Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду вказаним позовом. В позові зазначила, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.02.2016 року. Від сумісного подружнього життя вони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з матір`ю. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 04.03.2013 року з відповідача були стягнеті аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 12.02.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Виконавчий лист знаходиться на виконанні у Хортицькому відділі державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області. За весь час знаходження виконавчого листа на виконанні, боржником не здійснено жодного платежу на утримання дитини. Заборгованість по аліментам на утримання дитини станом на 01.06.2019 року складає 109 090 грн. 25 коп., що підтверджується розрахунком Хортицького відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 03.06.2019 року. Вона не в змозі повністю забезпечити та задовольнити потреби неповнолітньої дитини, одягом, продуктами харчування, засобами гігієни, оплатити її обстеження і лікування, відвідування необхідних гуртків тощо. За всі роки несплати аліментів відповідачем, вони з дитиною переживали скрутні часи, вона була змушена брати гроші в борг, щоб зібрати дитину до школи, забезпечити відпочинок та ін. Відповідач не виходить на зв`язок, дитиною зовсім не цікавиться, аліменти на її утримання не сплачує. Просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення зі сплати аліментів станом на 05.08.2019 року у сумі 109090 грн. 25 коп. (сто дев`ять тисяч дев`яносто гривень двадцять п`ять копійок). 16.10.2019 року відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явилася, поважну причину не явки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та представника позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, поважну причину неявки суду не повідомив. Як вбачається з довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 15.10.2019 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 27.11.1990 року по теперішній час (а.с.20), саме за цією адресою відповідач повідомлявся про розгляд справи. Рекомендовані листи відповідачем не отримані та вони повернуті суду з відміткою поштового відділення зв`язку «За закінченням строку зберігання». Відповідно до ст. 130 ч.9 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Згідно вимог ст. 131 ч.1 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Крім того, відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 20.11.2019 року. Відповідно до ст. 280 ч.1 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача, шляхом постановлення заочного рішення. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що відповідач не з`явився до суду без поважних причин, відзив на позовну заяву суду не надав, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.1990 року, який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.02.2016 року (а.с.11). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Відповідно до розрахунку державного виконавця Хортицького відділу ДВС за № 28641 від 03.06.2019 року, заборгованість [PERSON] за виконавчим листом № 2/337/696/2013 виданого 20.03.2014 року Хортицьким районним судом м.Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , станом на 01.06.2019 року становить 109090 грн. 25 коп. (а.с. 14-15). Відповідно до ч.8,9 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою неповнолітню дитину. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до п. 22постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним факт виникнення заборгованості по аліментам з вини відповідача. Так, судом встановлено, що на протязі тривалого часу відповідач не сплачує аліменти на утримання неповнолітньої доньки, що призвело до виникнення заборгованості станом на 01.06.2019 року в сумі 109090 грн. 25 коп. При цьому, суд вважає, що вказана заборгованість виникла саме з вини відповідача [PERSON] , оскільки останній, достовірно знаючи про обов`язок утримання неповнолітньої дитини та відповідне судове рішення, не сплачував аліменти в необхідному розмірі, чим допустив утворення заборгованості по аліментам, доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в повному розмірі, або доказів, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від нього причин, відповідач відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України суду не надав, позовні вимоги не спростував, відзив на позов або зустрічний позов не подав. Таким чином, встановивши факт виникнення заборгованості по аліментам та наявність вини відповідача в цьому, суд прийшов до висновку про наявність у позивачки права на стягнення неустойки (пені) на підставі ст.196 СК України. Визначаючи розмір пені за прострочення сплати аліментів, суд враховує, що у ст. 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою, яка узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду України по справі № 572/1762/15-ц. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст.196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. З огляду на викладене, суд вважає, що розрахунок наданий позивачкою, по своїй суті, відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року. Оскільки відповідно до положення ст.196 СК України, сума неустойки (пені) не може бути більше 100 відсотків суми заборгованості, яка відповідно до розрахунку заборгованості Хортицького ВДВС становить 109090 грн. 25 коп., то розмір пені не може перевищувати дану суму. Таким чином, суд вважає, що розмір неустойки є достатнім для компенсації за невиконання обов`язку сплачувати аліменти, буде сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки, та не ускладнить матеріальний стан відповідача. Оскільки позивачка по даній категорії справ звільнена від сплати судового збору при подачі позову, то відповідно до приписів ст.141 ЦПК України, ці витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved