Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, [PERSON] , [PERSON] про визнання шлюбу недійсним, в обґрунтування якого зазначила, що 03.10.2014 Дзержинським районним судом м. Харкова було постановлено заочне рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований 05 вересня 1998 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, Іактовий запис № 1397. Прізвища сторін - залишено без змін. При проголошенні рішення позивачка та її представник присутніми не були, рішення нею отримано тільки 15.10.2015. 14 березня 2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова постановив ухвалу, якою заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 03.10.2014 залишив без задоволення. Позивач зазначає, що [PERSON] була видана копія зазначеного заочного рішення суду з помилковою відміткою про набрання ним сили. У судовому засіданні 14.03.2016 вона дізналась про реєстрацію 10 жовтня 2015 року повторного шлюбу між [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 667. 17.03.2016 звернулась до Київського відділу державної реєстрації актів і цивільного стану з заявою про анулювання актового запису про повторний шлюб, однак у задоволенні заяви було відмовлено. Відмова в анулюванні повторного шлюбу, укладеного між [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , на думку позивача є протиправною. Зазначені підстави змушують її пред`явити позов про визнання повторного шлюбу недійсним. Позивачка просила суд визнати недійсним зареєстрований Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану (код 33292118) повторний шлюб, укладений 10 жовтня 2015 року між [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] (актовий запис № 667). У запереченні на позовну заяву [PERSON] у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Зазначив, що після набрання заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.10.2014р. у справі №638/20574/13-ц законної сили - копія була видана позивачу [PERSON] , що підтверджується відміткою на рішенні та внесенням його в електронний реєстр судових рішень. У запереченні на позовну заяву Київський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у задоволенні позовних вимог просив відмовити, у зв`язку з їх безпідставністю. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.06.2016р. у справі №638/20574/13-ц (провадження: № 22-Ц/790/2917/16) апеляційна скарга [PERSON] - відхилена, а заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.10.2014р. у справі №638/20574/13-ц залишено - без змін. Апеляційний суд своїм рішенням підтвердив законність і обґрунтованість заочного рішення місцевого суду від 03.10.2014р. про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Отже, повторний шлюб укладений [PERSON] з [PERSON] відбувся відповідно до вимог положень ст. 23, 28, 32, 34, 113-116 СК України, ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п. 5, 24 Розділу 2, п. 1, 5, 24 Розділу З Наказу Міністерства юстиції України «Правила державної реєстрації актів цивільного стану в Україні» від 18.10.2000р. № 52/5 ( зі змінами) та є законним. З урахуванням викладеного та відповідно до вимог вищезазначених норм законів заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.10.2014р. у справі №638/20574/13-ц є належним та достатнім доказом (документом), що засвідчує факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та підтверджує доводи та докази [PERSON] що на момент укладення шлюбу 10.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] останній - не перебував одночасно в іншому зареєстрованому шлюбі, а саме, у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] , що підтверджується відміткою у паспорті [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] . В судове засідання сторони не з`явилися, відповідач просив справу розглянути за його відсутністю, позивачка просила суд розглянути справу в розумні строки. Зважаючи на обізнаність сторін про розгляд справи, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, а також виходячи з права учасників справи на розгляд справи протягом розумного строку, суд вважав за можливе справу розглянути за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що 10 жовтня 2015 року між [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , (дошлюбне прізвище [PERSON] ) зареєстровано шлюб у Київському відділі державної реєстрації актів цивільного стану, про що складено відповідний актовий запис №667. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч. 1 ст. 21 СК України). Статтею 39 СК України передбачені встановлені законом випадки недійсності шлюбу, а саме недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі; зареєстрований між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою; зареєстрований з особою, яка визнана недієздатною. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (стаття 40 СК України). Також Шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований: між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною з порушенням вимог, встановлених частиною п`ятою статті 26 цього Кодексу; між двоюрідними братом та сестрою; між тіткою, дядьком та племінником, племінницею; з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків; з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб (ст. 41 СК України). Перелік підстав недійсності шлюбу є вичерпним. Згідно з ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим всупереч зазначеним положенням позивачем не доведено жодним належним та допустими доказом наявність підстав, передбачених ст. 39-41 СК України. Доводи позовної заяви про наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 39 СК України, є безпідставними з огляду на таке. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.10.2014 у справі №638/20574/13-ц розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований 05 вересня 1998 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1397. Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється рекомендованим листом із повідомленням копія заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення (ч. 1 ст. 227 ЦПК України). На виконання вимог ч.3 ст. 222 ЦПК України (тут і далі - в редакції чинній на 03.10.2014) [PERSON] 11.10.2014р рекомендованим листом надіслано копію повного заочного судового рішення від 03.10.2014 р. Згідно з копією конверту, який повернувся до суду за закінченням терміну зберігання 13.11.2014, [PERSON] була належним чином повідомлена про результат розгляду справи, однак заочне рішення суду на поштовому відділенні не отримала. Згідно з ч. 8 ст. 76 ЦПК України у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Відповідно до ст. 233 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом. Таким чином після спливу десяти днів від 13.11.2014 , протягом яких [PERSON] не подала заяву про перегляд заочного рішення, заочне рішення набрало законної сили. На час реєстрації шлюбу між [PERSON] і [PERSON] , тобто станом на 10 жовтня 2015 року, заочне рішення скасоване не було, а тому підстав вважати, що [PERSON] одночасно перебував в іншому зареєстрованому шлюбі, немає. Згідно з відповіддю Київського відділу державної реєстрації і актів цивільного стану від 19.03.2016 громадянином [PERSON] при подачі заяви про реєстрацію шлюбу з [PERSON] було пред`явлено рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.10.2014 про розірвання шлюбу, державна реєстрація шлюбу проведена згідно вимог діючого законодавства України, відповідно до представлених заявником документів. За таких обставин посилання позивача на ч. 1 ст. 39 СК України не знайшли свого підтвердження судовим розглядом, у зв`язку з чим суд вважає позовні вимог необґрунтованими. Окрім того суд наголошує, що право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена (ст. 42 СК України). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Всупереч зазначеним вище вимогам позивачем не доведено, що реєстрацією шлюбу між відповідачами були порушені будь-які її права. При цьому, з урахуванням вказаних вище норм права, суд зазначає, що позов підлягає задоволенню виключно в разі, якщо на момент звернення охоронюване право або законний інтерес є порушеним і задоволення позову призведе до ефективного їх захисту. У зв`язку з викладеним суд вважає позовні вимоги необґрунтованими а тому відмовляє у їх задоволенні. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, підстав для розподілу судових витрат немає.

Outcome: dismissed