Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відновлення меж земельної ділянки, в якому просила: - зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що на праві власності належить позивачу, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення за власні кошти будь-які огорожі, будівлі, а також шляхом відступлення від межі використання земельної ділянки [PERSON] ; - відновити межу, яка поділяє земельні ділянки, що знаходяться у [ADDRESS] та 151 у відповідності до Витягу із рішення № 193 від 26 грудня 1996 року. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що їй було виділено у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] в розмірі 0,15 га, відповідно до Виписки із рішення Носівської міської ради від 26 грудня 1996 року № 193. Позивач зазначає, що суміжним землекористувачем [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні земельною ділянкою, адже відповідач самовільно захватила частину земельної ділянки, яка належить позивачу, чим порушила, на думку [PERSON] , межі земельних ділянок. [PERSON] стверджує, що намагалася владнати без суду дане питання, пропонувала відповідачу відступити від межі і повернути її землю, яка їй належить, однак все марно, [PERSON] не реагує, що зумовило звернення до суду за захистом порушеного права. Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 29.09.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. У призначене судове засідання позивач, представник позивача не з`явилися. Представником позивача було подано клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач, у призначене судове засідання не з`явилася, не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи у призначене судове засідання не з`явився. Надав суду заяву, що не є учасником справи та не може бути залученим до участі у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послалась як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з наданої позивачем виписки з рішення Носівської міської ради № 193 від 26 грудня 1996 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,15 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,10 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,05 га. Як стверджує позивач, суміжним землекористувачем є [PERSON] - відповідач у справі. 17 травня 2019 року комісією в складі першого заступника міського голови Носівської міської ради Чернігівської області Яловського О.В., головних спеціалістів відділу земельних відносин та екології Носівської міської ради Гетьман Я.М. та [PERSON] , фізичної особи-підприємця Бойко Д.О. складено акт про те, що в системі геодезичних ділянок відбувається накладка земельної ділянки [PERSON] на межу фактичного використання земельної ділянки [PERSON] . Як вбачається з листа-відповіді № 11-07/3573 від 10.12.2019 року, наданого першим заступником міського голови Яловським О., земельна ділянка, за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] є приватизованими, однак межа між вищезазначеними домогосподарствами, яка визначена в системі геодезичних координат не співпадає з фактичними межами користування земельних ділянок, а саме: відбувається накладка земельної ділянки гр. [PERSON] на земельну ділянку, якою фактично користується [PERSON] . Відповідно до вимог діючого законодавства земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ст. 158 ЗК України). Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Таким чином, з огляду на положення діючого законодавства та відповідно до роз`ясненнь викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 р., спір про встановлення чи відновлення меж земельної ділянки підвідомчий суду лише у частині не погодження з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами існує спір щодо меж земельних ділянок, які належать їм на праві приватної власності та відповідного їх відновлення. Суду, на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано доказів встановлення межі спірної земельної ділянки, а надано лише витяг з рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, що не є тотожнім. Згідно з ч.ч. 1-3, 5 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до п.п. «г» та «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з установленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно з ч.ч.1 та 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі повинні обирати такі способи використання ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі ділянок зобов`язані не використовувати ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). В свою чергу основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх установлення здійснюється за фактичним використанням ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з установленими розмірами ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин (ст. 107 ЗК України). Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1, 1.2, 1.3). У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть, якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За загальним правилом власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивач особисто не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилалась під час звернення до суду із даним позовом. Питання щодо необхідності витребування від компетентних органів відомостей щодо чинної конфігурації межі спірних земельних ділянок, а також проведення геодезичних досліджень земельних ділянок, позивачем не порушувалось. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає в позбавленні її частини ділянки діями відповідача щодо знесення за власні кошти будь-які огорожі, будівлі, що з порушенням межі між належними сторонам ділянками. З матеріалів справи не вбачається доведеність позивачем наявності погоджених меж суміжних земельних ділянок, як і не доведено існування будь-якої перешкоди (будівлі, огорожі), яку позивач просить знести відповідача за власний кошт, не доведено дій, які чинить відповідач щодо земельної ділянки позивача. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів і не довела, що відповідач самочинно зайняла частину її земельної ділянки та чинить їй перешкоди, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд звертає увагу, що відмова позивачу у позові у зв`язку із ненаданням останньою належних та допустимих доказів порушення її прав та підтвердження тих обставин, що визначені в позові, не позбавляють можливості захисту свої відповідних прав за умови їх належного доведення згідно вимог цивільного процесуального закону. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed