Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що 20 квітня 2001 року бабуся їй подарувала жилий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. 13 листопада 2003 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб. З часу реєстрації між ними шлюбу її чоловік став проживати разом з нею і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. На початку 2014 року їхні шлюбні відносини припинились, спільного господарства вони не вели. [PERSON] почав проживати окремо з іншою жінкою. 04 листопада 2014 року шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. Внаслідок розірванню шлюбу [PERSON] перестав бути членом її сім'ї, та у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України втратив право на користування житлом, що належить їй на праві приватної власності. 13 жовтня 2014 року [PERSON] виїхав з її будинку, однак він відмовляється зніматися з реєстрації у Києво-Святошинському ВДМС України в Київській області та чинить їй перешкоди у користуванні майном, що належить їй на праві приватної власності. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком під [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] знятися з реєстрації у Києво-Святошинському відділі ДМС України в Київській області. У лютому 2015 року [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на ? частину домоволодіння, посилаючись на те, що 20 квітня 2001 року [PERSON] отримала в дарунок домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. 13 листопада 2003 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] 06 листопада 2003 року вони разом з [PERSON] переїхав проживати до будинку під [ADDRESS]. З 2004 року разом з [PERSON] вони почали облаштовувати вказаний будинок. Під час проживання в даному будинку він побудував біля нього свинарник, курятник, вивіз сміття, залив фундамент та встановив теплицю розміром 50 кв.м., проклав труби, копав каналізацію та водопостачальні траншеї. У дворі біля будинку було зроблено два навіси для паркування автомобілів. У 2010 році було змінено конструкцію даху спірного будинку у зв'язку з чим повністю було змінено форму і перекриття даху, після чого було розпочато ремонт у будинку. У 2006 році разом з [PERSON] вони відкрили торгівельний кіоск, а згодом, у 2010 році на його місці побудували магазин, який працює і на даний час. У будівництві магазину він безпосередньо приймав участь. Після проведеного ремонту, будинок повністю було оновлено, а вартість його збільшилась. Кошти на будівництво та ремонт спірного домоволодіння він вкладав особисто, особисті заощадження також вкладалися у будівництво та ремонт домоволодіння. На підставі викладеного він вважає, що спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю. Після визнання спірного домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності, вважає за необхідне розподілити його, а саме визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на ? частину спірного домоволодіння. Враховуючи викладене, [PERSON] просив визнати домоволодіння [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності; визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник первісний позов підтримали та просили його задовольнити, зустрічний позов не визнали та заперечували проти його задоволення. У судовому засіданні відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник первісний позов не визнали та заперечували проти його задоволення, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Суд, вислухавши думку учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], 04 листопада 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського РУЮ у Київській області внесено актовий № 197. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на дошлюбне «[PERSON]». 20 квітня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування будинку, відповідно до умов п. 1 якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар будинок [ADDRESS]. Будинок розташований на земельній ділянці, що перебуває у відданні Малютянської сільської ради. Площа земельної ділянки бюро технічної інвентаризації не визначена. Житлова площа будинку вцілому становить 83,2 кв.м. бідя будинку є: сарай літ. «Б», погріб під літ «Б», сарай-прибудова літ. «Г», колодязь № 6, огорожа № 1-5, прибудова літ. «Д», навіс літ. «Є», вбиральня літ. «Ш», прибудова літ. «В», замощення № 7, гараж літ. «З», душ літ. «К». У власність обдарованої переходить будинок з усіма надвірними будовами. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 6132253 від 05 січня 2005 року на підставі Договору дарування від 20 квітня 2001 року [PERSON] на праві власності належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Згідно наявної в матеріалах справи будинкової книги по будинку [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку. Згідно вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не підтвердили тверджень позивача, а тому не можуть братися судом до уваги. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 3 ст. 319 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи викладене, суд вважає недоведеними позовні вимоги позивача [PERSON], а тому у задоволенні позову відмовляє в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено, що [PERSON] на протязі тривалого часу не проживає за місцем своєї реєстрації. Щодо заявлених вимог [PERSON] за зустрічним позовом про визнання домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на ? частину домоволодіння, то суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Згідно вимог ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Саттею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Як вже зазначалося, згідно Договору дарування від 20 квітня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, реєстровий № 2298, [PERSON] на праві власності належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 351 на будинок під [ADDRESS] до складу домоволодіння входять вбиральня літ «Ш», сарай-прибудова літ. «Г», душ літ. «К», прибудова літ «Д», навіс літ «Є» знесені, сарай літ «В» раніше прибудова літ. «В». Розмір житлової (нежитлової) площі 83,2 кв.м., загальною площею 137,2 кв.м., що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 вересня 2008 року. Згідно технічного паспорту на будинок під [ADDRESS] під літ. «М» знаходиться господарський блок (самобудова). Відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2009 року позов [PERSON] до Малютянської сільської ради про визнання права власності задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на самочинно побудований господарський блок загальною площею 41,5 кв.м. та теплицю загальною площею 47,2 кв.м., які розташовані в [ADDRESS]. У поданій до суду позовній заяві та наданих у судовому засіданні поясненнях, [PERSON] стверджував, що він приймав участь у ремонтних роботах, які проводилися у спірному жилому будинку, вкладав власні кошти та особисто здійснював будівництво теплиці, каналізації, водопроводу з колонкою, паркану, навісу для паркування автомобіля, перекриття даху на будинку у зв'язку з чим просить визнати спірне домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності, однак належних доказів на підтвердження своїх тверджень суду не надав. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що їм відомо про те, що [PERSON] приймав участь у будівництві та ремонті спірного будинку, однак надані пояснення не можуть братися судом до уваги, оскільки вони не підтвердженні доказами та ґрунтуються лише на припущеннях. Оскільки позивач за зустрічним позовом не довід у судовому засіданні та не надав суду належних доказів, що він приймав участь у здійсненні облаштування спірного домоволодіння, а вказане спірне домоволодіння набуте [PERSON] до шлюбу і є її особистою власністю, що підтверджується наявними матеріалами справи, тому суд відмовляє у задоволенні вимоги [PERSON] про визнання домоволодіння об'єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на ? частину домоволодіння. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], а тому відмовляє в їх задоволенні. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed