Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить суд: - стягнути із [PERSON] на свою користь грошову компенсацію на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , з доходу і поділу майна відповідача; - надати дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України без згоди та супроводу батька на підставі несплати аліментів більше ніж 4 місяці відповідно до статей 1, 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну»; - визначити аліменти на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму на дитину у відповідному регіоні. В обґрунтування вимог зазначається, що сторони перебували у шлюбі зареєстрованому 17 червня 2011 року. Від спільного подружнього життя у них народилася дочка, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. У добровільному порядку відповідач матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, участі у її житті та вихованні не приймає. При розірвання шлюб між сторонами не вирішено питання про поділ майна подружжя. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. 29 березня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву про стягнення аліментів, в якому позивач просила стягнути із відповідача аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі - 2 000 грн. 00 коп., щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину у регіоні, починаючи з моменту подання позову і до досягнення дитиною повноліття, а також надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , за межі України без згоди та супроводу батька на підставі несплати аліментів більше ніж 4 місяці відповідно до статей 1, 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну». Таким чином, позивачем зменшено обсяг позовних вимог. 30 березня 2021 року [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги щодо стягнення аліментів та надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон підтримала, конкретизувала, що виїзд за кордон планується у період з 01 липня 2021 року по 30 липня 2021 року. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, згоден платити аліменти у заявленому розмірі, не заперечив проти виїзду дитини за кордон у зазначений позивачем період з метою відпочину. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що 17 червня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після укладення шлюбу подружжю присвоєно спільне прізвище [PERSON] . Від спільного подружнього життя у сторін народилася дочка, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2019 року, що набрало законної сили 12 листопада 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України). Згідно з частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 184 СК України). Позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі - 2 000 грн. 00 коп. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі - 2 000 грн. 00 коп. визнав. При визначенні розміру аліментів судом також враховується прожитковий мінімум, визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» для дітей віком від 1 до 6 років - 1 921 грн. 00 коп., мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей. З огляду на вказані обставини суд визначає аліменти на дитину у розмірі - 2 000 грн. 00 коп. Даний розмір підлягає індексації, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, визначений судом розмір аліментів за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів. За змістом статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, аліменти підлягають стягненню з дня пред`явлення позивачем до суду позову, а саме із 23 грудня 2020 року. Згідно із статтею 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про надання тимчасового дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України, суд керується наступним. Відповідно до частин другої та четвертої статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами першою та другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини за вимогами статті 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до частин сьомої та восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифіковану постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», виключено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі, можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Згідно до положень статті 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно із пунктами 1 та 4 Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до вимог абзацу 8 підпункту 2 пункту 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл, за відсутності згоди другого з батьків, може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У судовому засіданні позивач вказала конкретний термін вивезення дитини за кордон з 01 липня по 30 липня 2021 року у зв`язку з цим та визнанням відповідачем позову щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон з метою відпочинку, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє в цілому на багаторазові виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить положенням чинного законодавства, оскільки це призведе до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення даного позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі - 1 681 грн. 60 коп.

Outcome: partial