Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

У грудні 2013 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернувся [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк « Приват Банк» про визнання дій неправомірним та стягнення безпідставно списаних коштів. Просив суд постановити рішення яким визнати дії посадових осіб ПАТ КБ « Приват Банк» щодо списання коштів на погашення кредиту з заробітної картки [PERSON] - незаконними. Стягнути з ПАТ КБ « Приват Банк» на його користь безпідставно стягнуті кошти у розмірі 3703,88 гривень. 18 лютого 2014 року позивач [PERSON] подав суду уточнену позовну заяву в якій просив суд: визнати дії посадових осіб ПАТ КБ « Приват Банк» щодо списання коштів на погашення кредиту із заробітної картки [PERSON] № [NUMBER] в період часу з 09.02.2011 року по 24.12.2012 року та заробітної картки № [NUMBER] в період часу з 18.02.2013 року по 28 серпня 2013 року - незаконним. Стягнути з ПАТ КБ « Приват Банк» на користь [PERSON] безпідставно стягнуті кошти у розмірі 3703,88 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні уточнила позовні вимоги та просила суд визнати дії посадових осіб ПАТ КБ « ПриватБанк» щодо списання коштів на погашення кредиту із заробітної картки [PERSON] № [NUMBER] в період часу з 09.02.2011 року по 24.12.2012 року та заробітної картки № [NUMBER] в період часу з 18.02.2013 року по 28 серпня 2013 року - незаконним. Стягнути з ПАТ КБ « Приват Банк» на користь [PERSON] безпідставно стягнуті кошти у розмірі 3570,70 гривень. Уточненні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, суду пояснила, що 25 липня 2006 року між позивачем [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційний банк « Приват Банк» було укладено договір № DNH4KP6524081, згідно якого позивач отримав кредит в розмірі 2925,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Також між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського рахунку, на який позивачу перераховувалася заробітна плата. В 2013 році ПАТ КБ « Приват Банк» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитний договором. Згідно розрахунку заборгованості позивачу стало відомо, що починаючи з 2011 року банк утримує з його заробітної плати кошти за кредит. Всього на сьогоднішній день сума стягнутої заборгованості складає 3570,70 гривень. Згідно умов договору № DNH4KP65240821 від 25. 07. 2006 року Банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 2925,00 гривень на строк 12 місяців по 25.07.2007 року. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується зокрема, до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені) Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові. Також , відповідно до п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 враховуючи положення п.7 ч. 13 ст. 11 Закону України, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк даності якого минув. У зв'язку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки , накладення стягнення на заставне майно тощо), положення п. 7 ч.13 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку ( іншої фінансової установи). З даного ПАТ КБ « Приват Банк» розрахунку заборгованості за кредитним договором № DNH4KP6524081 від 25. 07. 2006 року вбачається, що строк позовної давності сплинув ще у липні 2010 року, адже будь-яких добровільних погашень боргу , які б свідчили про преривання строку давності здійснено не було. Перше стягнення коштів із заробітної плати на погашення боргу відбулося 09.02.2011 року, тобто після того як сплинув строк позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно частини 1,2 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження, грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду , а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком та клієнтом. У відповідності до ч. 4 ст. 26 Закону України « про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платник банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково - касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг. Окрім того, у Договорі, який містить посилання на конкретний рахунок та платіжну картку з яких позивач дозволяє банку списувати кошти, в договорі № DNH4KP6524081 номер рахунку та номер картки відсутні, що свідчить про відсутність підстав у Банку для списування коштів із заробітної картки позивача та незаконність дій Банку щодо списання даних коштів. На підставі викладеного представник позивача просила суд постановити рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ « Приват Банк» - Жукова В.П. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, суду пояснила, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25.07.2006 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 2925,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами надання споживчого кредиту, Тарифами складає між ним та Банком кредитно - заставний договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті Цивільного кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належними чином. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. ПАТ КБ « Приват Банк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі , а саме надав кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. Станом на 27.05.2013 року [PERSON] має заборгованість за кредитним в розмірі 37890,14 гривень. Відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Рострочка» (Стандарт) терміни позовної даності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків, за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у п'ять років. Відповідно до п. 3.2.5 зазначених Умов Позичальник доручає Банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту, або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими Умовами, при настання строків платежів ( здійснювати договірне списання). Також, згідно з анкетою - заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Прива Банку від 16.02.2011 року між ПАТ КБ « Приват Банк» та [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг. Позивач підписав цю заяву згідно з його волевиявленням та отримав 16.02.2011 року заробітну картку № [NUMBER], а в подальшому № [NUMBER]. Окрім того, згідно з п.п. 1.1.3.1.5., п. 1.1.3.1 Умов та правил надання банківських послуг, які складають разом з Пам'яткою клієнта та тарифами банку договір про надання банківських послуг від 16.02.2011 року: - Клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту в межах сум, що підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з карткового рахунку в разі настання строків платежів по другим договорам клієнта в розмірі, визначеним цими договорами ( договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Маючи погоджену між позичальником та банком домовленість за договором від 25.07.2006 року про можливість списання грошових коштів з рахунків позичальника та при наявності заборгованості за цим договором, банком проводилось таке списання з заробітної карки позивача № [NUMBER] початку її відкриття в 2011 році та в подальшому з картки № [NUMBER] на протязі 2011 - 2013 року, тобто на протязі трьох років. Будь - яких заперечень з боку позивача таке списання не викликало, до банку з цього приводу він не звертався, до суду за захистом свого права він не звертався, що свідчило про визнання ним свого боргу. В постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 року по справі 6.126 цс13 зазначено, що п.7 ч.11 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч.11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживча як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання дій ПАТ КБ « Приват Банк» щодо списання коштів на погашення кредиту з платіжних карток по договору № 11828 про відкриття картрахунку та обслуговування заробітної платіжної карти [PERSON] неправомірними та про стягнення на користь [PERSON] коштів в розмірі 3703,88 гривень не ґрунтується на договорі та чинному законодавстві. Суд, системно дослідивши матеріали цивільної справи заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, проаналізувавши чинне законодавство, приходить до переконання, що у позовних вимогах слід відмовити повністю з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Виходячи із змісту ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. [PERSON] є клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» в розумінні ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та користувачем і споживачем банківських послуг в силу ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», адже є користувачем банківського рахунку. Судом встановлено та не опорюється сторонами, що відповідно до укладеного кредитного договору № DNH4KP65240821 від 25 липня 2006 року [PERSON] 25.07.2006 року отримав кредит у розмірі 2925,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам « Розтрочка» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача в заяві. Відповідно до Заяви Позичальника № DNH4KP6524081 від 25.07.2006 року Банк надає позичальнику кредит в сумі 2925,00 гривень на строк 12 місяців по 25.07.2007 року включно, зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 2,09 % у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання Позичальника по кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати , який приймається період з «10» по «17» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти ( щомісячний платіж) у сумі 278,61 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Згідно п. 3.2.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам « Розтрочка» Позичальник доручає Банку списувати із всіх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти Кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за Заявою та цими Умовами, при настанні строків платежів ( здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавства порядку. У випадку недостатності чи відсутності у Позичальника коштів у національній валюті України для погашення заборгованості за кредитом у національній валюті і/чи відсотків за його користування, і/чи винагороди, і/чи штрафів ( пені), Банк має право на списання коштів в іноземній валюті, у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості по кредитно-заставному договору в національній валюті України на дату погашення, і продаж стягненої іноземної валюти на Міжбанківському ринку України, з відшкоду - ванням Банку витрат на сплату зборів, комісій і вартості наданих послуг. При укладенні договору позивач погодився на умови про надання кредиту як такі, що його влаштовували. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Відповідно до ч.2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках встановлених договором між банком і клієнтом. Пунктом 26.1 ст. 26 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачати договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. На погашення кредиту з заробітної картки [PERSON] № [NUMBER] в період часу з 09.02.2011 року по 24.12.2012 року було та заробітної картки № [NUMBER] в період часу з 18.02.2013 року по 28.08.2013 року було утримано 3570,70 гривень, що підтверджується розрахунком списаних коштів на погашення кредиту та не оспорюється сторонами. Окрім того, згідно з п. п. 1.1.3.1.5., п. 1.1.3.1 Умов та правил надання банківських послуг, які складають разом з Пам'яткою клієнта та тарифами банку договір про надання банківських послуг від 16.02.2011 року: - Клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту в межах сум, що підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з карткового рахунку в разі настання строків платежів по другим договорам клієнта в розмірі, визначеними цими договорами ( договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Таким чином суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення коштів, оскільки дії відповідача щодо списання грошових коштів з карткового рахунку було обумовлено укладеним між сторонами кредитним договором, в зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і не знайшли свого об'єктивного підтвердження вході судового засідання. Звертаючись з позовом [PERSON] зазначив, що списання грошових коштів мало місце в період з 09.02.2011 року по 24.12.2012 року та з 18.02.2013 року по 28.08.2013 року, тобто після спливу строку позовної даності на звернення банку з позовом по суду, а тому підстав для списання грошових коштів не мав. Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлювалися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові(ч.4 ст. 267ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту ( ч. 5 ст. 267 ЦК україни). Пункт 7 ч.11 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч.11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживча як слабшої сторони договору споживчого кредиту. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам « Розтрочка» терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю на п'ять років. Кредитним договором передбачено, що « Банк надає Позичальнику споживчий кредит на строк по 25.07.2007 року включно». Таким чином, у відповідності із ст. 253, ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг п'ятирічного строку позовної давності починається з 26.07.2007 року ( з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події , з якою пов'язано його початок). Позивач звернувся до суду в січні 2013 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленої за домовленістю сторін у умовах кредитного договору. Виходячи з положення ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Суд оцінює незалежність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] безпідставні, необґрунтовані, не доведенні належними доказами та такі, що не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України « Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати , понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed