Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] однак у будинку зареєстрований [PERSON], який не проживає за вказаною адресою. Реєстрація відповідача за вказаною вище адресою порушує право позивача, як власника, на вільне користування та розпорядження своїм майном. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] є в власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 69374795 від 29 вересня 2016 року (а.с.9). Згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 березня 2016 року, [PERSON] в судовому засіданні визнав факт окремого проживання з [PERSON] (доньки позивача) протягом тривалого часу (а.с.5). Відповідно до довідки виконавчого комітету Івановецької сільської ради Мукачівського району № 1529 від 14 вересня 2016 року, виданої [PERSON], в її будинку [ADDRESS], зареєстровані: донька - [PERSON], внуки - [PERSON] та [PERSON], зять - [PERSON], який не проживає (а.с.6). Факт не проживання [PERSON] в будинку [ADDRESS], підтверджується також актом Івановецької сільської ради Мукачівського району № 524/02-21 від 25 серпня 2016 року (а.с.7). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Вимоги ст. 391 ЦК України передбачають, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майно. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] у зв'язку з його відсутністю за місцем проживання понад встановлений законом строк. Беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає позов обґрунтованим, а тому він підлягає задоволенню у повному обсязі. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved