Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON] та просили визнати право власності на частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд в порядку спадкування за [PERSON] на 1/3, за [PERSON] та [PERSON] - по 1/6, та на частки земельної ділянки загальною площею 0,487 га цільове призначення для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, ведення підсобного господарства 0,237 га, розташованих по [ADDRESS] за [PERSON] на частки 1/3, за [PERSON] та [PERSON] по 1/6. В обґрунтування заявленого позову посилаються на те, що зазначене будинковолодіння побудоване у 1971 році, однак не зареєстроване у встановленому законом порядку [PERSON] , який помер [INFO] та його дружиною [PERSON] , яка померла [INFO] , відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», членами якого були [PERSON] , [PERSON] , їх син [PERSON] , донька [PERSON] , онуки [PERSON] та [PERSON] . Відтак, зазначений будинок належав членам колгоспного двору в рівних частках, тобто по 1/6. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадщину на 1/6 частку будинковолодіння прийняла його дружина [PERSON] , яка не оформила свої спадкові права та померла [INFO] . Після її смерті спадщину на 1/6 частку будинковолодіння як члена колгоспного двору та 1/6 після смерті [PERSON] (разом 1/3) прийняли діти [PERSON] та [PERSON] , оскільки проживала на момент смерті разом із спадкодавцем, тобто по 1/6. Однак, оформити свої права на спірне будинковолодіння позивачі не можуть, оскільки право власності на житловий будинок не зареєстровано, а тому нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, [PERSON] приватизував земельну ділянку загальною площею 0,487 га, в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,237 га для ведення підсобного господарства, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Тому [PERSON] має право на 1/3 її частину, а [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частки. Ураховуючи викладене та беручи до уваги, що у позасудовому порядку позивачі не можуть захистити своє право власності, просили позов задовольнити. У судове засідання позивачі не з`явились, їх представник [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просить позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавав. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд уважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що згідно довідки Пашковецької сільської ради Старокостянтинівського району від 03 листопада 2020 року №1328 житловий будинок по [ADDRESS] відносився до групи «колгоспний двір» та станом на 15 квітня 1991 року ( до набрання чинності Законом України «Про власність») членами цього двору були [PERSON] , [PERSON] , їх син [PERSON] , донька [PERSON] , онуки [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належать його членам на праві сумісної власності. Згідно ч.2 ст. 13 цього ж Кодексу частки члена колгоспного двору встановлюються виходячи з рівності часток сіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Таким чином [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належало по 1/6 частки зазначеного будинковолодіння. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (ч.1 ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Згідно ч.1 та ч.2 ст.549 цього Кодексу спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом установлено, що після смерті [PERSON] , 05 січня 2001 року в управління та розпорядження спадковим майном вступила спадкоємець за законом його дружина [PERSON] , яка на день смерті проживала разом з померлим. Тобто [PERSON] прийняла спадщину на 1/6 частину будинковолодіння після смерті чоловіка [PERSON] , однак не оформила своїх спадкових прав. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно чинного на час відкриття спадщини законодавства, спадкоємцем, що прийняв спадщину, вважається особа, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, ця особа не заявила про відмову від спадщини, а також спадкоємцем, що прийняв спадщину, є особа, яка на час відкриття спадщини не проживала постійно із спадкодавцем, однак у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.3 ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України). Судом також установлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка на час смерті проживала разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] , а тому останні відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України набули в порядку спадкування за законом ще по 1/6 частині будинковолодіння по [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності або користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частинку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. [PERSON] згідно державного акту на право власності на землю від 10 березня 1998 року серії ХМ №02293, виданого на підставі рішення Пашковецької сільської ради від 02 квітня 1994 року належить земельна ділянка площею 0,487 га, в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,237 га для ведення підсобного господарства, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Отже, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку прийняли спадщину на 1/6 частину будинковолодіння по [ADDRESS] кожен та по 1/6 відповідно земельної ділянки за тією ж адресою. Зазначені обставини підтверджуються: свідоцтвами про смерть [PERSON] , [PERSON] , довідками Пашковецької сільської ради від 26 грудня 2018 року та від 03 листопада 2020 року, державним актом на право власності на землю від 10 березня 1998 року серії ХМ №02293, свідоцтвом про шлюб [PERSON] , відповідно до якого вона змінила прізвище на [PERSON] ; свідоцтвом про шлюб [PERSON] , відповідно до якого вона змінила прізвище на [PERSON] . А тому, ураховуючи, що [PERSON] та [PERSON] як членам колгоспного двору вже належало по 1/6 частці будинковолодіння, вони є власниками 1/3 частки будинковолодіння та відповідно земельної ділянки за тією ж адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Частиною 3 наведеної статті передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 4 цієї статті також встановлено, що права на нерухоме майно, які виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Оскільки [PERSON] при житті в порушення вимог діючої на той час Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РМР від 31 січня 1966 року не зареєстрував право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , позивачі позбавлені можливості оформити своє право власності на це будинковолодіння, а також право власності в порядку спадкування. Відповідно до усталеної судової практики у справах про спадкування, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 03 листопада 2020 року державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотною Т.В. відмовлено [PERSON] в оформленні її спадкових прав за законом на житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , оскільки згідно довідки Старокостянтинівського БТІ від 25 вересня 2020 року за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю магазину по [ADDRESS] згідно рішення Старокостянтинівського районного суду від 13 жовтня 2005 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] не зареєстровано. Судом установлено, що нежитлова будівля магазину по [ADDRESS] та житловий будинок, збудований [PERSON] у 1971 році за тією ж адресою в с. Пашківці Старокостянтинівського району є різними об`єктами нерухомості, що підтверджуються матеріалами інвентарних справ. Положеннями ст. ст. 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов по визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує право власності. Ураховуючи викладене, суд уважає, що є всі підстави для визнання за [PERSON] право власності на 1/ 3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд та 1/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,487 га цільове призначення для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, ведення підсобного господарства 0,237 га, розташованих по [ADDRESS] та за [PERSON] і [PERSON] по 1/6 цього ж житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та по 1/6 зазначеної земельної ділянки. Позовні вимоги про стягнення судових витрат позивачами не заявлялись.

Outcome: approved