Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

У грудні 2015 позивач звернулась до суду із вказаним позовом в інтересах своїх неповнолітніх дітей, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що останній не проживає за вказаною адресою понад одного року, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15.04.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.09.2016, визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] з матір'ю [PERSON] При цьому вказаним рішенням суду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25.10.2004 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в березні 2015. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] З грудня 2014 діти мешкали з позивачем за адресою: [ADDRESS]. З вересня 2015 діти мешкають з відповідачем за адресою: [ADDRESS], власниками квартири є діти. Як вбачається з матеріалів справи, нотаріально посвідченими заявами від 25.09.2015 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] разом з двома дітьми і бабусею дітей (а.с.98-100). Відповідно до висновку Оболонської районної в м. Києві Державної адміністрації від 08.04.2015 № 104-2486 Про визначення місця проживання дітей: [PERSON] та [PERSON], діти разом з батьками зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 27.03.2015, в даній квартирі не створені умови для проживання дітей, проводиться ремонт під офіс (а.с.10-11). Згідно квитанцій [PERSON] оплачував житлово-комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] в період з квітня 2015 по лютий 2016 року (а.с.88-97). Обґрунтовуючи вимоги позову позивач посилається на ст. 71 ЖК Української РСР та ч. 2 ст. 405 ЦК України. Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вимоги зазначених норм закону не розповсюджуються на правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки дані норми регулюють питання щодо користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду, до якого спірна квартира не належить з огляду на те, що в ході судового розгляду встановлено, що така квартира належить дітям [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 25.12.2012. За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто виходячи із приписів вказаної норми підставою для визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням є сукупність обставин щодо відсутності його понад один рік та така відсутність має бути неповажною. Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у неприязних стосунках, між ними відбуваються спори щодо визначення місця проживання дітей, що в свою чергу свідчить про неможливість останнього перебувати у спірній квартирі з об'єктивних причин. При цьому також, суду не було надано належних та допустимих доказів того, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік до моменту звернення позивача до суду з даним позовом. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про недоведеність обґрунтованості вимог позову та відсутність правових підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed