Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

у грудні 2017 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати недійсним договір №1031 на експлуатацію та обслуговування від 06.11.2012 укладений між ПрАТ СП «Партнер» та [PERSON] Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 06.11.2012 між позивачем та відповідачем було укладено зазначений вище договір, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе обов`язки по зберіганню та охороні транспортного засобу в гараж [NUMBER] , встановленого на земельній ділянці, відведеній відповідачу на праві дострокової оренди, а позивач зобов`язувався вносити щомісячні внески та експлуатаційні витрати за надані послуги. Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на те, що при укладені вказаного договору відповідач повідомив відповідача про наявність у ПрАТ СП «Партнер» права дострокової оренди на земельну ділянку, однак таким чином позивача було введено в оману, оскільки підтвердження такого права користування відповідач не надав та в установленому порядку не було набуто права користування земельною ділянкою, що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність, відповідачем було введено в умови договору агресивну підприємницьку діяльність, а саме у п. 5.2 яким встановлено, що даний договір не обмежений в дії часу і може бути розірваний за ініціативою однієї із сторін, зі сторони власника у випадку неналежного виконання ПрАТ СП «Партнер» своїх обов`язків по охороні автомобіля та зі сторони ПрАТ СП «Партнер» при невиконанні власником умов п 4.1, позивач вважає, що у вказаному пункті встановлено непропорційні позадоговірні перешкоди для здійснення споживачем права розірвання договору, відповідачем включено в умови договору несправедливі умови, які містяться в п. 2.3 Договору згідно якого відповідач виконує свої обов`язки по зберіганні і охороні майна, а власник вносить внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати, розмір внесків на охорону автомобіля та експлуатаційні витрати може змінюватися, тому з огляду на вищевказане умовами договору передбачено односторонню зміну ціну договору, тобто зміну щомісячних внесків з боку ПрАТ СК «Партнер», що суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого існують обґрунтовані підстави визнання договору недійсним. Не погоджуючись із позовними вимогами представник відповідача 15.02.2018 надіслав на адресу суду відзив в якому зазначив, що позивач із затримкою, але регулярно сплачував оплату за послуги автостоянки, і тільки у грудні 2017 р. після того як ПрАТ СП «Партнер» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості [PERSON] виявив про незгоду зі збільшенням тарифів, тому відповідач вважає, що в даному випадку необхідно застосувати позовну давність у відповідності до ч. 3 ст. 258 ЦК України щодо визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або омани, також зазначив, що вказаний договір є змішаним, тобто договором зберігання і надання послуг, що не суперечить законодавству і відповідає положенням ч. 1 ст. 628 ЦК України, відповідач є землекористувачем та у відповідності до ч. 2 ст. 410 ЦК України та інколи не стверджував, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] на території якої знаходиться гаражний комплекс автостоянка №11 належить йому на підставі договору оренди, а лише передана на підставах експлуатації та обслуговування, одночасно відповідач зазначив, що ціни на товари та послуги змінюються та з моменту укладення договору зросли , внаслідок чого відповідач намагається ухилитися від компенсації витрат по збереженню його власного майна, що на думку відповідача є недобросовісним, а тому враховуючи підтвердження факту надання самих послуг, дії позивача свідчать про визнання істотних умов вказаного договору і його фактичне виконання, також звинувачення позивача у веденні агресивної підприємницької діяльності є безпідставними і надуманими (а.с. 30-36). Позивач 12.03.2018 надіслав на адресу суду відповідь на відзив, зазначивши, що відповідач не надав жодної правової оцінки вказаних підстав позову, послався на ст.ст. 36-41 ЦК України на відсутність підстав, також послався на те, що факт здійснення оплати свідчить про укладення договору, а згідно вимог чинного законодавства недійсність правочину не пов`язана з обсягом виконання зобов`язання за договором сторонами такого договору, вважає застосування позовної давності є безпідставним, оскільки він не був порушеним, позивач вважає, що ведення нечесної підприємницької діяльності ПрАТ СП «Партнер» полягає у необґрунтованому підвищенні ціни за договором, однак у своєму відзиві відповідач не надав жодного доказу на підтвердження обґрунтування цін, не надано підтвердження сплати відповідних платежів та їх розмірів та не надано обґрунтовування розміру сплаченої плати на землю, інших податків і платежів, відповідачем не надано доказів того, що у нього є повноваження щодо утримання відповідного майна на балансі та виконання ним функцій балансоутримувача, відповідачем у відзиві викладені твердження того, що спірний договір було укладено з введенням споживача в оману, що свідчить про ведення нечесної підприємницької практики (а.с. 103-106). Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити. Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, просив відмовити з підстав того, що позивачем не наведено дожного доказу обставин неналежного викоанння ПрАТ СП «Партнер» своїх обов`язків за даним договором, або підстав та обставин для визнання його недійсним. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18.03.2004 затверджено проект відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілів на вул. Командарма Уборевича, 27-а в м. Києві СП «Партнер», в довгострокову оренду на 25 років (а.с. 16, 17). ПрАТ СП «Партнер» у відповідності до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва №1041 від 29.07.1996 «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі» згідно інвестиційного підрядного договору №4 від 20.05.1997 укладеного між Головним управлінням капітального будівництва КМДА та СП «Партнер» виконані роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 47). Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 05.01.1998 №10 «Про введення в експлуатацію об`єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі м. Києва» та повідомленням №36 від 27.02.1998 Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 31.08.1999 підтверджується передача на баланс ПрАТ СП «Партнер» напівпідземних гаражів на 24 машиномісць на дільниці №35 ж/м Біличі, ХІІІ мкр. [ADDRESS] (а.с. 49-51). [PERSON] гаражний бокс [NUMBER] у напівпідземному гаражі за адресою: [ADDRESS] належить на підставі договору купівлі-продажу №6323 від 05.11.2012 на праві приватної власності (а.с. 5). 06.11.2012 позивач та відповідач уклали договір №1031 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до п. 1.1 якого СП «Партнер» бере на себе обов`язки по зберіганню і охорони транспортного засобу, а власник бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних розрахунків з врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони (а.с. 6). У відповідності до п.3.1 договору [PERSON] зобов`язаний не пізніше 10 числа кожного місяця вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячного розрахунку, проте розмір внесків може змінюватись у відповідності до п. 2.3 даного договору у разі зміни в нормативній базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок земельного і комунального податку, росту цін на матеріали та ремонт у тому числі проведення державою індексації доходів, що впливають на вартість експлуатаційних витрат та на утримання охорони. Позивач сплачує земельний податок за земельну ділянку: [ADDRESS] , площею 0,3952 га, заборгованість по земельному податку відсутня (а.с. 53). Відповідно до ч. 2 ст. 977 ЦК України, за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу. Статтею 978 ЦК України зазначено, що за договором охорони охоронець, який є суб`єктом підприємницької діяльності, зобов`язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов`язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату. Ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 Постанови). Згідно узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладених у листі від 24.11.2008, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах (узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладені у листі від 24.11.2008). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними доказами, як це передбачено ст. ст. 77, 81 ЦПК України, достовірних доказів обману з боку відповідача щодо істотних умов договору. Істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Судом встановлено, що в стосунках, які склалися між сторонами, не мало місця обману. Навпаки матеріали справи свідчать, та визнається сторонами, що відповідач виконує всі істотні умови договору, укладеного між сторонами, позивач також з моменту укладення спірного договору по 2017 р. умови договору виконував належним чином. Тому посилання, що умови оскаржуваного договору вводить позивача в оману, щодо істотних умов договору є недоведеними та безпідставними. Позивач зазначає, що п. 5.2 договору відповідач веде агресивну підприємницьку практику. Пунктом 5.2 встановлено, що даний договір не обмежений в дії часу і може бути розірваний за ініціативою однієї зі сторін: 5.2.1 зі сторони власника у випадку неналежного виконання ПрАТ СП «Партнер» своїх зобов`язань по охороні автомобіля та п. 5.2.2 зі сторони ПрАТ СП «Партнер» при невиконанні власником умов п. 4.1. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Агресивною, вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання, або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції, без будь-яких дій по укладенню договору. У даному випадку на думку позивача агресивна підприємницька практика заключається у встановлені відповідачем непропорційних позадоговірних перешкод для реалізації споживачем права на розірвання договору в односторонньому порядку. Однак такі твердження суд вважає безпідставними. Згідно з ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, щодо вимог про визнання договору недійсним згідно ЗУ «Про захист прав споживачів», то позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти здійснення відповідачем нечесної або агресивної підприємницької діяльності. Враховуючи вищевикладене, позові вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому задоволенню не підлягають. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed