Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

У грудні 2020 року позивач, АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, м. Київ), з підстав прострочення зобов`язання за договором пред`явив через суд вимоги на предмет стягнення з відповідача, [PERSON] , заборгованості станом на 21 вересня 2020 року на суму 12918,16 грн., з яких 3347,38 грн. основного боргу за кредитом, 3116,15 грн. процентів, 6157,56 грн. пені, 297,07 грн. штрафу. АТ КБ «ПриватБанк», будучи правонаступником публічного акціонерного товариства, в обґрунтування підстав позову посилається на укладення кредитного договору шляхом підписання 15 січня 2014 року Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої відповідач отримав кредит в розмірі 3815,38 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку боргу, строком на 24 місяці, із визначеним щомісячним платежем у розмірі 190,92 грн. та зі сплатою 1311,64 грн. штрафу за порушення зобов`язання починаючи з 32-го дня прострочення за кредитом, з метою зменшення розміру заборгованості за іншим кредитним договором з ПАТ КБ «ПриватБанк» №SAMDN4000012163697 від 10 березня 2007 року, проте позичальником в порушення умов договору сплата коштів систематично у визначені строки не здійснювалась в результаті чого виникла заборгованість станом на 21 вересня 2020 року загальним розміром 12918,16 грн., з яких 3347,38 грн. основного боргу за кредитом, 3116,15 грн. процентів, 6157,56 грн. пені, 297,07 грн. штрафу за п.п.2.2 Генеральної угоди. Відповідач свій відзив не подала, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляла. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 17 грудня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з частковим задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Відповідач отримав емітовану ЗАТ КБ «Приватбанк» платіжну картку № [NUMBER] без терміну її дії в обмін на заповнений нею 10 березня 2007 року бланк заяви-анкети, за відомостями якої відповідач безспірно погодилася на видачу кредиту у формі грошового переказу на суму 1740,00 гривень на строк з 10 березня 2007 року по 10 березня 2008 року на умовах базової процентної ставки в розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості, щомісячними платежами у розмірі 197,36 грн. по кредиту, погоджених на момент укладення договору, який у відповідності до застереження в цій заяві-анкеті пов`язаний з відкриттям позивачем банківського рахунку для обслуговування платіжної карти (а.с.16). 15 січня 2014 року між ПАТ КБ\~«ПриватБанк», правонаступником якого є позивач АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладена\~Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між нею та банком 10 березня 2007 року № SAMDN4000012163697 (а.с. 17,18). За умовами вказаної Генеральної угоди сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості становить 3815,38 грн. та наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці з 15 січня 2014 року по 31 січня 2016 року, встановленими щомісячними ануїтетними платежами у розмірі 190,92 грн. (п.2.1 угоди). У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1311,64 грн. Відповідач\~взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку із чим станом на 21 вересня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 12918,16 грн., з яких 3347,38 грн. основного боргу за кредитом, 3116,15 грн. процентів, 6157,56 грн. пені, 297,07 грн. - несплачений штраф, передбачений пунктом 2.2 Генеральної угоди від 15 січня 2014 року. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені). Таким чином, суд приходить до висновку, що дана\~Генеральна угода\~підлягає виконанню, оскільки зі змісту цієї угоди чітко видно (і позичальнику було про це відомо), що нею не передбачено надання нового кредиту, а узгоджено реструктуризацію вже існуючої кредитної заборгованості. Відповідно, оскільки відповідач з моменту укладання Генеральної угоди від 15 січня 2014 року зобов`язання за угодою не виконувала, при цьому виконуючи інші кредитні зобов`язання перед ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується випискою з відкритого їй банківського рахунку № [NUMBER] , і має заборгованість за Генеральною угодою від 15 січня 2014 року станом на 21 вересня 2020 року у розмірі 3347,38 грн. основного боргу, а також несплачений штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди у заявленому позивачем розмірі 297,07 грн., то суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог в цій частині та наявність підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу та штрафу. Стосовно вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами наданими банком позичальнику [PERSON] на умовах Генеральної угоди від 15 січня 2014 року, станом на 21 вересня 2020 року суд виходить з того, що умовами п. 2.1 укладеної сторонами Генеральної угоди від 15 січня 2014 року передбачена сплата процентів за користування кредитом 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості у визначені строки. При цьому, цим же пунктом передбачено, що дана Генеральна угода укладена на строк з 15 січня 2014 року по 31 січня 2016 року. Статтею 536 ЦК України\~встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В силу ч.2\~ст.1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Таким чином право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. У даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що відповідач допустила прострочення зобов`язання за укладеною 15 січня 2014 року з банком Генеральною угодою, а тому має сплатити проценти за користування кредитом згідно вимог ст. 1056-1 ЦК України у визначеному договором розмірі. Разом з тим, із розрахунку відсотків, наведеного позивачем, встановлено, що вони нараховані за період із 15 січня 2014 року по 21 вересня 2020 року, у той час як строк дії кредитного договору складає 24 місяці, однак після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Саме така правова позиція висловлена Верховним судом в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та прийнята до уваги судом у даній справі. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за користування коштами підлягають задоволенню лише за період з 15 січня 2014 року по 31 січня 2016 року, розмір яких за поданим позивачем розрахунком складає 1156,16 грн. (а.с.10), а врешті цих вимог за період з 21 лютого 2016 року по 21 вересня 2020 року належить відмовити. Розв`язуючи позовні вимоги про стягнення пені, суд виходить з того, що Генеральна угода від 15 січня 2014 року не містила умов про розмір пені, а лише містили посилання на Умови та Правила надання банківських послуг. При цьому позивач, обґрунтовуючи вимоги в цій частині, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 08 жовтня 2013 року № СП-2013-6946244, проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови діяли на момент укладання угоди між банком та [PERSON] від 15 січня 2014 року, і що саме ці умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Генеральну угоду від 15 січня 2014 року. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору\~й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ\~«ПриватБанк»\~дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем. Такий висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Отже, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 6157,56 грн., належить відмовити. Вказані висновки суду зроблені з урахуванням правових позицій, висловлених Верховним Судом у подібних справах у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 156/205/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 127/9042/17. Судові витрати відносяться на рахунок відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України лише в частині відшкодування справленого судового збору пропорційно розміру задоволених вимог позивача.

Outcome: partial