Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

У грудні 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Багатопрофільне підприємство «Азовмашпром», де зазначила, що вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ БП «Азовмашпром». Відповідач не сплачував їй заробітну плату, у зв'язку з чим вона була змушена звільнитися на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. У порушення вимог ст.116 КЗпП України при звільненні їй не була виплачена нарахована заробітна плата, та відповідач у відповідності до вимог ст.. 117 КЗпП України має сплатити їй середній заробіток під час затримки розрахунку при звільненні. У зв'язку із порушенням трудового законодавства і невиплатою заробітної плати вона душевно страждала, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя через вимушені зміни у її житті після невиплати заробітку, а також необхідність вжиття зусиль для відновлення трудових прав. В зв'язку з викладеним просила стягнути на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 11 954,98 гривень, вихідну допомогу в розмірі 4170,81 грн., суму середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 26.11.2013 року і по день ухвалення рішення у справі в розмірі 7360,47 грн. та моральну шкоду в сумі 300 грн.. ( а.с.2-3, 24-25). Позивачка до судового засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надали заяву, за якою визнали за позивачкою право на не отриману заробітну плату у розмірі 11954 грн. 98 коп., вихідну допомогу у розмірі 4170 грн. 81 коп., середній заробіток за час затримки при розрахунку у сумі 4725 грн. 24 коп. (станом на час надання відповіді - 3.02.2014 р.) та моральну шкоду у розмірі 300 грн.. Просили розглянути справу у їх відсутності. (а.с. 12-13). Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] з 23.09.2004 року по 25.11.2013 року перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю Багатопрофільне підприємство «Азовмашпром» (а.с.7). Відповідно до наказу № 201 від 25.11.2013 р. [PERSON] була звільнена з підприємства за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.(а.с.15). На час звільнення [PERSON] їй була нарахована але не виплачена заробітна плата у розмірі 11954 гр. 98 коп., що не заперечується відповідачем та підтверджується письмовими доказами.( а.с.8, 12-13). Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з вимогами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 11954 грн 98 коп., Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, позивачка мала право на отримання від відповідача вихідної дороги при звільненні, яка складає 4170 грн. 81 коп., бо була звільнена внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Оскільки відповідачем ця сума не була сплачена позивачці, вона підлягаю стягненню за рішенням суду та позов в цій частині також є обґрунтованим. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 26 листопада 2013 року по 21 березня 2014 року ( по день винесення рішення судом). Позивачкою надано розрахунок розміру середньої заробітної плати за час затримки розрахунку в період з 26.11.2013 року по 21.03.2014 року в розмірі 7360,47 грн. (90 грн. 87 коп. (середньоденна заробітна плата) х 81 день) (а.с.24,25). Суд перевірив вказаний розрахунок та погоджується з ним і приходить до висновку, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачка просила відшкодувати їй моральну шкоду в грошовому еквіваленті в сумі 300 грн., відповідачем позов в цій частині визнаний. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, і приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 300 грн. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 234,85 гривень за вимоги майнового характеру та 114,70 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 349 грн. 55 коп.

Outcome: approved