Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

У грудні 2020 року позивач через свого представника звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона зареєстрована у квартирі за адресою [ADDRESS] , що належить на праві особистої приватної власності її матері - [PERSON] . За вказаною адресою також зареєстрований і проживає син позивачки - [PERSON] . Натомість, починаючи з 2019 року, дізнавшись про другу вагітність доньки, відповідач чинить останній перешкоди у користування житловим приміщенням, зокрема зачиняє двері на замок від якого у позивачки відсутні ключі, не впускає її до квартири, не дозволяє спілкуватись з сином, у зв`язку з чим позивачка була вимушена певний період часу проживати у своєї бабусі в [ADDRESS] . З приводу конфліктних ситуацій, які виникали у зв`язку з не допуском відповідачкою своєї доньки до житла остання неодноразово зверталась в правоохоронні органи. Вказувала на те, що іншого житла ніж у квартирі за адресою [ADDRESS] , що належить її матері, у неї немає, вона як член сім`ї власника не втрачала право користування зазначеним житлом, а дії відповідача щодо не допуску її у спірне житлове приміщення порушують її право на жило гарантоване Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила зобов`язати відповідачку усунути їй перешкоди в користуванні житлом за адресою [ADDRESS] шляхом вселення її у вказану квартиру. На вказану позовну заяву від відповідачки надійшов відзив в якому остання позовні вимоги не визнала, посилаючи на те, що з 2013 року позивачка проживає за різними адресами, зокрема зі своїм чоловіком [PERSON] або ж з бабусею [PERSON] , її родина перебуває під соціальним супроводом у Чернівецькому міському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Зазначала, що молодший син позивачки постійно проживав з прабабусею [PERSON] , а тепер проживає разом з нею та позивачка про нього не дбає. Просила суд врахувати, що її донька [PERSON] постійно порушує правила співжиття, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчиняє скандали, ображає її та погрожує фізичною розправою, у зв`язку з чим вона неодноразово викликала поліцію, а тому її не допуск у спірне житлове приміщення є вимушеним заходом у відповідь на протиправні дії доньки, які вони сприймає як реально загрозу її життю та здоров`ю, а також життю та здоров`ю її онука. Вказувала на те, що вона не дає свою згоду на проживання відповідачки у належному їй будинку та вважає її вселення за вказаною адресою неприпустимим та таким, що порушує її право власності, втручання у яке є неприпустимим. З метою дотримання балансу захисту її права власності, вважала, що вселення позивачки є неприпустимим та її інтереси як власника житла перевищують інтереси її доньки, яка забезпечена іншим житлом та її право на житло не порушене. Просила відмовити в задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивача зазначав, що позивач не втратила право користування житловим приміщенням, яке належить на праві власності відповідачці, яка фактично визнає той факт, що чинить доньці, яка є членом її родини, перешкоди в користуванні житлом. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити, вказувала на те, що вона з моменту народження проживала за адресою своєї реєстрації у належній її матері квартирі та бажає і надалі проживати там разом з своїми дітьми, оскільки іншого житла у неї немає. Вказувала на те, що її старший син мешкає разом з її матір`ю [ADDRESS] , а вона з меншим сином проживала разом з чоловіком, який їх вигнав, а тому вони змушені були приїхати жити до її бабусі, оскільки мати у своє помешкання її не впускає та не надає можливості бачитись з її старшим сином. Не вбачає проблем у спільному проживанні з матір`ю, хоча між ними і виникають конфлікти, проте вона бажає налагодити відносини та спокійно проживати зі своїми дітьми. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві, а також зазначала, що вона не бажає впускати свою доньку у належну їй квартиру, оскільки останнього разу коли [PERSON] проживала разом з нею, вона вдавалась до рукоприкладства, ображала її і навіть кидала в її сторону ножі, а тому вважає їх спільне проживання неприпустимим. Вказувала на те, що вона виховує старшого сина позивачки від першого шлюбу, а з другою дитиною вона може проживати у свого чоловіка, оскільки останній житлом забезпечений. Просила також врахувати той факт, що незважаючи на реєстрацію, її донька не приймає участі в утриманні квартири та всі витрати по ремонту та сплаті комунальних платежів вона несе одноособово. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з копії довідки ТОВ «ТД «Укрвторресурс» від 21.04.2020 року №843 квартира [ADDRESS] приватизована та належить на праві власності [PERSON] . У вказаній квартирі з моменту їх народження значаться зареєстрованими донька власника - [PERSON] та онук власника - [PERSON] . Факт реєстрації позивачки за вказаною адресою також підтверджується копією витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а/с 7,8). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. При цьому, відповідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положення ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, позивач як член сім`ї власника житлового приміщення має право користуватись таким приміщенням, а відповідач як власник вказаного житлового приміщення має право вимагати усунення перешкод в користуванні своєю власністю. З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2020 року та 22.02.2020 позивач зверталась в поліцію з приводу того, що її мати не впускає її до квартири, що підтверджується копією листа від 06.03.2020 року №Ф-147/123/39/3-2020 (а/с 14). В свою чергу відповідач долучила до матеріалів справи копію листа ЧВП ГУНП в Чернівецькій області від 03.12.2020 року №Г-601/123/39/01-2020 відповідно до якого відповідач 02.04.2018 року, 15.05.2018 року, 14.08.2018 року, 30.09.2018 року, 13.08.2019 року та 19.02.2020 року зверталась в поліцію по факту вчинення її донькою домашнього насильства відносно неї, бешкетування, перебування в стані алкогольного сп`яніння (а/с 39). Отже, наведені численні звернення до поліції свідчать про те, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірною квартирою, при цьому будь-яких доказів того, що позивач визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що належить відповідачу матеріали справи не містять, а своїми діями відповідач фактично позбавляє позивача можливості доступу до належної їй квартирі, що остання також не заперечувала в судовому засіданні. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Так, звертаючись до суду з позовом позивач зазначала, що в неї немає іншого житла окрім місця реєстрації, вона раніше тривалий час проживала за вказаною адресою, де на даний час також мешкає її старший син, що свідчить про її тривалий зв`язок із спірним майном як із житлом, а також про те, що вона не втратила інтерес до вказаного житла, незалежно від його правового режиму, що є підставою вважати зазначену вище належну відповідачу квартиру житлом позивача в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, вселення позивача у належну відповідачу квартиру за обставинами цієї справи буде відповідати пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У відповідності до вимог ст. 142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Так, матеріали справи не містять доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору та, з урахуванням того що позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь підлягають стягнення понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved