Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до Київської міської дитячої клінічної інфекційної лікарні, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації у м. Києві, у якому просила: вселити її та її дітей [PERSON] , [PERSON] у кімнату гуртожитку Київської міської дитячої клінічної інфекційної лікарні за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що її як працівника Київської міської дитячої клінічної інфекційної лікарні 01.04.2006 року було вселено у гуртожиток, який входить до структури будівель КМДКІЛ, а саме будинок [ADDRESS] , та зареєстровано в ньому. На час вселення, це була і залишається кімната площею 21 кв.м. Згодом у неї народилося двоє дітей і ця кімната є єдиним їх місцем проживання. Оскільки умови проживання у кімнаті були непридатними для життя, їй довелося винаймати квартиру, однак їх речі залишалися у гуртожитку. Після її звільнення 01.11.2015 року їй було створено умови, що унеможливили подальше проживання. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2019 року у задоволенні позову КМДКІЛ до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право проживання у кімнаті гуртожитку відмовлено. Однак відповідач продовжує чинити перешкоди для її вселення. 30.09.2020 року Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19.11.2020 року Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою залучив до участі у справі за позовною заявою [PERSON] до Київської міської дитячої клінічної інфекційної лікарні про примусове вселення, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації. 22.02.2021 року Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою клопотання представника відповідача про витребування доказів задовольнив. Витребував від позивача [PERSON] відомості (документи) щодо місця проживання або її тимчасового перебування; місця проживання або тимчасового перебування її дітей; відомості про її сімейний стан; відомості про наявність або відсутність у власності членів сім`ї іншого нерухомого майна. Позивач у судове засіданні не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 01.04.2006 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , гуртожиток у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах з позивачем. 10.09.2014 року позивач уклала шлюб із [PERSON] , обравши прізвище після державної реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». Позивач має двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження, копії яких долучено до матеріалів справи. Згідно даних, внесених до Будинкової Книги КМДКІЛ місцем реєстрації місця проживання позивача та її дітей є кімната у гуртожитку Київської міської дитячої клінічної інфекційної лікарні. Гуртожиток за адресою: [ADDRESS] входить до структури Київської міської дитячої клінічної лікарні відповідно до наказу № 6 від 10.01.2017 р. Також встановлено, і не заперечується сторонами, їх представниками, що [PERSON] була звільнена з посади заступника головного лікаря Київської міської дитячої клінічної лікарні з 01.11.2015 року. Згідно довідки, виданої ЖБК «Індикатор-8» 28.12.2020 року, позивач з «14» лютого 2019 р. (згідно наказу №6 від 13.02.2019 р.) по теперішній час працює в ЖБК«Індикатор-8» на посаді бухгалтера. [PERSON] в ЖБК «Індикатор-8» жодних прав власності на об`єкти нерухомості майна, або його частин не має. Згідно Інформації з Державної о реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, нерухоме майно у власності позивача відсутнє. Згідно договору найму житла від 01.04.2020 року позивач винаймає квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Жашківської міської ради 03.03.2021 року, [PERSON] 2009 р.н. та [PERSON] 2009 р.н. на даний час фактично проживають у бабусі за адресою; [ADDRESS] . Відповідно до акту, складеному працівниками Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації 14.10.2014 року, [PERSON] з родиною у гуртожитку не проживають. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 4 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Статтею 31 ЖК Української РСР закріплено право громадян на одержання жилого приміщення та зазначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Відповідно до статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування житловим приміщенням у будинках державного й громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до вимог статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-2556цс16, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Ордер на житлове приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень (стаття 59 ЖК Української РСР). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та не спростовано матеріалами справи те, що позивачу ордер на вселення в кімнату гуртожитку за адресою: [ADDRESS] не видавався, а відтак і відсутні підстави для вселення. Враховуючи наведене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Що стосується розподілу судових витрати, то при вирішенні цього питання суд керується нормами ст.ст.141-142 ЦПК України. Враховуючи, що позовні вимоги позивача залишені без задоволення, судові витрати позивача у вигляді судового збору залишаються за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed