Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

у вересні 2019 р. позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеними позовними вимогами просить суд змінити розмір аліментів, які підлягають відрахуванню за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.11.2004 на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини всіх видів заробітку, але неменше 1 неоподаткованого мінімуму доходів громадян до досягнення повноліття сином та стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , у розмірі мінімального гарантованого розміру аліментів: 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01.11.2004 з нього утримуються аліменти на користь відповідача на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частки всіх видів заробітку до досягнення повноліття сином, але не менше 1 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, тому починаючи з грудня 2004 р. позивач сплачував аліменти на утримання свого сина, проте у вересні 2008 р. позивач змушений був звільнитися з роботи за станом здоров`я і з цього часу його матеріальне становище погіршилося, оскільки через прогресуючу хворобу він не міг працювати , при цьому витрати на його утримання, лікування та сплату аліментів лягли на батьків позивача, після чого у 2010 р. позивач став інвалідом ІІ групи на підставі чого його було поставлено на облік в УПСЗН Солом`янської РДА у м. Києві де йому призначено соціальну допомогу, яка є єдиним доходом на теперішній час, при цьому Солом`янським ВДВС м. Києва з позивача стягуються аліменти на дитину у розмірі 1/4 середньої заробітної плати по м. Києву, що з липня 2019 р. становить 16249 грн 00 коп., а тому розмір аліментів становить 4062 грн 25 коп., який для позивача є непідйомний, оскільки перевищує його дохід більш ніж у 2,5 рази, що порушує встановленні законом обмеження. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.10.2019 справу прийнято у провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 18). У матеріалах справи міститься заява відповідача по справі подана до Солом`янського районного сууд м. Києва 03.03.2020 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 22-25). Ухвалою Київського апеляційного суду від 07.04.2020 повернуто апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 01.10.2019 (а.с. 36, 37). Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.05.2020 позовну заяву передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 41). Зазначена цивільна справа надійшла до Святошинського районного суду м. Києва 21.08.2020 та передано у провадження судді 25.08.2020 (а.с. 45). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2020 справу прийнято до свого провадження та призначено в порядку підготовчого провадження (а.с. 46). Позивач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, натомість 13.10.2020 від представника надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, окрім якої одночасно подав заяву про долучення документів до матеріалів справи (а.с. 50). Відповідач у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 66, 67, 77-80, 97, 98) Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.11.2004 з відповідача присуджено до стягнення аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частину всіх видів заробітку до досягнення повноліття сином, але не менше 1 неоподаткованого мінімуму доходів громадян на користь [PERSON] , починаючи з 22.09.2004 та на утримання дружини [PERSON] у розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку до досягнення дитиною тьох років, починаючи з 22.09.2004 (а.с. 4). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №424271 [PERSON] , [INFO] станом на дату повторного огляду, а саме з 14.11.2019 є інвалідом ІІ-групи через загальне захворювання. Висновок про умови праці: може працювати на дому (а.с. 52). Згідно довідки №58 виданої Центром по нарахуванню та виплаті пенсій та допомог [PERSON] знаходиться на обліку в Солом`янське РУПСЗН та отримує соціальну допомогу інвалідам ІІ групи, яка за період з вересня 2019 по вересень 2020 р. складає 21294 грн 00 коп. (а.с. 56). Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи з положень ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, положення ст. 192 СК України регулює зміну розміру аліментів, тобто їх зменшення або збільшення. При цьому, частиною 3 ст. 181 СК України встановлено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину: у частці від доходу платника аліментів і (або) у твердій грошовій сумі. Виходячи зі змісту положень ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. ст. 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду з вимогою про зміну розміру аліментів, позивач посилається на те, що після ухвалення судового рішення, яким присуджено до стягнення аліменти на утримання дитини у нього змінився матеріальний стан, він ніде не працює за станом здоров`я, оскільки є інвалідом ІІ групи та отримує соціальну допомогу, проживає разом з батьками, як йому матеріально допомагають та сплачують аліменти, а тому у нього немає змоги сплачувати аліменти у визначеному розмірі. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах даного спору позивачем доведено наявність обставин, які свідчать про те, що після ухвалення судового рішення про стягнення з позивача аліментів на утримання малолітньої дитини, з урахуванням вимог ст.192 СК України у позивача змінився матеріальний стан. Крім того, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01.07.2018 прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02. 1991 та набрала чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved