Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] (далі-позивач) звернувся до Миронівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат та 3 процентів річних за невчасне виконання зобов'язань. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.12.2011 року [PERSON] позичив у [PERSON] кошти у сумі 57000 грн. відповідно до розписки від 20.12.2011 року із зобов'язанням повернути вказану суму до 20.06.2012 року. Однак, ні на дату повернення боргу, ні на час подачі позову до суду відповідач позичені кошти не повернув. В подальшому позивач змінив розмір позовних вимог і в остаточній редакції позовної заяви від 02.02.2015 року, посилаючись на те, що відповідач частково повернув кошти у сумі 15000 грн., зменшив суму основного зобов'язання до 42000 грн. З огляду на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь борг у розмірі - 59622 грн., згідно розписки від 20.12.2011 року, яка складається із 42 000 грн. суми основного зобов'язання, трьох відсотків річних від суми простроченого зобов'язання у розмірі 3048 грн., інфляційних втрат за час простроченого зобов'язання у розмірі 8274 грн., моральної шкоди 1000 грн., витрат на надання правової допомоги у розмірі 4500 грн. та судові витрати. У судовому засіданні 03.02.2015 року, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник [PERSON] проти позову заперечували, пославшись на те, що за їх підрахунками [PERSON] в рахунок боргу віддав позивачу 23305 грн., а тому сума основного зобов'язання складає 33695 грн., відповідно розрахунок 3% річних і індексу інфляції повинні проводитися із зазначеної суми. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. Згідно розписки від 20.12.2011 року, [PERSON] позичив у [PERSON] кошти у сумі 57000 грн. із зобов'язанням повернути вказану суму 20.06.2012 року /а.с. 7/. На час розгляду справи оригінал розписки знаходиться у позивача та був оглянутий судом у судовому засіданні, копія розписки міститься в матеріалах справи. У термін, зазначений у розписці, а саме до 20.06.2012 року, борг відповідачем повернуто не було. Разом із тим у судовому засіданні 22.12.2014 року позивач визнав, що відповідач повернув йому частину боргу у сумі 15000 грн. Відповідно у судовому засіданні 12.01.2015 року представником позивача було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині основної заборгованості /а.с. 55/. Водночас, представник позивача у судовому засіданні наполягав на стягненні з відповідача трьох відсотки річних за час прострочення зобов'язання, інфляційні втрати, витрати на надання правової допомоги, моральної шкоди та судові витрати. Суд не може прийняти як належні та допустимі докази квитанції про перерахування коштів /а.с. 38-43/ на суму 8500 грн., оскільки із даних квитанцій вбачається, що відповідач [PERSON] згідно цих квитанцій перераховував кошти на картковий рахунок [PERSON], який не є стороною зобов'язання. Також суд не може прийняти як належний доказ погашення заборгованості за розпискою від 20.12.2011 року квитанцію №272\\з3 від 27.05.2013 року /а.с. 44/, оскільки зі змісту даної квитанції вбачається, що вона видана за оплату кредиту [PERSON] на суму 11805 грн. Доказів того, що вказана сума була передана позивачу суду не надано. Не надано суду також і доказів передачі відповідачем позивачу 3000 грн. готівкою. Водночас, позивач визнав ту обставину, що відповідач повернув йому 15000 грн. відповідно на цю суму було зменшено розмір позовних вимог. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із виконанням договору позики, які регулюються Цивільним кодексом України (надалі за текстом - ЦК України). Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі , визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно із правовою позицією, сформульованою Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року № 6-63цс13, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином відповідно до ст. 599 ЦК України. Наслідки прострочення виконання за договором позики передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлюють, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням зазначених вище норм ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі укладених між ними договору позики, на підтвердження укладення якого позивачем надано відповідну розписку, видану відповідачем. За умовами укладених між сторонами договорів позики, позивач передав відповідачу у власність кошти, а відповідач зобов'язувався повернути позивачам таку ж суму коштів (суму позики) у визначений сторонами договору позики строк, а саме: 20.06.2012 року. При цьому, позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, позаяк передав відповідачу у власність обумовлену договорами суму коштів, що підтверджується відповідною розпискою, водночас, відповідач свої зобов'язання за договором виконав частково, оскільки не дивлячись на настання строків виконання зобов'язань за договором, повернув позивачу лише 15000 грн. боргу. Таким чином за час прострочення виконання зобов'язання з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за час простроченого зобов'язання згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 3048 грн. Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати, які становлять з липня 2012 року по грудень 2014 року - 8190грн. Відповідні розрахунки містяться в матеріалах справи /а.с. 57 та 57 зі зворотної сторони/. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На підтвердження своїх вимог позивачем надано оригінал розписки, виданої відповідачем, яка є борговим документом, а тому її наявність саме у позивача свідчить про існування заборгованості відповідача по цій розписці. У свою чергу, відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу проведення із позивачем повного або ж часткового розрахунку за договором позики. Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших на припущеннях. Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Недоведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення [PERSON] його права, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав узятих на себе за договором позики зобов'язань та не повернув позивачу кошти, одержані у позику, а відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 42 000 грн. суми основного зобов'язання, трьох відсотків річних від суми простроченого зобов'язання у розмірі 3048 грн., інфляційних втрат за час простроченого зобов'язання у розмірі 8274 грн., витрат на надання правової допомоги у розмірі 4500 грн. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди судом встановлено таке. У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.02.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами внесеними згідно із постановами Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року та № 1 від 27.02.2009 року) відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я та в порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Зідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів. У даному випадку позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди, не надано доказів того, що внаслідок дій відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягала, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з неправомірними діями відповідача в порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, чи настанні інших негативних наслідків для нього. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача слід стягнути усі суми

Outcome: partial