Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

У грудні 2020 року до суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивачі порушують питання про зобов`язання відповідачів своїми силами та за власні кошти звільнити місця загального користування (коридор) на першому поверсі 1-го під`їзду житлового будинку [ADDRESS] , шляхом демонтування влаштованої перегородки, яка утворює додаткове приміщення площею 10 кв.м. до квартири [ADDRESS] цього будинку, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02.02.2018 року вищевказаної квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що квартира відповідача [PERSON] розташована на першому поверсі будинку [ADDRESS] . На момент придбання квартири відповідачем [PERSON] , у 2010 році, площа приміщення складала 42,1 кв.м., проте останній здійснив незаконну реконструкцію - шляхом привласнення частини під`їзду першого поверху, внаслідок чого площа квартири збільшилась на 13,7 кв.м. і загалом становить 55,8 кв.м. Збільшення площі квартири здійснено за рахунок відгородження стіною частини першого поверху та центрального входу під`їзду від сходових клітин, в результаті чого інші мешканці будинку позбавлені можливості використовувати центральний вхід до під`їзду та приміщення під`їзду на першому поверсі для потрапляння до сходів. Посилаючись на технічний звіт обстеження технічного стану конструкцій сходової клітини під`їзду №1 вказаного будинку, яким встановлено порушення технічного стану та будівельні норми і правила, просять задовольнити їх позовні вимоги. Крім того зазначають, що правочин від 02.02.2018 року має бути визнаний недійсним в силу ст.228 ЦК України, як такий, що порушує публічний порядок і спрямований на порушення конституційних прав і свобод мешканців будинку. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.01.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.03.2021 року відповідачу відмовлено у задоволенні його клопотання про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. 26.03.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив вимоги позивачів з підстав, викладених у відзиві. 29.04.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив вимоги позивачів, вказавши на той факт, що придбав спірну квартиру у 2010 році в такому самому стані, в якому вона є зараз, нічого не добудовував і не захоплював. Послався також на розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 08.04.1997 року, яким було дозволено переобладнання частини сходової клітини для збільшення площі квартири №1 . Просив в позові відмовити. Від третьої особи пояснення на позов не надходили. За ч.1, 4 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України). За ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Судом також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.06.2010 року громадянин США [PERSON] продав, а [PERSON] придбав кв. [ADDRESS] , загальною площею 42,10 кв.м. (а.с. 87-90). За твердженнями відповідача [PERSON] , 28.03.2016 року [PERSON] реконструював [ADDRESS] шляхом збільшення її площі за рахунок частини загального коридору до 55,8 кв.м. на підставі декларації №КВ 142160881565 про готовність об`єкта до експлуатації від 28.03.2016 року. Із доданої відповідачем до відзиву копії розпорядження Печерської районної державної адміністрації №252 від 08.04.1997 року вбачається, що гр. [PERSON] надано дозвіл на виконання перепланування кв. [ADDRESS] (зараз [PERSON] ) в м. Києві згідно з проектом перепланування. Після перепланування приміщення частини сходового майданчика площею 12,3 кв.м., комунальному підприємству по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Печерського району слід укласти договір оренди з [PERSON] на це приміщення, яке буде використовуватись в комплексі з квартирою, терміном на п`ять років (а.с. 86). Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2016 року: 05.04.2016 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] загальною площею 55,8 кв.м., житловою 36,9 кв.м. (а.с. 93). 15.05.2017 року Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, створеного в результаті реконструкції [ADDRESS] під торгово-офісне приміщення, загальною площею 55,8 кв.м. (а.с.94-100). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України. 29.05.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 55,8 кв.м. (а.с. 101-104). В подальшому [PERSON] відчужив вказане нежитлове приміщення [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 04.08.2017 року (а.с. 105-108). Надалі - 02.02.2018 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення (а.с. 109-112). Отже судом достовірно встановлено, що [PERSON] є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02.02.2018 року (а.с. 109-112). Продавцем вказаного приміщення виступила [PERSON] , в особі представника - [PERSON] (а.с. 109). З вищенаведеного вбачається, що приєднання частини сходової клітини під`їзду, де розташоване спірне (нежитлове) приміщення до самого приміщення (тоді ще житлового) відбулось санкціоновано, про що в т.ч. свідчить Розпорядження №252 від 08.04.1997 року, а відповідач [PERSON] придбав вже готове нежитлове приміщення загальною площею 55,8 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу із зазначенням всіх характеристик об`єкту відчуження. Суд критично оцінює наданий позивачами технічний звіт, оскільки останній не є доказом в розумінні ст.ст.76-81 ЦПК України, а також норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема, ч.1 ст.39-2 оскільки сам по собі не носить доказової бази. З нього не вбачається, хто саме замовляв його виготовлення та з якою метою. Матеріали справи не містять й доказів скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 15.05.2017 року, згідно з яким квартира реконструйована під торгово-офісне приміщення, площею 55,8 кв.м. Згідно з п. 1.4.6 Правил про утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держкомом України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 р. № 76 власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану. У разі, якщо самовільне перепланування або переобладнання приводить до погіршення технічного стану жилого будинку в цілому та порушуються права інших споживачів, зазначені роботи виконуються виконавцем послуг, питання відшкодування вартості цих робіт власником, наймачем (орендарем) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення вирішується у судовому порядку. Відповідно до ч.ч.1,7 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Наявність дозвільних документів на влаштування перегородки та дозвіл на переобладнання квартири у нежитлове приміщення, спростовує твердження позивачів про незаконність встановлення перегородки. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України). За ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За таких обставин вимога позивачів про зобов`язання відповідачів звільнити місця загального користування (коридор) на першому поверсі 1-го під`їзду житлового будинку [ADDRESS] , шляхом демонтування влаштованої перегородки не підлягає задоволенню. Не підлягає задоволенню й інша позовна вимога позивачів: про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.02.2018 року, за яким [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] з наступних підстав. Як вказано вище, спірне приміщення належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02.02.2018 року. За ч.1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, заінтересованих (третіх) осіб, що не є сторонами правочину (ст.ст. 215, 216 ЦК України). Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Таку правову позицію висловлено Верховним судом України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц,14-75цс18, у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, що кореспондується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де вказано, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст третьої частини ст.215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. В даному спорі судом не встановлено, а позивачами не доведено факт порушення їх прав та законних інтересів оспорюваним договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 02.02.2018 року. Окремо слід відзначити, що позивачем [PERSON] не надано доказів в обґрунтування наявності особисто у неї прав (власності/користування) на місця загального користування будинку [ADDRESS] , що в свою чергу є окремою і самостійною підставою для відмові їй у позові. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). За ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч.1-3 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, друга позовна вимога не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи, в т.ч. щодо порушення відповідачами публічного порядку (ст.228 ЦК України), а тому не підлягає задоволенню. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог в цілому, що є підставою для відмови у задоволені позову в повному обсязі. Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed