Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 10 липня 2019 року в с.Софіївська Борщагівка відповідач, керуючи автомобілем Hyundai, державний номерний знак [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки перед перестроюванням, не переконався, що це буде безпечно, допустив зіткнення з автомобілем Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Винним у даній пригоді визнано відповідача [PERSON] . Завданий матеріальний збиток становить 335 425,84 грн., вартість пошкодженого автомобіля становить 35 776,08 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», яким було виплачено страхове відшкодування в розмірі 100 000 грн. Але даних коштів не достатньо для покриття завданого матеріального збитку. Тому відповідач зобов`язаний компенсувати йому різницю між завданою шкодою та страховим відшкодуванням в розмірі 199 649,76 грн. та сплатити за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 4500 грн. У добровільному порядку відповідач відмовляється відшкодувати завдані збитки. Тому відповідач зобов`язаний не лише сплатити кошти, а й на підставі ст.625 ЦК України сплатити три відсотки річних в розмірі 951,78 грн. Крім того, [PERSON] має відшкодувати йому витрати на правову допомогу в розмірі 10 500 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2051,02 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду в розмірі 199 649,76 грн.; три відсотки річних в розмірі 951,78 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 4500 грн., судовий збір в розмірі 2051,02 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10500 грн. 02 січня 2020 року до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] . Вказав, що заподіяний збиток є завищеним. Так, вартість матеріального збитку та вартість залишків визначена у відповідних дослідженнях. Але судовий експерт не застосував п.7.19 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Тому для об`єктивного визначення вартості утилізації КТЗ необхідно розмістити оголошення на АвтоОнлайні програмному забезпеченню Аудатекса або на інтернет-сайті оголошення про продаж пошкодженого транспортного засобу. Також можна було прийняти за розрахунок аналогічні транспортні засоби, які було знайдено в мережі Інтернет та перерахувати експертизу залишків вже в новому висновку. Зазначив, що при проведенні дослідження його не було запрошено, що є порушенням Методики. Заперечував стягнення з нього 3% річних, оскільки до нього в письмовій формі ніхто не звертався, а на його прохання ознайомитись з висновком - отримав відмову від позивача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат просив врахувати складність справи, витрачений час адвоката, обсягом наданих послуг, ціною позову. Просив позов задоволити частково. 07 лютого 2020 року до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. Позивач вказав, що пошкоджений автомобіль Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] , був проданий за 49 000 грн. Тому з відповідача слід стягнути невідшкодований завданий збиток в розмірі 186 425,84 грн. Також на підставі ст.625 ЦК України відповідач зобовязаний відшкодувати йому збиток в врахуванням трьох відсотків річних в розмірі 3187,11 грн. та інфляційні втрати в розмірі 745,71 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду в розмірі 186 425,84 грн.; три відсотки річних в розмірі 3187,11 грн., інфляційні втрати в розмірі 745,71 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 4500 грн., судовий збір в розмірі 2051,02 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10500 грн. 07 лютого 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначив, що і розмір матеріального збитку і вартість пошкодженого транспортного засобу визначена у висновках експертного дослідження. Вони складені відповідно до чинного законодавства. Відповідач не надав доказів, які б спростовували подані дослідження. Не спростував відповідач доводів щодо стягнення трьох відсотків річних та витрат на правову допомогу. Просив задоволити позов у повному обсязі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2020 року судом призначено автотоварознавчу експертизу. 26 березня 2021 року до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №25272/20-54 від 10 березня 2021 року. 12 травня 2021 року до суду надійшли заперечення відповідача. [PERSON] зазначив, що при визначенні розміру завданого позивачу збитку слід виходити з проведеної судом експертизи, за якою вартість залишків становить 68 077,35 грн. Подані позивачем висновки суперечать Методиці. Посилання позивача на висновки Верховного Суду щодо стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України є необґрунтованими, оскільки це не тотожні справи. Враховуючи вимоги процесуального законодавства розмір правової допомоги становить 1500 грн. 12 травня 2021 року до суду надійшла заява [PERSON] про розстрочку виплати розміру відшкодування, враховуючи те, що він є пенсіонером. При розгляді справи представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача та відповідач позовні вимоги визнали частково з урахуванням поданих заперечень. Просили задоволити позов частково. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 10 липня 2019 приблизно о 19 годині 20 хвилин водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом Hyundai Santa Fe, д/н [NUMBER] , по вул. Л. Толстого в с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району, Київської області, по вул. Великій Кільцевій в напрямку Жулянського мосту, не врахував дорожньої обстановки, проявив неуважність, перед перестроюванням не переконався, що це буде безпечно, допустив зіткнення з транспортним засобом Volkswagen, д/н [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку, від удару транспортний засіб Volkswagen, д/н [NUMBER] , викинуло на тротуар , в результаті зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями водій [PERSON] порушив п.2.3. б), п.10.1. ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: за ч. 4 статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. За ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2019 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та підданий адміністративному стягненню. Дана постанова не оскаржувалась. З матеріалів справи вбачається, що власником автомобіля Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] , є [PERSON] . З поданого висновку експертного дослідження, проведеного судовим експертом Кулішем Олександром Васильовичем №05-18/07, матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок його пошкодження становить 335 425,84 грн. З поданого висновку експертного дослідження, проведеного судовим експертом Кулішем Олександром Васильовичем №06-18/07, ринкова вартість автомобіля Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] , з урахуванням аварійних пошкоджень на 10 липня 2019 року становить 35 776,08 грн. Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №25272/20-54 від 10 березня 2021 року, ринкова вартість транспортного засобу Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] , у пошкодженому стані складала 68 077,35грн Так відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З пояснень сторін встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Hyundai, державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована на час ДТП в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» та страхова компанія сплатила [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 100 000 грн. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним. При визначенні розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] , суд приймає до уваги поданий позивачем звіт щодо визначення вартості матеріального збитку. Будь-яких належних та допустимих доказів відповідача проти дослідження матеріали справи не містять. Також відсутні докази щодо неповноти, неточності, невідповідності та які б спростовували висновки судового експерта. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вартість матеріального збитку власнику автомобіля Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] , складає 335425,84 грн. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлюють такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до положень п. 1.12. ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дорожньо-транспортна пригода - це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки. Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. За правилами п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За правилами ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, зокрема, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до вимог п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та вимог п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 440, 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно з вимогами п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Згідно з вимогами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Також судом встановлено, що 01 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 8046/2019/1593506 транспортного засобу Volkswagen, державний номерний знак [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49 000 грн. (п.3.1 договору). При визначенні розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує саме умови договору щодо вартості автомобіля, оскільки власник майна має право на відшкодування реальних збитків, завданих неправомірними діями іншої особи. Матеріали справи не містять доказів того, що даний договір є нікчемним або недійним, а також того, що автомобіль був відчужений за іншої ціною. Оскільки завдані збитки саме відповідачем [PERSON] , тому відповідач зобов`язаний у повному обсязі відшкодувати завдані його неправомірними діями збитки. Враховуючи межі позовних вимог з відповідача слід стягнути завдану матеріальну шкоду в розмірі 186 425,84 грн. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав, що крім завданого матеріального збитку транспортному засобу, він також поніс витрати за проведені дослідження для визначення матеріального збитку в розмірі 4500 грн. На підтвердження даних доводів позивач надав квитанції на підтвердження сплати послуг в розмірі 2000 грн. (№06-18/07 від 18 липня 2019 року - а.с.77) та в розмірі 2300 грн. (№05-18/07 від 18 липня 2019 року - а.с.79). Тому дані витрати в розмірі 4300 грн. також підлягають стягненню з відповідача. Не підлягає задоволенню заява [PERSON] про розстрочку виконання рішення суду, оскільки дане питання у разі обґрунтованості може бути вирішено при виконанні судового рішення відповідно до ст.435 ЦК а також між сторонами добровільно після набранням рішенням законної сили, а на даний час є передчасним. До своєї заяви відповідач надав лиш копію пенсійного посвідчення та жодним чином не обґрунтував яким саме чином він бажає розстрочити виконання судового рішення, не повідомив про наявність чи відсутність доходу, крім пенсії, їх розмір, наявність чи відсутність цінного рухомого майна або нерухомого, тощо. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За. ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних не підлягають до задоволення, оскільки позивач не надав суду доказів того, коли саме законом встановлений обов`язок особи виплатити відшкодування. Висунення вимоги та її отримання не може ототожнюватись з початком строку виплати, особливо враховуючи, що відповідач не погоджувався з даною вимогою та вважав її необґрунтованою. Тому вимоги в цій частині є передчасними та задоволенню не підлягають. Посилання позивача на постанови Верховного Суду по справах №456/3525/15, №758/9445/16, №686/21962/15-ц, № 910/10156/17 суд до уваги не бере, оскільки правовідносини між сторонами не є тотожними, у наведених судових рішеннях ст.625 ЦК України застосовувалась в розрізі страхових компаній, у разі наявних судових рішень про стягнення шкоди. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Звертаючись до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 2051,54 грн. Оскільки позовні вимоги задоволені в частково, тому понесені судові витрати підлягають також стягненню з відповідача [PERSON] пропорційно в розмірі 1907,26 грн.

Outcome: approved