Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], тертя особа - [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 47263, 51 доларів США, що відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 28 листопада 2012 року за курсом 7 грн. 99 коп. складає 377 635 грн. 44 коп. На обґрунтування вимог банк посилався на те, що відповідно до укладеного договору від 16 березня 2007 року №НАЕ2GК16150093 [PERSON] 16 березня 2007 року отримав кредит у розмірі 25256, 09 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 березня 2027 року. Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від 16 березня 2007 року №НАЕ2GК16150093 банк виконав своєчасно і повністю, надавши [PERSON] вказані кредитні кошти. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором від 16 березня 2007 року №НАЕ2GК16150093 станом на 22 листопада 2012 року заборгованість становила 47263,51 доларів США, яка складається із: 20648,47 доларів США - заборгованість за кредитом; 10860,64 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2055,43 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 13698,97 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором забезпечено порукою, а саме договором поруки укладеним з поручителем [PERSON], відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у тому ж розмірі, що і позичальник за договором. Посилаючись на те, що боржник не виконує зобов'язань за кредитним договором, банк просив стягнути вказану заборгованість з поручителя. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.01.2016 року касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено: рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. З урахуванням уточненої позовної заяви, пред'явленої до [PERSON], [PERSON], позивач просить солідарно стягнути заборгованість за кредитним договором №НАЕ2GК16150093 станом на 22 листопада 2012 року заборгованість, яка складається із: 20 648,47 доларів США - заборгованість за кредитом; 10 860,64 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 055,43 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 150491, 01 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги, просить суд слухати справу без участі представника позивача, не заперечує проти постановлення заочного рішення. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином та своєчасно, а саме відповідно до вимог частини 5 статті 74 ЦПК України відповідачам була надіслана судова повістка про час та місце розгляду справи за місцем реєстрації рекомендованим поштовим відправленням. Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідачів чи відкладення розгляду справидо суду не надходило. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 224 ЦПК України. Окрім того, відповідно до частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини 1 статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи представника позивача, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, відповідно до пункту 8 частини 2 статті 16 ЦК України, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено під час судового розгляду,16 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] укладений кредитний договір №НАЕ2GК16150093, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 25256, 09 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 березня 2027 року. Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України). Відповідно до вимог статті 612 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк, що встановлені договором. Відповідно до статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Пунктом 12 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Тобто, вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором забезпечено порукою, а саме - договором поруки, укладеним з поручителем [PERSON], відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у тому ж розмірі, що і позичальник за договором. Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом статті 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Станом на 22 листопада 2012 року заборгованість становить 47263, 51 доларів США, яка складається із: 20648, 47 доларів США - заборгованість за кредитом; 10860,64 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2055, 43 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 13698, 97 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Представник позивача в уточненій позовній заяві наголосив, що строк позовної давності з приводу стягнення пені банком пропущений, а тому надав суду розрахунок заборгованості з пені за 1 рік - з 19.12.2011 року по 22.11.2012 року, тобто пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором складає 5741, 74 доларів США, що становить 150491, 01 грн. за курсом НБУ станом на 16.09.2016 року - дату подання уточненої позовної заяви. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved