Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

У вересні 2021 року позивач Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування надмірно виплаченої пенсії, в якому просив стягнути з відповідача суму надмірно виплаченої пенсії в розмірі 1607,60 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що на обліку в ГУ ПФ України в Полтавській області перебуває [PERSON] , яка отримує пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». [PERSON] отримує пенсію за віком, призначену на загальних підставах з 13.08.2018 року. Під час призначення пенсії була безпідставно призначена надбавка за відстрочку згідно із ст. 29 Закону, оскільки [PERSON] вже призначалась пенсія по інвалідності 3 групи з 20.01.1994 року. Особовий рахунок закрито 03.07.1996 року у зв`язку з непроходженням МСЕК. Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону жінкам, які народилися у період по 31 грудня 1961 року, після виходу на пенсію встановлюється підвищення розміру пенсії, обчисленого відповідно до статті 28 цього Закону, в розмірі 2,5 відсотків за кожні шість місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення ними 60-річного віку, за умови, що до цього їм не призначалась будь-яка пенсія. Пенсійну справу [PERSON] було приведено у відповідність з 13.08.2018 року. Таким чином, виникла переплата пенсії за період з 13.08.2018 року по 30.11.2018 року в сумі 1607,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернені пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. В ході досудового врегулювання спору, відповідачу були направлені листи-виклики № 1600-0217-8/73736 від 22.12.2020 року та № 1600-0803-8/60759 від 07.09.2021 року щодо добровільного повернення суми переплаченої пенсії, але до цього часу кошти на рахунок Управління не були повернуті. Відсутність надходження цих коштів до Пенсійного фонду України завдає шкоди державним інтересам у сфері соціального захисту населення та ускладнює процедуру виплати пенсій, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 09.11.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача Ільченко В.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Зазначив, що відповідачу призначена пенсія по інвалідності, але вона сказала, що їй пенсія не виплачувалась. Документи відповідач всі надала, в трудовій книжці є дані про інвалідність, але в заяві про призначення вказано, що інші пенсії не призначались. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні з приводу задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що пенсію позивач нараховував, а не вона. Позивач бачив всі документи, пенсійної картки на руках у неї не було; нехай кожен відповідає за свої помилки. Суд, заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області. 15.08.2018 року [PERSON] звернулась до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з заявою про призначення пенсії. Згідно позову, під час призначення пенсії була призначена надбавка за відстрочку згідно із ст. 29 Закону, оскільки [PERSON] вже призначалась пенсія по інвалідності 3 групи з 20.01.1994 року. Особовий рахунок закрито 03.07.1996 року, у зв`язку з не проходженням МСЕК. Пенсійну справу [PERSON] було приведено у відповідність з 13.08.2018 року. Переплата пенсії [PERSON] за період з 13.08.2018 року по 30.11.2018 року, як стверджує позивач, становить 1607,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принцип змагальності в цивільному судочинстві забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280, органи Пенсійного фонду України є органами виконавчої влади, що призначають пенсії та здійснюють облік коштів на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування для забезпечення фінансування витрат на виплату пенсій. Одним з основних завдань органів Пенсійного фонду України є ефективне та цільове використання коштів, удосконалення методів фінансового планування, звітності та системи контролю за витраченими коштами. Частиною першою статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Згідно з частиною першою статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 64, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 року за № 374/7695, повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, проводиться відповідно до статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміни у складі сім`ї тощо. Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тлумачення цієї норми свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із відповідного правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2020 року у справі № 296/9905/15-ц, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17. Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів в їх сукупності. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз`яснення поняттю лічильної (рахункової) помилки - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ця помилка є безпосередньо рахунковою. Відсутність ознак рахункової помилки підтверджується самим змістом позовної заяви. Оскільки у ході розгляду справи не встановлено недобросовісності у діях відповідача або наявність рахункової помилки з боку органів Пенсійного фонду України при виплаті йому пенсії, позовні вимоги про стягнення з відповідача надміру виплаченої пенсії не підлягають задоволенню. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, зазначено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Зважаючи на викладене, судом встановлено відсутність двох обов`язкових складових, за наявності яких відповідно до вимог статті 1215 ЦК України та статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» можливе повернення безпідставно виплаченої пенсії, а саме: рахункової помилки з боку позивача і недобросовісності, зловживань з боку відповідача [PERSON] та приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача надмірно виплаченої суми пенсії. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed