Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

У грудні 2013 року позивач [PERSON] звернулась з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 березня 2013 року, посвідченого Шостою донецькою нотаріальною конторою. Згідно з генеральним планом від 01 червня 1952 року, виготовленим Сталінським міжміським БТІ, ширина земельної ділянки зі сторони вулиці Парковська становить 20 метрів. Ділянка відповідача межує з її ділянкою. Після самовільного встановлення відповідачем паркану, її земельна ділянка зменшилась та по ширині зі сторони вулиці Парковська становить 19,15 метри, що підтверджується планом земельної ділянки, виготовленого КП БТІ міста Донецька 09 лютого 2011 року. [PERSON] порушив межу між земельними ділянками, внаслідок чого зменшена територія її присадибної ділянки, що перешкоджає доступу до будинку. Крім того, рішенням виконавчого комітету Київської районної у місті Донецьку ради № 202 від 15 липня 2011 року було вирішено межовий спір між сторонами. Позивач вважає зазначене рішення незаконним, оскільки вирішено без урахування документів, що свідчать на її користь. Позивач просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Київської районної у місті Донецьку ради від 15 липня 2011 року № 202, усунути перешкоди з боку [PERSON] у користуванні належною до будинку [ADDRESS] частиною земельної ділянки, забов*язати [PERSON] демонтувати паркан, що перешкоджає доступу до стіни будинку з боку відповідача, відповідно до генерального плану від 01 червня 1952 року, виготовленим Сталінським міжміським БТІ. Заочним рішенням Київського районного суду міста Донецька від 08 лютого 2014 року позов [PERSON] задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Київської районної у місті Донецьку ради № 202 від 15 липня 2011 року. Забов*язано [PERSON] демонтувати паркан, що перешкоджає доступу позивача до стіни свого будинку за адресою [ADDRESS], відповідно до генерального плану від 01 червня 1952 року, виготовленим Сталінським міжміським БТІ. Ухвалою Київського районного суду міста Донецька від 11 березня 2014 року в задоволенні заяви [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Донецька від 08 лютого 2014 року відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового, яким просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує на те, що судом були досліджені лише ті матеріали справи, які надані позивачем, і з яких не можна встановити межі/координати земельної ділянки. В судовому засіданні апеляційного суду представники апелянта [PERSON] та [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін. Представник Київської районної у місті Донецьку ради в судове засідання апеляційного суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить своєчасно отримана телефонограма. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх сторін, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України за порушенням судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні вказаного позову. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обгрунтованим вважається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановленні обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона забов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 березня 2013 року,посвідченого Шостою донецькою державною нотаріальною конторою належить житловий будинок з житловою прибудовою та надвірними побудовами [ADDRESS] (а.с.6). 08 серпня 2003 року КП Бюро технічної інвентарізації міста Донецька було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS], відповідно до якого ширина земельної ділянки зі сторони вулиці Парковська складає 19,38 метри (а.с.11). 03 лютого 2011 року КП Бюро технічної інвентарізації міста Донецька було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS], відповідно до якого ширина земельної ділянки зі сторони вулиці Парковська складає 19,15 метри (а.с.16). Рішенням виконавчого комітету Київської районної у місті Донецьку ради від 15 липня 2011 року № 202 вирішено межовий спір та встановлені межі між земельними ділянками [ADDRESS] відповідно до складеного порядку користування, за фактичним використанням у відповідності до кадастрового плану (а.с.7, 8-9). 14 листопада 2011 року комісією у складі представника житлово-комунального відділу, представника управління земельних ресурсів Донецької міської ради та квартальної по вулиці Парковська в місті Донецьку складено акт про те, що на підставі рішення виконкому Київської районної у місті Донецьку ради від 15 липня 2011 року № 202 встановлені межі між земельними ділянками [ADDRESS] відповідно до складеного порядку землекористування та у відповідності з кадастровими планами (а.с.104). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 03 грудня 2012 року [PERSON], який проживає в [ADDRESS] на підставі рішення Донецької міської ради від 26 жовтня 2012 року № 23/118 є власником земельної ділянки площею 0,0968 га (а.с.37). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач встановив огорожу, захвативши частину земельної ділянки позивачки. Проте, погодитися з таким висновком суду не можливо з наступних підстав. Згідно з частинами 2, 3, 5 от. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Відповідно до ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власників сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістилися або стали непридатними. Порядок відновлення меж визначається центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична чи фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до положень ст.ст.125, 126 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Матеріали справи не містять доказів встановлення межових знаків земельної ділянки, якою користується позивач. При цьому відповідачем надані документи про оформлення права власності на земельну ділянку та встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Отже, апеляційний суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на порушення відповідачем меж земельних ділянок. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про задоволення позову, оскільки позивачкою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на порушення відповідачем меж земельних ділянок, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про демонтаж огорожі. Не може бути належним доказом посилання на генеральний план від 01 червня 1952 року, виготовлений Сталінським міжміським БТІ, оскільки зазначений план не містять розмежування межових знаків земельної ділянки, якою користується позивач. В позові [PERSON] посилається на технічні паспорти на житловий будинок [ADDRESS], проте такі посилання є безпідставними, оскільки технічна інвентаризація це комплекс робіт з обстеження і обміру об'єкта нерухомого майна з визначенням його фактичної площі та об'єму, проведенням оцінки технічного стану та визначенням його інвентаризаційної вартості, а також виготовленням необхідних технічних документів (інвентаризаційної справи і технічного паспорта) з дотриманням встановлених норм і правил, та не є належним доказом виділення в користування в установленому законом порядку земельної ділянки. Щодо заявленого спору про скасування рішення виконавчого комітету Київської районної у місті Донецьку ради від 15 липня 2011 року № 202 про вирішення межового спору та встановлення межі між земельними ділянками [ADDRESS], апеляційний суд з зазначених вище підстав вважає рішення законом та обґрунтованим. Таким чином, суд першої інстанції на зазначені обставини увагу не звернув та помилково дійшов висновку про задоволення позову. Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції не може залишатися у силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed