Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

У грудні 2013 року позивач [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікол» (далі по тексті - ТОВ «Мікол», відповідач) з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки у розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 02 вересня 2013 року позивач працював у відповідача на посаді виконавця робіт, 04 листопада 2013 року звільнився на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), у зв'язку з невиплатою йому заробітної плати за весь період його роботи, а саме з 02.09.2013 року по 04.11.2013 року, яка складає 12000 грн.00 коп. У день звільнення з роботи, відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу заробітну плату за весь період роботи, однак відмовився її виплачувати, посилаючись на відсутність грошових коштів. Позивач звертався до ТОВ «Мікол» з усною вимогою, однак вона останнім була проігнорована, у зв'язку з чим у листопаді 2013 року позивачем була направлена письмова вимога на адресу відповідача щодо виплати в повному обсязі заробітної плати та надання довідки про нараховану заробітну плату. Однак, всупереч ст. 116 КзпП України, відповідач ухиляється від повного розрахунку з позивачем, у зв'язку з чим позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності ст. ст. 47, 115, 116 КзпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов'язаний регулярно виплачувати заробітну плату. Оскільки, відповідач не здійснив з позивачем розрахунок, останній звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить стягнути з ТОВ «Мікол» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 12000 грн. 00 коп., на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 6818 грн.00 коп. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн.00 коп. Позивач у судове засідання, призначене на 20.02.2014 року, не з'явився, направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді виконавця робіт у ТОВ «МІКОЛ» з 02 вересня 2013 року, 04 листопада 2013 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 5-9). Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч. 1 cт. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено в судовому засіданні, під час роботи позивача у відповідача, останній не виплачував позивачу заробітної плати та в день звільнення позивача не провів з ним розрахунок по заробітній платі. Станом на листопад 2013 року наявна заборгованість по виплаті позивачу належних йому коштів у розмірі 12000 грн.00 коп. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Проте, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, стороною відповідача протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що затримка в проведенні остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, відбулася не з вини відповідача. З урахуванням положень п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995р. №100, з часу звільнення позивача, а саме - 04.11.2013р. до часу звернення до суду - 09.12.2013р., пройшло 25 робочих дні, що також підтверджується наданим позивачем розрахунком. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь невиплаченої заробітної плати в розмірі 12000 грн. 00 коп., а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 04 листопада 2013 року по 09 грудня 2013 року в розмірі 6818 грн. 00 коп., який підтверджується розрахунками позивача (а.с.12), перевіреними у судовому засіданні, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Не проведення розрахунків по заробітній платі при звільненні позивача завдало йому моральної шкоди, оскільки право на оплату праці, яке гарантоване ст. 43 Конституції України, було порушено, що безсумнівно призводить до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, суд з огляду на необхідність дотримання принципів справедливості, розумності та співмірності, вважає, що розмір завданої моральної шкоди має бути зменшений до 1000 грн.00 коп. На підставі наведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІКОЛ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки у розрахунку та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи наведене, на підставі 43 Конституції України, ст.ст. 47, 83, 116, 117, КЗпП України та

Outcome: partial