомірності правочину. Матеріали апеляційного провадження містять також рахунок-фактуру № СФ-0001117 від 13 жовтня 2006 року на придбання транспортного засобу, копію заяви відповідача на видачу готівки, квитанцію про здійснення валютно-обмінної операції від 25 жовтня 2006 року на ім'я [PERSON], платіжні доручення про перерахування банком коштів на придбання транспортного засобу та квитанції про сплату страхових премій, договори особистого страхування відповідача та страхування транспортного засобу на час укладення договору (а.с. 159-170). Наведені документи у сукупності з іншими матеріалами справи свідчать про видачу банком [PERSON] кредитних коштів у іноземній валюті на придбання транспортного засобу та відповідно користування такими коштами. Отже, за умови доведеності факту існування між сторонами грошового зобов'язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, тому [PERSON] повинен сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитним договором станом на 26 листопада 2010 року. Вирішуючи питання про суму коштів, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, апеляційний суд виходить з наступного. Звертаючись до суду першої інстанції з позовом, банк вказував про наявність існуючої за [PERSON] станом на 26 листопада 2010 року заборгованості: за тілом кредиту - у розмірі 9872,44 доларів США, поточних відсотків - у розмірі 85,99 доларів США, прострочених відсотків - у розмірі 120,82 доларів США, комісії - у розмірі 40,46 доларів США. Надаючи до апеляційного суду детальний розрахунок суми заборгованості, позивач вказав, що борг [PERSON] за тілом кредиту наявний у сумі 10049,59 доларів США, а загальний залишок заборгованості за процентами становить 136,80 доларів США. Колегія суддів вважає, виходячи з неспівпадіння зазначених сум, що з відповідача слід стягнути в межах заявлених банком у суді першої інстанції вимог 9872,44 доларів США, як заборгованість за тілом кредиту, та 136,80 доларів США, як загальний залишок заборгованості по процентам, оскільки ця сума підтверджена детальним розрахунком позивача, що наданий апеляційному суду, і не виходить за межи заявлених ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог. За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України « Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). В ході апеляційного розгляду справи встановлено, що кредитним договором передбачена щомісячна сплата винагороди (комісія) в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту без вказівки на мету призначення такого платежу. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що умови кредитного договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] про нарахування винагороди (комісії) протирічать приписам законодавства, отже позивач не мав права встановлювати цей платіж, оскільки такі умови договору покладають на позичальника обов'язок компенсувати можливі фінансові ризики банківської установи. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що заявлена банком до [PERSON] сума комісії в розмірі 40,46 доларів США стягненню не підлягає. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Згідно ст. 3 даного Закону розмір пені, передбачений ст. 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Виходячи із того, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов'язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, то колегія суддів приходить до висновку, що пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України -гривні. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за пенею у гривневому еквіваленті, яка, згідно розрахунку заборгованості, наданому апеляційному суду, складає 32,63 грн (а.с. 196-199). Враховуючи невідповідність висновків районного суду обставинам справи, допущення порушень у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАЬБАНК» та стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу за кредитом в сумі 9827,44 доларів США, а також розмір заборгованості за процентами в сумі 136, 80 доларів США та за пенею в сумі 32,63 грн. Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до правил п.п. 1, 5 ст. 88 ЦПК України належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 791,34 грн в рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 870,47 грн за розгляд справи апеляційним судом.

Outcome: partial