Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

у грудні 2020 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього борг в сумі 29 000,00 доларів США та 50 916,83 грн, а також три проценти річних з простроченої суми у розмірі 7 135,86 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 04.08.2020 року за Договором позики від 04.08.2020 №1 передав 04.08.2020 року [PERSON] у власність 29 000,00 доларів США, 00 центів. При фактичному одержанні вказаної суми позичальником була надана розписка про отримання грошей від 04.08.2020 року. Позивач зазначає, що договором позики від 04.08.2020 №1 було передбачено повернення йому зазначеної вище суми та сплату грошової винагороди в розмірі еквівалентному 1 000, 00 доларів США (відповідно до офіційного курсу НБУ на дату повернення позики) до 01.09.2020 року. Вказує, що п. 3.3 Договору також передбачено, що за прострочення повернення позики позичальник окрім основної суми боргу та визначеного договором розміру грошової винагороди додатково сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, яка прострочена, за кожний день прострочення. Також Позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 50% річних від простроченої суми, у порядку ст.625 Цивільного кодексу України. Позивач стверджує, що починаючи з 01.09.2020 року позивач вимагав повернення боргу, але відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання. 09.11.2020 року на адресу відповідача поштою було направлено повідомлення про подію невиконання зобов`язань. Однак, відповідач повідомлення не отримав, а воно повернуто позивачу у зв`язку з закінченням строку зберігання. Крім того, засобами електронного зв`язку позивач пропонував виконати взяті на себе зобов`язання та повернути грошові кошти, відповідно до договору позики, але відповідач відповіді по суті не надав. До теперішнього часу відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03.02.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02.06.2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду. На момент розгляду справи, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, а тому суд вирішує справу на підставі наявних доказів, що містяться в матеріалах справи. В ході судового розгляду позивач та його представник підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просили суд позов задовольнити, посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, однак зазначили, що після пред`явлення позову відповідач повернув 5000 Євро, про що була видана відповідна розписка, в якій боржник просив зарахувати зазначені суми в еквіваленті до долара США, що складає 5836 доларів США. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся за місцем проживання. На підставі положень ст.280 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 04.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики №01, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальникові грошові кошти у розмірі 29 000,00 доларів США. Відповідно до п.2.1. вказаного договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей в термін до 01.09.2020 року. Згідно з п.2.3. договору, позичальник зобов`язується повернути грошові кошти у тій самій валюті, в якій вони були попередньо отримані від позикодавця. Пунктом п.3.1. договору передбачено, що за користування грошовими коштами позичальник зобов`язується виплатити позикодавцю грошову винагороду разом із поверненням всієї суми позики в дату її повернення. Розмір грошової винагороди становить суму еквівалентну 30 000,00 доларів США. Відповідно до п.3.3. договору, за прострочення повернення позики позичальник окрім основної суми боргу та визначеного договором розміру грошової винагороди додатково сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, яка прострочена, за кожний день прострочення. Також, позичальник сплачує суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 50% річних від простроченої суми, у порядку ст.625 Цивільного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, 04.08.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 29 000,00 доларів США, за договором позики №01 від 04.08.2020 року, про що свідчить розписка про отримання грошей. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає про те, що позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Як встановлено судом, 01.09.2021 року відповідачем повернуто позивачу 5 000,00 Євро, що еквівалентно 5 836 доларів США, в рахунок погашення заборгованості в сумі 30 000,00 доларів США за укладеним договором позики від 04.08.2020 року №1, про що свідчить відповідна розписка від 01.09.2021 року. А тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 24 164 доларів США, що включає в себе суму основного боргу та винагороду за виключенням частини повернутої суми позики 01.09.2021 р. Крім того, є обґрунтованими і підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних відповідно до положень ст.625 ЦК України, що нараховані на суму неповернутого боргу станом на момент розгляду справи, оскільки це є відповідальністю боржника за несвоєчасне виконання грошового зобов`язань, що також передбачено умовами укладеного між сторонами Договору. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 258,37 доларів США, що нарахована позивачем як 3% річних. В той же час, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Враховуючи, що предметом позики були долари США, що борг у розписці був визначений сторонами договору у доларах США і відповідно відповідач зобов`язаний повернути позику у валюті договору, то відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат, передбачених у ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому суд бере до уваги наступне: За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції покриваються відповідним еквівалентом іноземної валюти. У випадку невиконання грошового зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки вони передбачені виключно для гривні, а відшкодування втрат від коливання курсу іноземних валют - статтею 625 ЦК України не передбачено. Такого висновку дійшов Верховний Суд у його постанові від 20.02.2019 у справі №638/10417/15ц, а також у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. З огляду на викладене позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, пропорційно до задоволених вимог (97,28%), які складаються із суми сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу.

Outcome: partial