Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

У грудні 2017 року вказана справа надійшла до Печерського районного суду м. Києва та була передана судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження. Ухвалою судді від 26 грудня 2017 року позовну заяву залишено без руху, з підстав невідповідності частині третій статті 177 ЦПК України /а. с. 20-21/. Після отримання відповідей на судові запити від 26 грудня 2017 року про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів, ухвалою судді від 15 січня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами загального позовного провадження /а. с. 55-56/. До суду від третьої особи у справі Служби у справах дітей Печерського району м. Києва надійшла заява про розгляд справи у відсутність їхнього представника та висновок про недоцільність позбавлення права користування жилим приміщенням /а. с. 96-101/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, кореспонденція з суду (завірена належним чином копія ухвали про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатками, судова повістка про виклик у судове засідання) направлялася за адресою їхнього зареєстрованого місця проживання, проте вона не була отримана адресатами, у зв'язку із чим була повернута відправнику за закінченням встановленого строку зберігання. Відзиви або інші заяви з процесуальних питань відповідачами до суду не було направлено. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити у повному обсязі /а. с. 139/. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 25 лютого 2010 року позивач прийняв у власність двокімнатну квартиру № [ADDRESS], згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко О. О., внесеному до реєстру за № 236 /а. с. 8-11/. Згідно з інформацією Реєстру територіальної громади міста Києва станом на 11 грудня 2017 року відповідачі значаться зареєстрованими у квартирі № [ADDRESS] /а. с. 42/. Такі дані підтвердилися і відповідями з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві та з Печерської районної в м. Києві державної адміністрації наданих на судові запити від 05 січня 2018 року, направлених у порядку статті 187 ЦПК України /а. с. 31-35, 66-76/. Як вбачається з акту, складеного 17 травня 2018 року мешканцями квартири № [ADDRESS], посвідченого В. о. начальника ЖЕД «Печерськжитло», відповідачі не проживають у квартирі № 48 даного будинку /а. с. 113/. Окрім того, представником позивача подано до суду копію посвідчення відповідача [PERSON], виданого 11 жовтня 2017 року у м. Мурсія в Іспанії /а. с. 114/. У позовній заяві представник позивача вказав, що відповідачі не є співвласниками квартири, у якій зареєстровані, не є членами його родини, будь-якого дійсного договору з власниками житлового будинку щодо користування ним, договору на поставку комунальних послуг або окремого особового рахунку по їх оплаті не мають, їх місцезнаходження позивачу невідомо. Натомість реєстрація відповідачів у квартирі позивача створює перешкоди у розпорядженні своїм майном, приводить до додаткових витрат, зокрема, необхідних для оплати житлово-комунальних послуг. Як вбачається із складеного висновку комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної в м. Києві державної адміністрації 06 березня 2018 року, питання щодо доцільності позбавлення права користування неповнолітніх відповідачів квартирою [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачеві, розглядалося без присутності сторін, які запрошувалися на її засідання, але з невідомих причин не з'явилися, на запити Служби надано відповіді, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] за медичною допомогою не зверталися до КНП «ЦПМСД» Печерського району м. Києва, на обліку не перебувають, [PERSON] навчається у спеціалізованій школі № 89 Печерського району м. Києва, а [PERSON] не навчався і не навчається у ній, оскільки від інших загальноосвітніх навчальних закладів Печерського району м. Києва щодо останнього інформація не надійшла, тому невідомо чи є він учнем однієї з інших шкіл Печерського району. Також, вбачається з висновку комісії Служби, що неповнолітні відповідачі як внутрішньо переміщені особи на обліку в управлінні не перебувають та не отримують жодних видів державної соціальної допомоги. Спеціалістами Служби проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS], де періодично перебуваються діти позивача, які після школи виконують домашні завдання та грають на музичних інструментах, натомість відповідачі не проживали та не з'являлися за цією адресою. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Згідно з частиною першою ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16). У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз'яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS], у якій значаться зареєстрованими відповідачі, проте фактично не проживають і не користуються нею. Відповідно позов підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки її одноосібним власником є позивач, реєстрація відповідачів становить перешкоди у реалізації позивачем його права власності на об'єкт нерухомого житлового майна. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, тому з повнолітніх відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у рівних частках - по 1 280 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved