Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

У вересня позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в загальному розмірі 118400 грн. за договором позики від 01.03.2005 р. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01.03.2005 року в м. Підгородне між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики в загальному розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень. Відповідно до умов договору [PERSON] передав позичальнику [PERSON] у власність грошові кошти у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 коп., а відповідач зобов'язався повернути позику у визначений договором строк - до 01.03.2017 р. Відповідно до п. 2. договору - позика передана позикодавцем позичальнику безпосередньо перед підписанням сторонами договору готівкою за адресою: [ADDRESS] для ремонту нерухомого майна - житлового будинку по [ADDRESS]. Згідно з п. 5. умов договору позики, відповідач був зобов'язаний повернути позику у строк до 01 березня 2017 року. Відповідно до умов передбачених п. 9 договору позики визначено, що належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника. Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові. Натомість, відповідач взятих на себе зобов'язань за договором позики від 01.03.2005 року не виконав та станом на 01.09.2017 р. не повернув позику позикодавцю, з огляду на що, - [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] суму позики в розмірі 100000 грн. та 18400 грн. пені за 184 дні прострочення повернення коштів, а загалом - просив стягнути з відповідача 118400 грн. В подальшому, позивач [PERSON] уточнив свою позовну заяву на підставі ст. 31 ЦПК України, та просив суд посилаючись на ст.ст. 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження» - в рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики від 01.03.2005 р. у розмірі 118 400 грн. визнати за позивачем [PERSON] право власності на Домоволодіння [ADDRESS], яке належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.1982 р. та складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 40,1 кв.м., житлова площа 22,2 кв. м., літ. Б сарай, літ. В убиральня, № 1 водокалонка, №2 та №3 огорожа, та право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0,0813 га, кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). А також, зареєструвати право власності на зазначене нерухоме майно в державному реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до вимог діючого законодавства. Відповідач [PERSON] подав до суду письмову заяву від 02.10.2017 р. про визнання уточненого позову в повному обсязі, яка прийнята судом. Як вбачається з матеріалів справи позивач та відповідач оповіщені у встановленому законом порядку про час і місце судового розгляду. За таких обставин, у відповідності до ч. 2 ст. 77, ст.ст.157, 169 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити судове рішення у відсутність сторін на підставі наявних у справі матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно 01.03.2005 р. в м. Підгородне між сторонами було укладено договір позики в сумі 100 000 (сто тисяч) гривень. На виконання умов якого позивач передав у власність грошові кошти у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, а відповідач зобов'язався повернути позику у визначений договором строк. Відповідно до п. 2. умов договору, позика передана позикодавцем позичальнику безпосередньо перед підписанням сторонами договору готівкою за адресою [ADDRESS] для ремонту нерухомого майна: житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідно до п. 5. умов договору, відповідач був зобов'язаний повернути позику у строк до 01 березня 2017 року. Відповідно до умов передбачених п. 9 договору - належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника. Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові. Натомість, відповідач взятих на себе зобов'язань за договором позики від 01.03.2005 року не виконав та не повернув позику позикодавцю. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись при цьому рівними правами, на засадах змагальності, згідно ст. 10 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положення ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст.ст. 6, 626-629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст.48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. Звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з'ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 9 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно з ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.1982 р. належить право власності на домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 40,1 кв.м., житлова площа 22,2 кв. м., літ. Б сарай, літ. В убиральня, № 1 водокалонка, №2 та №3 огорожа; які знаходяться на земельній ділянці площею 0,0813 га, кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вищезазначене майно під забороною не перебуває та визнання права власності на зазначене майно та реєстрація цих прав в державному реєстрі - не порушує прав та інтересів третіх осіб. Згідно з п. 11 Постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 1184 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved