Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

У грудні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що між сторонами укладено договір про надання послуг з газопостачання. Позивачі проживають у будинку, мешканці якого використовують газ лише для приготування їжі. Оплата за послуги газопостачання весь час зростає, а тому позивачі в липні 2016 року звернулися до ПАТ «Дніпрогаз» із заявою про встановлення в їх квартирі газового лічильника у відповідності до вимог ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідачем на цю заяву було надано відповідь листом від 14 липня 2016 року про наявність будинку позивачів у графіку на встановлення загально будинкового вузла обліку природного газу у 2016 році, а також порекомендовано встановити квартирний лічильник газу за власні кошти. У серпні 2017 року мешканці будинку, в якому мешкають позивачі, не погодилися із встановленням загально будинкового вузла обліку природного газу, на що працівниками ПАТ «Дніпрогаз» було розяснено, що у такому разі норма споживання природного газу на кожного мешканця буде встановлена на рівні 18,3 м.куб. замість 9,8 м.куб. За таких обставин, позивачі, будучі пенсіонерами, вимушені були встановити в своїй квартирі за власні кошти лічильник природного газу. 19 червня 2018 року позивачі звернулися до ПАТ «Дніпрогаз» з питання повернення їм коштів, витрачених на встановлення індивідуального лічильника природного газу. Проте, листом від 03 липня 2018 року відповідачем було відмовлено, оскільки відсутній механізм повернення коштів споживачам, які самостійно за свій рахунок встановили індивідуальні лічильники природного газу. За таких обставин, позивачі звернулися до суду та просили - стягнути з відповідача ПАТ «Дніпрогаз» на користь [PERSON] та [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 3987 грн. та моральну шкоду в розмірі 4000 грн. (а.с.14-16). Ухвалою суду від 20 грудня 2018 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.17). Ухвалою суду від 31 січня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті на 26 лютого 2019 року (а.с.36). 26 лютого 2019 року по справі оголошено перерву на 27 березня 2019 року за клопотанням представника відповідача у звязку із зайнятістю в іншому судовому процесі (а.с.44) 27 березня 2019 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надавши заяву щодо розгляду справи за її відсутності. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити Зокрема зазначив, що як передбачено ч.2 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку і природного газу» в редакції Закону №2260-УШ від 21 грудня 2017 року, побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. 19 червня 2018 року вони звернулись до відповідача ПАТ «Дніпрогаз» з вимогою повернути кошти, а саме 3987 грн., в рахунок відшкодування спричинених матеріальних збитків встановленням лічильника природного газу в їхній квартирі за рахунок власних коштів. Відповідач 03 липня 2018 року в черговий раз відмовив у відшкодуванні коштів за встановлення квартирного лічильника газу, посилаючись на відсутність на даний час механізму відшкодування коштів споживачам, які встановили лічильники природного газу за власний рахунок. Дане посилання є необґрунтованим та не може обмежувати права позивачів як споживачів. Це є також порушенням права позивачів, передбаченого ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Частинами 1-2 ст.22 ЦК України передбачено, що особа якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа маг право і на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктами 3,4,7 частини 1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав'язує такі умови одержання послуги, які становлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору. Прикладом цього може слугувати той факт, що в листопаді-грудні 2016 року за кошти ПАТ «Дніпрогаз» встановлено 280 індивідуальних лічильників природного газу в квартирах багатоквартирних будинків у м. Дніпро. Посилання відповідача у відзиві на зміни у законодавстві, яке регулює питання реформування ринку природного газу, безпідставні, оскільки стосується строків встановлення лічильників газу. За таких обставин просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, підтримавши наданий до суду письмовий відзив на позов. Крім іншого, просив звернути увагу суду на відсутність законодавства яке б регулювало відшкодування витрат споживачам, які самостійно встановили у своїх квартирах індивідуальні лічильники обліку природного газу. Внесені зміни у відповідне чинне законодавство щодо відшкодування витрат на встановлення лічильників за рахунок споживачів стосується встановлення таких лічильників у 2018 році, проте механізму відшкодування таких витрат Кабінетом Міністрів України досі не розроблено. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно з частиною першою статті 5\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»\~ держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. За змістом статті 21\~цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів,\~\~права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Як зазначено в преамбулі Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» (далі - Закон № 1875-IV), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Відповідно до статті 1\~Закону №\~1875-IV у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: -житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; -виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово- комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; - засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; - комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; - норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; - споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно зі статтею 2\~Закону №\~1875-IV державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Як наведено у статті 3 Закону № 1875-IV, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини першої статті 14\~Закону №\~1875-IV залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно з частиною першою статті 19\~Закону №\~1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону). Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21\~Закону №\~1875-IV виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Як зазначено у частині першій статті 30 Закону № 1875-IV, державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України\~№ 3533-VI «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до частини першої статті 3\~Закону №\~3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з положеннями статті 6\~Закону №\~3533-VI та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «[PERSON] питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов'язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року.) Установлено, що позивачі є споживачами природного газу, а відповідач - виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Судом встановлено та визнано сторонами, що між позивачами та ПАТ «Дніпрогаз» укладено договір про надання послуг з газопостачання. Відповідно до вимог статті 526\~ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У частині першій статті 626\~ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог статті 629\~ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн., а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн. Оскільки доказів того, що позивачі не сплачували послуги газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов'язаний надавати послуги, які оплачені позивачами. Враховуючи, що позивачі використовують газ тільки для приготування їжі, те, що вони обидва є пенсіонерами, плата за комунальні послуги, зокрема газопостачання, є значною, а тому цілком справедливим є волевиявлення позивачів встановити індивідуальний лічильник газу у своїй квартирі для забезпечення оплати ними саме того об'єму газу, який ними спожитий. Водночас, Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» саме на відповідача покладений обов'язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов'язку на споживачів є неправомірним. Проте, у відповіді від 14 липня 2016 року ПАТ «Дніпрогаз» запропонував позивачам встановити лічильник за власні кошти (а.с. 5). Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд керується частиною першою статті 3 Закону № 3533-VI, згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб'єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Представник відповідача як у письмовому відзиві, так і у поясненнях наданих у суді зазначає, що згідно ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції Закону, який набрав чинності 20.01.2018, передбачено, що побутові споживачі природного газу фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. Для споживачів природного газу фізичних осіб (населення), які встановлять лічильники протягом 2018 року, відповідна компенсація здійснюється протягом 12 місяців. Порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу фізичних осіб (населення) встановлюються Кабінетом Міністрів України, проте механізм відшкодування витрат на встановлення індивідуальних газових лічильник на сьогодні відсутній. Розглядаючи справу, суд враховує, що відповідно до статті 2\~ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 статті 2 ЦПК України передбачено, що суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «[PERSON] проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11). За таких обставин, суд вважає, що права позивачів порушено, а тому слід стягнути з ПАТ «Дніпрогаз» на користь [PERSON] та [PERSON] на відшкодування компенсації за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу (індивідуальний лічильник) 3987 грн. В частині стягнення моральної шкоди слід відмовити, оскільки позивачами не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння такої шкоди діями позивача.

Outcome: partial