Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позов, в якому просить стягнути з відповідачів суму у розмірі 1280 доларів США та 1289 євро, еквівалент - 80717 грн. 25 коп. у рахунок погашення боргу за договором позики від 16.01.2018 року та 17.01.2018 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16 січня 2018 року між ним та відповідачами укладено договір позики грошових коштів. На підтвердження отримання грошей відповідачами складено письмову розписку з зазначенням умов їх повернення. Відповідно до договору відповідачі отримали грошові кошти у сумі 200 доларів США терміном на три місяця зі сплатою процентів в розмірі 15% в місяць. Крім того. 17.01.2018 року відповідачі отримали грошові кошти в розмірі 200 євро зі сплатою відсотків в розмірі 15% в місяць. 29.02.2020 року позивачем на адресу відповідачів направлено претензію щодо необхідності повернення суми боргу, але його вимога була проігнорована. Тому позивач просить суд стягнути з відповідачів суму позики за період з 16 січня 2018 року по 27 грудня 2020 року 1280 доларів США (200 доларів США х 15% х 36 місяців + 200 доларів США) та 1280 євро (200 євро х 15% х 36 місяців + 200 євро) еквівалент 80717 грн 25 коп та судовий збір в розмірі 840 грн 80 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та стягнути сум у боргу в іноземній валюті. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відзиву на позов не надали. Згідно зі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Сахновщинського районного суду Харківської області від 04.08.2021 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду даної справи. Суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи приходить висновку. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Статтею 1047 ЦК України передбачена письмова форма укладення договору позики. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. ст. 610, 611 ЦК України). Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Судом встановлено, що 16 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] отримали на умовах позики у [PERSON] грошову суму в розмірі 200 доларів США зі сплатою 15% в місяць. Договір позики укладено в простій письмовій формі у вигляді розписки (а.с. 6). Згідно даного договору позики [PERSON] та [PERSON] отримали грошові кошти на строк три місяця. Крім того, 17 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] укладено додатковий договір позики, відповідно до якого [PERSON] і [PERSON] отримали на умовах позики у [PERSON] грошову суму в розмірі 200 євро зі сплатою 15% відсотків в місяць. Відтак, у межах строку позики відповідачі мали повертати позивачеві тіло позики і сплачувати відсотки щомісячними платежами кожного місяця. Суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином відсотки у розмірі, визначеному договором позики, мають нараховуватися лише протягом строку дії цього договору, тобто з 17.01.2018 по 17.04.2018 року, а не як просить позивач у своєму позові по 27.12.2020 року, отже розмір заборгованості по відсоткам складає 90 доларів США (200 х 15% х 3 місяці). Таким чином з відповідачів підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 16.01.2018 року в сумі 290 доларів США. Згідно договору позики від 17 січня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , останні отримали на умовах позики у [PERSON] грошову суму в розмірі 200 євро зі сплатою 15% відсотків в місяць без визначення строку, відповідно до якого позичальники мають виконати зобов`язання за вказаним договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частини 1, 2 статті 1047 ЦК України). Разом з тим, у наданій до суду розписці від 17.01.2018 року, відсутній підпис відповідача [PERSON] , що свідчить про відсутність волевиявлення [PERSON] на укладання вказаного договору та отримання грошових коштів. На підставі викладено, суд вважає, що договір позики від 17 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] є неукладеним, а тому позовні вимоги щодо стягнення суми боргу з відповідача [PERSON] за договором позики від 17.01.2018 року задоволенню не підлягають. 29.02.2020 року [PERSON] як позикодавцем за договорами позики від 16 січня 2018 року та від 17 січня 2018 року відповідачам були направлено вимогу про повернення коштів за вказаними договорами позики в строк до 15 березня 2020 року. Враховуючи викладене суд вважає, що після направлення вимоги про повернення коштів за вказаними договорами позики у позивача припинилося право нараховувати проценти за договором позики від 17 січня 2018 року, тому після 15 березня 2020 року позивач не мав права нараховувати відповідачам проценти за користування коштами. Суд вважає, оскільки право позивача нараховувати проценти за користування коштами припинилось з 15 березня 2020 року, то вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості по процентами за договором позики від 17 січня 2018 року за період з 16 березня 2020 року по 27 грудня 2020 року не підлягає задоволенню за необґрунтованістю. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню проценти за договором позики від 17 січня 2018 року за період з 18 січня 2018 року по 15 березня 2020 року в сумі 787 євро, та сума позики в розмірі 200 євро, а всього 987 євро. Що стосується стягнення суми позики та процентів за користування чужими коштами в іноземній валюті - доларах США із одночасним визначенням гривневого еквівалента вказаної суми, суд виходить з наступного. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц,№ 464/3790/16-ц та № 373/2054/16-ц. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 16.01.2018 року та стягнення солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в сумі 290 доларів США та за договором позики від 17.01.2018 року з [PERSON] в сумі 987 євро. В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 840 грн 40 коп, що підтверджується квитанцією (а.с. 1). Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, то понесені судові витрати за подання позовної заяви відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційне до розміру задоволених позовних вимог а саме: з [PERSON] в сумі 324 грн 93 коп, з [PERSON] в сумі 95 грн 47 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial