Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду з позовом до відповідача в якому просив суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] відомості, поширені [PERSON] про те, що [PERSON] , використовуючи своє службове становище, а саме: надання юридичного обґрунтування щодо нарахування та подальшої виплати індексації гр.. [PERSON] , мав на меті отримати неправомірну вигоду. Визнати вказані відомості наклепом. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 2016 року по теперішній час [PERSON] проходить військову службу за контрактом у [INFO] на посаді заступника начальника прикордонного загону з правової роботи - начальника групи юридичного забезпечення. 28.08.2020 року посадовими особами Державного бюро розслідувань та Військової прокуратури Білгород-Дністровського гарнізону було проведено обшук (в порядку ст.234- 235 КПК України) в службовому кабінеті [PERSON] за адресою [ADDRESS] та за адресою проживання [ADDRESS] в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №42020161020000032 від 23.07.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. За результатами розслідування вищевказаного кримінального провадження, відповідно до вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.09.2020 року по справі №495/5471/20, громадянина [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.27, ч.1 ст.369 та ч.1 ст.190 КК України. Відповідно до описової частини вироку, слід дійти висновку, що громадянин [PERSON] , шляхом обману, повідомив громадянину [PERSON] про те, що [PERSON] , використовуючи своє службове становище, а саме: надання юридичного обґрунтування щодо нарахування та подальшої виплати індексації гр. [PERSON] , має на меті отримати через [PERSON] неправомірну вигоду, скориставшись службовим становищем [PERSON] та його «іменем», вимагав у потерпілого неправомірну вигоду з метою власного збагачення. Позивач вважає, що його честь, гідність та ділова репутація була принижена, підставою чого було розповсюдження неправдивих відомостей про [PERSON] громадянином [PERSON] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.10.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 07.12.2020 року розгляд справи відкладено через неявку відповідача. Ухвалою суду від 02.02.2021 року розгляд справи вдруге було відкладено через неявку відповідача. У судове засідання 16.03.2021 року сторони не з`явились. Позивач подавав до канцелярії суду заяву з проханням справу розглянути без його участі та задовольнити позов. Згідно з ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Довідки № 889 виданої 25.09.2020 року військовою частиною Державної прикордонної служби, позивач є майором юстиції та він дійсно перебуває на військовій службі в [INFO] (в/ч [NUMBER] ) Південного регіонального управління ДПС України, м. Білгород-Дністровський з 25.05.2016 року (наказ від 25.05.2016 року № 454-ос) по теперішній час. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав\~людини і\~основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, доведення до хоча б однієї особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст.275\~ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.277\~ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно положень статті 277 ЦК України та роз`яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~27лютого\~2009\~року №1«Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,а\~також ділової\~репутації фізичної\~та юридичної\~особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (статті 47-1 Закону України «Про інформацію»). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною 1 статті 200ЦК\~України передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно частини 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У пункті 19 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За приписами ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Позивачем [PERSON] під час розгляду справи не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що відповідач дійсно притягувався до кримінальної відповідальності, що здійснювалось відповідними органами досудове розслідування в процесі якого мала місце поширення відповідачем неправдивих відомостей щодо позивача. Тобто, позивачем не надані до суду письмові докази, які спростовують, недостовірну інформацію розповсюджену нібито відповідачем під час досудового та судового розслідування. Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини») Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд не приймає до уваги доводи позивача, що стосуються змісту вироку суду, оскільки сам вирок, що набрав законної сили, суду позивачем не наданий. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Також позовна вимога позивача про зобов`язання [PERSON] вибачитись не підлягають задоволенню, оскільки суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі тому, що примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed