Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання його дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на кожну дитину, але не менше прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . На теперішній час сімейні відносини між ними припинені, а шлюб розірваний рішенням суду. Після припинення між ними сімейних відносин діти проживають разом з матір`ю і знаходяться на її утриманні та вихованні. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. При цьому, відповідач являється фізично здоровою людиною, аліменти нікому іншому не платить і на його утриманні ніхто не перебуває. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги і просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивачки і просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. При цьому, вказав, що діти проживають саме з ним та він й так несе тягар по їх утриманню. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач доводиться батьком неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , та малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , які проживають з матір`ю, позивачкою у даній справі. В свою чергу, відповідач стверджував, що діти проживають саме з ним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зокрема на підтвердження тверджень сторін, щодо того з ким саме проживають діти, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] і [PERSON] , які є їхніми матерями, а відповідно й бабами самих дітей. При цьому, свідок відповідача - його матір [PERSON] вказала, що її старший онук дійсно до 2016 року проживав із нею, оскільки маніпулював батьками, а саме, коли його карала матір - він йшов жити до батька й навпаки, - коли його карав батько - він йшов жити до матері, але зазначила, що на теперішній час його постійним місцем проживання все ж таки є місце проживання матері. Таким чином, навіть свідок самого відповідача підтвердив, що діти проживають з матір`ю. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, суду представлені докази, що місце проживання дітей зареєстроване саме з позивачкою, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 08.10.2019 року, а з представлених суду характеристик зі школи та місця проживання випливає, що діти дійсно проживають з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що діти: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , проживають саме з матір`ю - [PERSON] . Судом встановлено, що відповідач добровільно надає матеріальну допомогу на утримання своїх дітей, але така допомога має мінливий та не постійний характер. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, утримання відповідачем своїх дітей є не його правом, а його обов`язком, у зв`язку з чим з нього слід стягнути аліменти в судовому порядку. При цьому, твердження відповідача про те, що він оплачував навчання сина в комп`ютерній академії, лікування в лікарні, у зв`язку з чим суд, на його думку, має відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог - є хибними та необґрунтованими з огляду на те, що аліменти - це встановлена законом грошова сума, що передається одним із батьків у власність дитини та використовується для задоволення потреб дитини. Витрати же, про які було зазначено відповідачем, не належать до складової аліментів, а належать до додаткових витрат на утримання дитини, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), порядок стягнення яких визначено в окремому порядку (ст. 185 СК України). Тому, суд критично ставиться до вищевказаних тверджень відповідача та вважає їх неспроможними. Згідно же з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також враховуючи положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Так, статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивачка просила суд визначити аліменти на дітей в частині від заробітку відповідача у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на кожну дитину, але не менше прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Дійсно, нормами ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачкою не надано і не зазначено належних та допустимих доказів того, що відповідач має фінансову можливість сплачувати аліменти на утримання дітей саме в такому розмірі. Зокрема з представлених суду доказів встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований з 16.01.2017 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Алюмікс Констракшн Юкрейн» та має середній заробіток на рівні 4400 грн., що підтверджується довідкою про його доходи від 02.10.2019 року. В свою чергу, згідно з положеннями ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установити у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: -дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; -дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень; -працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні; -осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень. З вищевказаного випливає, що позовні вимоги позивачки не можуть бути задоволені в повному обсязі, адже в такому разі відповідачу не залишиться коштів на забезпечення власного існування, а доказів наявності у відповідача інших джерел доходу суду не представлено. В той же час, під час розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, за яких відповідач не зможе надавати матеріальну допомогу (сплачувати аліменти) двом своїм дітям у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, який (розмір) буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей та сприятиме їхній нормальній життєдіяльності, і гарантуватиме їм належний рівень життя, що повністю узгоджується з положеннями статті 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року. Більш того, встановлюючи саме такий розмір аліментів, суд виходив, в тому числі й з норм п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, яким передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох\~дітей -\~однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Тобто, такий розмір аліментів на двох дітей передбачений чинним законодавством України. Згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). До того ж, суду не представлено доказів того, що стан здоров`я відповідача не дозволяє йому працювати, а його матеріальне становище є нестійким або ж, що у нього наявні на утриманні інші діти чи непрацездатні батьки. Більш того, навіть за наявності доказів того, що відповідач наразі не має офіційного працевлаштування чи в нього на утриманні перебувають непрацездатні батьки, не є достатніми підставами для звільнення його від сплати аліментів на утримання своїх дітей до досягнення ними повноліття чи зменшення розміру таких аліментів, зокрема до таких висновків прийшов й Верховний Суд у своїй постанові від 15 травня 2018 року у цивільній справі № 234/6207/17, зі змістом якої можна ознайомитися на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за наступним посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/74022043. Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само, й згідно з ч. ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 15 травня 2018 року у цивільній справі № 234/6207/17 (провадження № 61-7802св18), оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. А відтак, суд вважає, що аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно на утримання його двох дітей не є завищеними, повністю відповідають нормам чинного законодавства, не порушать прав відповідача, узгоджуються з його можливостями тощо. При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема у статті 182 СК України частину другу викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Тобто, чинною наразі редакцією частини 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому, суд прийшов до висновку, що розмір аліментів на утримання дітей слід встановити з урахуванням того, що він (розмір) не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Позивачка звернулася до суду з даними позовними вимогами 05 вересня 2019 року. Отже, саме з цієї дати слід стягнути аліменти з відповідача. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] аліменти на утримання його дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 05 вересня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття, на користь матері дітей - [PERSON] . При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання дітей в межах суми платежу за один місяць. Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 768 грн. 40 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом), оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: partial