Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У вересні 2021 року позивачка звернулася до суду з зазначеним вище позовом, в якому просила визнати за нею, як спадкоємицею за законом після померлого [PERSON] , право власності на земельну ділянку площею 4,38 га, на підставі державного акту на право приватної власності на землю. Позов обґрунтований тим, що [INFO] помер [PERSON] , який залишив спадщину у вигляді земельної ділянки площею 4,38 га, яка розташована на території Решетилівської селищної ради Полтавської області. Вищезазначене майно в порядку спадкування за законом прийняла позивачка. Як зазначає у позові [PERSON] , померлий [PERSON] вказану земельну ділянку отримав у власність на підставі рішення 14 ї сесії 23 скликання Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 01.03.2001. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №137. 31 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме, на земельну ділянку площею 4,38 га, яка розташована на території Решетилівської селищної ради Полтавської області, однак їй було відмовлено у вчиненні даної нотаріальної дії у зв`язку з тим, що позивачкою не було подано нотаріусу витяг з державного земельного кадастру. Однак також позивач позбавлений можливості отримати отримати витяг з ДЗК у зв`язку з відсутністю формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру. У зв`язку з тим, що позивач не має можливості завершити оформлення спадщини. Посилаючись на вищезазначені обставини позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме земельну ділянку площею 4,38 га, після померлого [PERSON] . Ухвалою судді від 24.09.2021 у справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання на 27.10.2021. Ухвалою суду від 27.10.2021 справу призначено до судового розгляду по суті на 07.12.2021, який був відкладений на 14.12.2021 у зв`язку з неявкою у судове засідання представника відповідача. У судове засідання позивачка та її представниця не з`явилися, від представниці позивачки 06.12.2021 до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 57). Представник відповідача у судове засідання 07.12.2021 та 14.12.2021 не з`явився, повідомлявся належним чином (а.с. 56, 63). Відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому ЦПК України, не подав, будь-яких заяв чи клопотань від відповідача до суду не надходило. Отже, за письмової згоди представниці позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280-281 ЦПК України. У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить висновку, що позов [PERSON] \~про визнання\~права власності\~на земельну\~ділянку в\~порядку спадкуванняпідлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що у березні 2001 року [PERSON] на підставі рішення 14 ї сесії 23 скликання Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 01.03.2001 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ПЛ № 026846 щодо земельної ділянки площею 4,38 га, яка розташована на території Решетилівської селищної ради, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 22-23). 01 липня 2004 року було прийнято Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з\~ч.\~2,\~3\~ст.\~3\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (у\~редакції станом\~на 01.07.2004),\~в Україні\~формується та\~діє єдиний\~Державний реєстр\~прав,\~який базується\~на державному\~обліку земельних\~ ділянок\~ усіх\~ форм\~власності \~ та\~ розташованого\~ на\~ них\~ іншого\~ нерухомого\~ майна,\~реєстрації речових\~прав на\~об`єкти\~нерухомого майна,\~ їх\~ обмежень\~та правочинів\~щодо нерухомого\~майна. Державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку. Згідно з частиною третьою\~статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на 01.07.2004), кадастровим номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, позначений цифрами, який присвоюється кожному окремо визначеному об`єкту нерухомого майна який не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування цього об`єкта. Присвоєння кадастрового номера об`єкту нерухомого майна здійснюється відповідно до закону. Тобто, на момент отримання [PERSON] державного акту на землю, чинним на той момент законодавством не було передбачено процедури реєстрації, як це передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому, [PERSON] належним чином оформив своє право власності на земельну ділянку площею 4,38 га, отримавши державний акт на право власності на землю. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 14). Згідно витягу № 49028852, після померлого [INFO] [PERSON] заведена спадкова справа № 250/2017 (а.с. 32). Постановою державного нотаріуса Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. від 31.08.2021 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 4,38 га, що розташована на території Решетилівської міської ради Полтавської області після померлого [PERSON] у зв`язку з відсутністю витягу з Державного земельного кадастру (а.с. 15-16). Згідно вказаної постанови, спадщину після померлого [PERSON] , згідно закону, прийняла його дружина [PERSON] , дочка померлого [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась. На адвокатський запит від 06.08.2021 Відділ № 6 управління у Полтавському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області надав відповідь, у якій зазначив, що відповідно до «Проекту поділу земель на земельні частки (паї) на території реформованого КСП «Говтва» Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області» та «Списку громадян власників сертифікатів, що підлягають заміні на державні акти на право приватної власності на землю в межах розпайованих земель реформованого СТОВ «Говтва» на території Решетилівської селищної ради» за громадянином [PERSON] зазначено земельну ділянку площею 4,38 га за № 346 (а.с. 24-25, 28). Також, до відповіді було додано викопіювання з кадастрової карти (плану) земельної ділянки [PERSON] площею 4,38 га (а.с. 29, 30, 31). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~30\~травня 2008\~року №7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування», якою встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами загального провадження. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). \~ \~ \~ \~Зі змісту п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. \~ \~ \~ \~Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 у справі № 6-2124цс15, оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Також, у постанові від 23.12.2014 у справі № 3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Оскільки судом встановлено, що позивачка має право на спадщину після свого померлого чоловіка [PERSON] , як спадкоємиця за законом, а [PERSON] за життя належала спірна земельна ділянки на праві приватної власності, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] відмовлено, суд вважає можливим визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме, на земельну ділянку площею 4,38 га, яка розташована на території Решетилівської селищної ради Полтавської області. Враховуючи вищевикладене, та

Outcome: approved