Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариств «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04 квітня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), та [PERSON] було укладено кредитний договір №225/82-Ф03.9-3, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 198 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,75% річних у доларах США, що в подальшому було збільшено до 14,14% річних, зі строком користування кредитом з 15 травня 2008 року по 03 квітня 2015 року. Додатковою угодою строк повернення кредиту було змінено до 03 квітня 2020 року. З метою забезпечення зобовязань за кредитним договором між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), та [PERSON] було укладено договір поруки №1, згідно із яким останній взяв на себе зобов'язання перед позивачем відповідати в повному обсязі солідарно з [PERSON] за виконання нею своїх зобов'язань за кредитним договором. Через неналежне виконання [PERSON] зобовязань за вказаним договором виникла заборгованість за відсотками, яка станом на 18 листопада 2016 року складає 79 142,84 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 2 061 943,08 грн. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у зазначеному розмірі та судовий збір. У січні 2017 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів, вилучення обтяження. В обґрунтування зустрічного позову посилалась на те, що 04.04.2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), та [PERSON] було укладеного іпотечний договір №225/83-Ф03.9-6, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно - літній будинок Г-2, (цегла), огорожа №1 (залізобетон, цегла), огорожа №2 (залізобетон, цегла), огорожа №3 (залізобетон, цегла), мостіння 1 (фем.), що знаходиться за адресою: Донецька область, Першотравневий район, с. Урзуф, вул. Щорса, 91-к, загальною площею 289,5 кв.м. Просить визнати кредитний договір №225/82-Ф03.9-3 від 04.04.2008 року і іпотечний договір №225/83-Ф03.9-6 від 04.04.2008 року припиненими та вилучити обтяження вказаного нерухомого майна з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 31 січня 2017 року вказані первинні та зустрічні позовні вимоги об'єднані в одне провадження. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 16 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів було задоволено. Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права з таких підстав: - суд першої інстанції неправильно застосував строк позовної давності, оскільки не було заяви про застосування строку позовної давності, - висновок суду першої інстанції про припинення кредитного і іпотечного договорів не відповідає нормам матеріального права, а саме главі 50 ЦК України статтям 600-601, 604- 609 ЦК України. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони не зявились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать телефонограми, зареєстровані у журналі телефонограм апеляційного суду, розписка представника відповідачки, розміщення повідомлення на офіційному сайті апеляційного суду. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення з таких підстав. Із матеріалів справи вбачається. 04 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), та [PERSON] був укладений кредитний договір №225/82-ф03.9-3, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 198 000,00 доларів США зі сплатою 11,75% річних та строком повернення по 03 квітня 2015 року. 15 травня 2009 року сторони уклали додатковий договір №1 до кредитного договору №225/82-ф03.9-3 від 04 квітня 2008 року, згідно із яким 198 000,00 доларів США було надано позичальнику зі сплатою 13,25% річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: - з 15.05.2008 року - 2 369,00 доларів США; - з 15.06.2008 року по 15.12.2008 року - 2 357,00 доларів США; - з 15.01.2009 року по 15.06.2010 року - 27,00 доларів США; - з 15.07.2010 року по 15.03.2015 року - 3 080,00 доларів США; - та 03.04.2015 року - 3 086,00 доларів США щомісячно до 15 числа кожного місяця з кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2015 року. 28 січня 2011 року додатковою угодою №2 сторони змінили процентну ставку за користування кредитними коштами з 13,25% річних до 14,14% та строк погашення залишку кредитної заборгованості у розмірі 183 846,00 доларів США й відсотків у розмірі 49 319,85 доларів США здійснюється до 15 числа (включно) кожного місяця за наступним графіком: - з 15.05.2008 року - 2 369,00 доларів США; - з 15.06.2008 року по 15.10.2008 року - 2 357,00 доларів США; - з 15.11.2008 року по 15.07.2012 року - 0,00 доларів США; - з 15.08.2012 року по 15.03.2020 року - 1 977,00 доларів США і до 03.04.2020 року - 1 962,00 доларів США. 04 квітня 2008 року в забезпечення зобовязань за кредитним договором, між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), та [PERSON], був укладений договір поруки, відповідно до якого останній зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно з [PERSON] за виконання нею зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором №225/82-ф03.9-3 від 04 квітня 2008 року. 28 січня 2011 року до договору поруки була укладена додаткова угода №1, відповідно до якої сторони внесли зміни до договору поруки, а саме: - встановили нову процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 14,14% річних та погашення залишку кредитної заборгованості у розмірі 183 846,00 доларів США й відсотків у розмірі 49 319,85 доларів США здійснюється до 15 числа (включно) кожного місяця за наступним графіком: - з 15.05.2008 року - 2 369,00 доларів США; - з 15.06.2008 року по 15.10.2008 року - 2 357,00 доларів США; - з 15.11.2008 року по 15.07.2012 року - 0,00 доларів США; - з 15.08.2012 року по 15.03.2020 року - 1 977,00 доларів США і до 03.04.2020 року - 1 962,00 доларів США. Відповідно до частин 1 і 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Виходячи із змісту договорів, укладених між сторонами, ними були визначені: - строк виконання зобовязання» по щомісячним платежам - до 15 числа (включно) кожного місяця; - і кінцеву дату повернення кредиту - 3 квітня 2020 року. Позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором солідарно з позичальника та поручителя у розмірі 79 142.84 доларів США (проценти), що складає 2 061 943 гривні 08 копійок, яка виникла станом на 18 листопада 2016 року. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції і дослідження матеріалів справи було встановлено, що після укладення кредитного договору сторонами неодноразово укладались додаткові угоди із зміною умов договорів та визначенням порядку погашення заборгованості. Однак копії цих документів «нечитабельні», не завірені належним чином, розрахунок заборгованості, викладений дрібним шрифтом, який також неможливо прочитати, а додатки до додаткових угод, із визначенням порядку погашення заборгованості, позивачем зовсім надані не були. Виходячи із цього, ухвалою апеляційного суду від 2 листопада 2017 року позивачу (банку) було запропоновано надати вказані документи. Оскільки позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за процентами у розмірі 79 142.84 доларів США, що складає 2 061 943 гривні 08 копійок, то позивач повинен довести вказаний розмір заборгованості належними і відповідними доказами. На виконання ухвали апеляційного суду позивачем були надані копії договору кредиту, додаткових угод і новий доказ, який не надавався суду першої інстанції зведена таблиця розрахунку заборгованості за кредитним договором (т. 2 а.с. 97-112). Із наданої банком зведеної таблиці вбачається, що за період з 28 листопада 2008 року по 16 листопада 2016 року виникла заборгованість: - по тілу кредиту - 102 804 долари США, - по процентам - 23 895.05 доларів США, - пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 33 934.07 доларів США, - пеня (подвійна облікова ставка) 70 213.51 доларів США. Всього заборгованість за кредитом 486 507.03 доларів США, що еквівалентно 12 675 180 гривням 74 копійкам. Із зведеної таблиці видно, що залишок заборгованості по кредиту станом на 31 жовтня 2008 року був 183 846 доларів США. Станом на 16 листопада 2016 розмір заборгованості зменшився до 102 804 доларів США, однак в таблиці не наведені дані щодо часу сплати коштів по кредитному договору і не вказані суми, які сплачувались на виконання умов договору. Крім того, згідно із позовною заявою позивач (банк) просив стягнути солідарно з позичальника та поручителя 79 142.84 доларів США (проценти), що складає 2 061 943 гривні 08 копійок, а в зведеній таблиці позивачем надається розрахунок заборгованості у розмірі 486 507.03 доларів США, що еквівалентно 12 675 180 гривням 74 копійкам, із яких проценти складають 23 895.05 доларів США. Тобто, розмір заборгованості, зазначений у позовній заяві складає 2 061 943 гривні 08 копійок, а розмір заборгованості у зведеній таблиці - 12 675 180 гривень 74 копійки. Як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і апеляційній інстанції представником банку не були надані докази щодо сплати позичальником коштів по кредитному договору, із зазначенням конкретних дат і сум. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем був пропущений строк позовної давності, оскільки останній платіж по кредиту був зроблений 5 квітня 2013 року, а з позовом до суду банк звернувся 21 грудня 2016 року. При цьому суд першої інстанції не послався на належний доказ на підтвердження цієї обставини. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо сплати коштів по кредитному договору (із зазначенням конкретних дат і сум), то суд першої інстанції неправильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строків позовної давності, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду. Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника і поручителя, то суд першої інстанції не врахував норми права, які регулюють обовязки поручителя, а саме. За частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Правовим наслідком пропуску кредитором строку пред'явлення вимоги є припинення поруки, яка виступає видом забезпечення виконання зобов'язань. Отже, метою положень частини четвертої статті 559 ЦК України є захист прав та інтересів поручителя шляхом припинення саме поруки з визначених підстав. Вказані вимоги закону враховані не були і суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором через подачу банком позову зі спливом трирічного строку позовної давності, а не у відповідності до вимог статті 559 ЦК України. Отже, для вирішення питання щодо відповідальності поручителя також необхідно встановити і підтвердити належними доказами дату, коли у позивача виникло право на звернення до поручителя з вимогою про виконання зобовязань за договором поруки. Звертаючись до суду з позовом до поручителя, позивач не надав суду доказів предявлення вимог до поручителя у спосіб, визначений законом. Відмовляючи у задоволенні позову до поручителя через пропуск трирічного строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував вимог статті 559 ЦК України, що є порушенням норм матеріального і процесуального права і є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог до поручителя. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] до банку про припинення кредитного та іпотечного договорів, то апеляційний суд виходить із наступного. У зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що 04 квітня 2008 року в забезпечення зобовязань за кредитним договором між нею та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), був укладений іпотечний договір №225/83-Ф03.9-6, згідно із яким [PERSON] (іпотекодавець) передала в іпотеку позивачу (іпотекодержателю) - літній будинок Г-2, (цегла), огорожа №1 (залізобетон, цегла), огорожа №2 (залізобетон, цегла), огорожа №3 (залізобетон, цегла), мостіння 1 (фем.), що знаходиться за адресою: Донецька область, Першотравневий район, с. Урзуф, вул. Щорса, 91-к, загальною площею 289,5 кв.м. [PERSON] просить визнати припиненим кредитний договір через сплив строку позовної давності на предявлення вимоги, виходячи із того, що сторони кредитних відносин врегулювали питання дострокового повернення коштів, а тому звернення до суду з позовом через три роки після 5 червня 2013 року (у грудні 2016 року) свідчить про припинення зобовязань відповідача за кредитним договором. На думку [PERSON], через пропущення позивачем строку позовної давності для стягнення коштів за кредитним договором, слід вважати, що договір іпотеки, який є похідним від основного зобовязання, також є припиненим. Однак, договір іпотеки ні [PERSON], ні позивачем суду наданий не був і не досліджувався судом першої інстанції. В частині першій статті 575 ЦК України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право, в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною 4 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: - припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; - реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; - набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; - визнання іпотечного договору недійсним; - знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; - з інших підстав, передбачених цим Законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт закінчення строку дії кредитного договору, за наявності заборгованості боржника за цим договором, не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником. Аналогічні висновки міститься у постановах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року №6-125цс13, від 22 жовтня 2014 року № 6-153 цс 14. Оскільки договір іпотеки сторонами наданий не був, апеляційний суд позбавлений можливості зробити висновок щодо виконання сторонами зобовязань за цим договором. За таких обставин, висновок суду першої інстанції про припинення договору іпотеки зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Позовні вимоги про вилучення обтяження на предмет іпотеки є похідними від договору іпотеки, а тому рішення суду в цій частині також не відповідає нормам матеріального і процесуального права. Виходячи із встановлених апеляційним судом обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає нормам матеріального і процесуального права, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первинного і зустрічного позовів.

Outcome: partial