Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом до відповідачки, посилаючись на те, що 12 червня 2017 року між ними було укладено Договір позики, згідно якого він передав [PERSON] для власних потреб грошову суму у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, терміном на 2 роки, тобто до 12 червня 2019 року. У зв`язку з тим, що відповідачка не повернула позику у встановлений строк, позивач у своїй позовній заяві просить суд визнати за ним право власності на належне відповідачці нерухоме майно в порядку п.п. 4.3. і 4.4. зазначеного договору позики, а саме земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутність. Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; … Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та порядок, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що 12 червня 2017 року між позивачем та відповідачкою було укладено Договір позики, згідно якого він передав [PERSON] для власних потреб грошову суму у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, терміном на 2 роки, тобто до 12 червня 2019 року. До теперішнього часу, відповідачка не повернула позивачу борг. Пунктами 4.3. та 4.4. договору позики, укладеного 12 червня 2017 року між позивачем та відповідачкою, передбачено, що позика може бути повернута, як у грошовому еквіваленті так і шляхом передачі позикодавцю у власність нерухомого майна у вигляді земельної ділянки, площею 0,2500 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: 5123782500:02:001:0101, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який складається з позначеного на плані під літ. «А-1,а,а1» - житлового будинку, загальною площею 174,6 кв.м., житловою площею 58,3 кв.м.; під літ. «Б» - котельня; під літ. «В» - сарай; під літ. «Г» - вбиральня-душ; № 1-6 - споруди, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене вище нерухоме майно належить відповідачці на праві приватної власності, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав та витягом із ДЗК. На підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що відповідачкою порушено умови договору позики, у зв`язку з чим за позивачем підлягає визнання права власності на зазначене вище нерухоме майно, що передбачено пунктами 4.3. та 4.4. зазначеного вище договору позики. При цьому відповідачка позов визнала.

Outcome: approved